Рішення адміністративного суду від 2014-01-16 00:00:00+02

Державне підприємство «Завод порошкової металургії» звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Броварської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області про визнання неправомірним та скасування податкового повідомлення-рішення від 10.12.2013 №0008822204. Позовні вимоги представник позивача в судовому засіданні підтримав та обґрунтував тим, що висновки податкового органу про заниження податкових зобов'язань з податку на додану вартість, а також про нікчемність господарських операцій з приватним підприємством «Салфит» не відповідають дійсності та зроблені без відповідних на те повноважень, реальність операцій спростовується належними первинними документами. Вважає, що податковий орган не має права робити висновок про нікчемність правочинів, вчинених позивачем. З цих підстав просить позов задовольнити. Представник відповідач позов не визнав, надав суду письмові заперечення, та пояснив, що в ході перевірки встановлено факт фіктивності контрагента позивача - ПП «Салфит» та порушення приписів господарського та цивільного законодавства, а відтак взаємовідносини між ДП «Завод порошкової металургії» та «Салфит» мають протиправний характер, у зв'язку з чим вважає оскаржуване податкове повідомлення-рішення є правомірним та таким, що не підлягають скасуванню. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що Державне підприємство «Завод порошкової металургії» зареєстровано юридичною особою виконавчим комітетом Броварської міської ради з 25.12.1991 року. В зв'язку із зміною організаційно правової форми було перереєстровано 20.12.2012 року. Як вбачається з матеріалів справи, в листопаді 2013 року посадовою особою Броварської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області (далі - Броварська ОДПІ), відповідно до наказу № 442 від 13.11.2013 та направлення № 374 від 13.11.2013, а також згідно з п.п.20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, п.п.78.1.1, п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України проведено документальну позапланову виїзну перевірку Державного підприємства «Завод порошкової металургії» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства по взаємовідносинах із ПП «Салфит» за період липень 2013 року. За результатами перевірки складено Акт від 26.11.2013 № 300/10-06-22-04/00186192. За результатами перевірки посадові особи податкового органу дійшли висновку про порушення позивачем наступних вимог податкового законодавства, зокрема: - п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.2 ст. 200 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2756-VІ, в результаті чого завищено суму податкового кредиту в розмірі 52752,00 грн., що призвело до завищення залишку від'ємного значення, який після бюджетного відшкодування підлягає включенню до складу податкового кредиту наступного податкового періоду; - п.2, п. 3 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку; - ч. 1 ст. 203, ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України, угода з ПП «Салфит» має ознаки нікчемності та є нікчемною в силу припису закону. На підставі висновків Акта перевірки від № 300/10-06-22-04/00186192 Броварською ОДПІ 10.12.2013 року прийнято податкове повідомлення-рішення № 0008822204, яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 52 752 грн. Проте, не погоджуючись із висновками відповідача викладеними в акті перевірки, а також податковим повідомленням-рішенням, позивач оскаржив його до суду. Як вбачається з акту перевірки, вказане вище податкове повідомлення-рішення прийняте у зв'язку з придбанням позивачем у ПП «Салфит» товарно-матеріальних цінностей - металопродукцію. На думку посадової особи відповідача, контрагент позивача як постачальник має ознаки фіктивності, з огляду на наступне. Так, при проведенні документальної перевірки позивача Броварська ОДПІ отримала від ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська Довідку від 16.10.2013 року № 261/223/32694310 «Про результати проведення зустрічної звірки ПП «Салфит» щодо не підтвердження реальності здійснення господарських відносин із ТОВ «Фостлайт» та ТОВ «Метінвест-СМЦ» їх реальності та повноти відображення в обліку за липень 2013 року. У вищезазначеній довідці зроблено висновок про відсутність трудових та матеріальних ресурсів, виробничої бази, складських приміщень, що унеможливлює здійснення господарської діяльності контрагентом позивача - ПП «Салфит». Так, податковий орган вважає, що фінансово-господарська діяльність ПП «Салфит» здійснюється поза межами правового поля, що у свою чергу свідчить про не набуття належним чином цивільної право-дієздатності цим підприємством, фінансово-господарські взаємовідносини між ПП «Салфит» та його контрагентами є фіктивними правочинами, та такими, що вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цими правочинами. У зв'язку із зазначеним, відповідач вважає, що внаслідок здійснення операцій з ПП «Салфит», а також тверджень про нікчемність правочинів, позивач завищив суму податкового кредиту та витрати з придбання товарно-матеріальних цінностей, що призвело до завищення залишку від'ємного значення. Проте, вказані висновки податкового органу суд вважає необґрунтованими, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 28 лютого 2013 року між ПП «Салфит» та ДП «Завод порошкової металургії» укладено договір купівлі - продажу № 280201, відповідно до умов якого Продавець зобов'язувався передати у власність Покупця металопродукцію, найменування, кількість та ціна якої встановлена специфікацією, що є додатком до договору. Крім того, 01 березня 2013 року до основного договору була укладена додаткова угода № 1, відповідно до умов якої поставка товару здійснювалась Продавцем на склад Покупця. Так, на підставі договору, специфікації № 4 від 05.07.13 та № 5 від 24.07.13 позивач отримав металопродукцію, а саме: листи гарячого катання у кількості 0,830 