Рішення адміністративного суду від 2014-02-25 00:00:00+02

У липні 2010 року [PERSON] звернувся в суд із позовом до ГУПФ України в Хмельницькій області про нарахування недоплаченого підвищення до пенсії. Свої вимоги мотивував тим, що він відноситься до категорії «діти війни» і відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» має право на щомісячне підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком. Оскільки належне підвищення до пенсії йому не виплачувалось, просив визнати дії ГУПФ України в Хмельницькій області неправомірними, зобов'язати відповідача здійснити відповідні перерахунки та виплатити йому вказане підвищення до пенсії за періоди з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року і за 2009 рік. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 10 вересня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 24 травня 2011 року, позов задоволено. Визнано неправомірними дії ГУПФ України в Хмельницькій області щодо невиплати [PERSON] підвищення до пенсії відповідно до вимог статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» за періоди з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2009 року. Зобов'язано ГУПФ України в Хмельницькій області провести нарахування та виплату [PERSON] підвищення до пенсії відповідно до вимог статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» за періоди з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2009 року, з урахуванням виплачених сум. Стягнуто з ГУПФ України в Хмельницькій області на користь позивача 45,50 грн. судових витрат. У касаційній скарзі ГУПФ України в Хмельницькій області, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову повністю. Згідно пункту 2 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Враховуючи те, що сторони у судове засідання не з'явились, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, то суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами. Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Згідно статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18 листопада 2004 року № 2195-IV дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30% мінімальної пенсії за віком. Судами встановлено, що позивач [PERSON], [INFO], є дитиною війни в розумінні статті 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» і має право на державну соціальну підтримку, зокрема, відповідно до статті 6 цього Закону - на підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком. Позивач перебуває на обліку в ГУПФ України в Хмельницькій області. Згідно пункту 12 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» від 19 грудня 2006 року № 489-V з метою приведення окремих норм законів у відповідність із цим Законом зупинено на 2007 рік дію статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», з урахуванням статті 111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік». Статтею 111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» встановлено, що у 2007 році підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, яка виплачується замість пенсії, відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» виплачується особам, які є інвалідами (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у розмірі 50% від розміру надбавки, встановленої для учасників війни. Рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, положення пункту 12 статті 71 та статті 111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік». Відповідно до підпункту 2 пункту 41 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 року № 107-VI текст статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» викладено в наступній редакції: «Дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у розмірі надбавки, встановленої для учасників війни. Ветеранам війни, які мають право на отримання підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до цього Закону та Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» дане підвищення провадиться за їх вибором згідно з одним із законів». Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, положення підпункту 2 пункту 41 розділу II Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України». Зазначені рішення Конституційного Суду України є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені, крім того, вони мають преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнані неконституційними. Відповідно до частини 2 статті 152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Таким чином, з ухваленням Конституційним Судом України рішень щодо неконституційності пункту 12 статті 71, статті 111 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» і підпункту 2 пункту 41 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» указані правові норми втратили чинність і застосуванню не підлягали, а тому відповідач з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2008 року повинен був нараховувати і виплачувати позивачеві підвищення до пенсії, передбачене статтею 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком. У 2009 році статтею 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» від 26 грудня 2008 року № 835-VI Кабінету Міністрів України надано право встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами. Названа норма передбачає встановлення в абсолютних сумах розмірів лише тих виплат, вихідним критерієм розрахунку яких є розмір мінімальної заробітної плати. Відповідно її дія не поширюється на спірні відносини, оскільки розмір зазначених соціальних виплат згідно із Законом України «Про соціальний захист дітей війни» залежить від розміру мінімальної пенсії за віком. А тому нарахування та виплата у 2009 році дітям війни підвищення до пенсії повинно здійснюватися відповідно до норм Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Необхідно звернути увагу, що відсутність бюджетного фінансування передбачених Законом України «Про соціальний захист дітей війни» доплат до пенсії не може бути причиною невиконання покладених на УПФ України зобов'язань, оскільки реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується, на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Посилання ГУПФ України в Хмельницькій області на норми Кодексу адміністративного судочинства України, якими встановлено строк звернення до адміністративного суду, не приймаються до уваги, оскільки цей позов подано та розглянуто судом першої інстанції за правилами цивільного судочинства. Відповідно до частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Таким чином, новий мінімальний розмір пенсії за віком залежить від нового розміру прожиткового мінімуму. Отже, правильними є висновки суду щодо невзяття до уваги доводів відповідача про неврегульованість механізму реалізації положень статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та положень частини 3 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з якої випливає, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, оскільки наявність такої норми та відсутність іншого мінімального розміру пенсії за віком не є перешкодою для застосування даної величини (мінімального розміру пенсії за віком) до обрахування інших пенсій чи доплат пов'язаних з мінімальною пенсією за віком. Однак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку в частині стягнення судових витрат. Відповідно до частини 1 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Водночас, частиною 2 вказаної статті передбачено, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито», в редакції станом на час розгляду та вирішення спору в суді першої інстанції, від сплати державного мита звільняються у тому числі Пенсійний фонд України, його підприємства, установи й організації. Згідно підпункту «д» пункту 1 статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» вимоги немайнового характеру позивачеві потрібно було оплачувати в розмірі 8,50 грн. Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку оплати витрат з інформаційно-