тонн та листи холодного катання у кількості 30,59 тонн. В подальшому, з придбаного металу були виготовлені та реалізовані металеві конструкції, що підтверджується наданими суду договорами. Крім цього, на підтвердження виконання договору та реальності здійснення операцій представником позивача надано до суду сам договір, додаткову угоду, специфікації, видаткові накладні, прибуткові ордери, лімітні картки, товарно - транспортні накладні, акти здачі-приймання робіт (надання послуг), податкові накладні, платіжні доручення, банківські виписки, наряди - накази на виготовлення конструкцій із придбаного металу, планові калькуляції, матеріальні звіти, а також договори щодо купівлі - продажу виготовлених із придбаного металу металевих конструкцій та накази на відпуск готової продукції зі складу. Судом оглянуто вищеназвані документи та встановлено, що вони оформлені належним чином, містять усі необхідні реквізити, підписи уповноважених представників, відтиски мокрих печаток та відповідають законодавчим нормам. Судом встановлено, що станом на час проведення перевірки заборгованості позивача перед контрагентом немає. Зазначене підтверджує фактичне здійснення позивачем господарської операції щодо купівлі у ПП «Салфит» товарно-матеріальних цінностей. Крім того, судом встановлено, що на час укладання та виконання правочинів, контрагент позивача - ПП «Салфит» був зареєстрований як юридична особа та був платником податку на додану вартість. Крім того, в Акті перевірки немає жодних посилань на те, що свідоцтво про державну реєстрацію та свідоцтво платника податку на додану вартість ПП «Салфит» були скасовані чи визнані недійсними за рішенням суду на момент укладання чи виконання договорів. Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне. Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу. Згідно з п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. При цьому в п. 187.1 ст. 187 ПК України передбачено, що датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку. Аналіз наведених норм дає підстави зробити висновок, що у ПК України передбачено єдину підставу для формування податкового кредиту, а саме наявність у платника податку - покупця належним чином оформленої податкової накладної або митної декларації. Факт здійснення господарських операцій між позивачем та ПП «Салфит» підтверджується первинними документами, що були досліджені судом. Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину встановлена законом, такий правочин вважається нікчемним (ч. 2 ст. 215 ЦК України). В силу статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Судом встановлено, що факти поставки товарно-матеріальних цінностей та оплати їх вартості підтверджуються документально, господарські операції належним чином відображено у бухгалтерському і податковому обліку позивача та у податковій звітності; право на формування податкового кредиту з податку на додану вартість підтверджується податковими накладними. Крім цього, відповідно до положень Цивільного кодексу України та презумпції правомірності правочину усі укладені між сторонами правочини є чинними, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом (нікчемні правочини). В усіх інших випадках питання про недійсність правочину має бути встановлено судом на підставі заяви зацікавленої особи після повного та всебічного розгляду питання про недійсність такого правочину. Про недійсність правочину ухвалюється судове рішення. Відповідачем не надано суду доказів визнання правочинів щодо постачання товарно-матеріальних цінностей, укладених між позивачем та ПП «Салфит», недійсними у судовому порядку. Також, в матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності судових рішень, які б набрали законної сили, з приводу незаконних дій посадових осіб ПП «Салфит», а також судових рішень щодо визнання правочинів, укладеного між позивачем та вказаним товариством недійсними. Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що чинним законодавством України на сторону цивільно-правової угоди, яка є платником податків, не покладено обов'язку з перевірки відповідності законодавству установчих документів іншого учасника правовідносин та дотримання ним вимог податкового законодавства. Але при цьому, суд акцентує увагу на правовій позиції, яка полягає в тому, що Цивільний та Господарський кодекси України не передбачають такого наслідку як визнання правочинів нікчемними, якщо представники юридичних осіб, укладаючи правочини, діяли без повноважень або з перевищенням повноважень. Відповідно до вимог Податкового кодексу України ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку. При цьому, такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів. Відповідно до цього, суд вважає, що для обґрунтування нікчемності правочину необхідні фактичні дані, що свідчать про нікчемність саме такого правочину, а не якогось іншого. Отже, при розгляді податкових спорів слід виходити із презумпції добросовісності платників податків та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв'язку з цим передбачається, що дії платників податків, що мають за своїм результатом одержання податкової вигоди економічно виправдані, а відомості, що містяться у податкових деклараціях, податкових накладних, вантажних митних деклараціях, бухгалтерській звітності та податковому обліку, достовірні. Надання податковому органу всіх належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковим органом не встановлено та не доведено, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом. Таким чином, закон виходить з презумпції легітимності укладених договорів, тобто відповідні рішення вважаються такими, що відповідають закону, якщо судом не буде встановлене інше. За наведених обставин та системного аналізу правових норм законодавства, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, в зв'язку з чим оспорюване податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Результат розгляду: granted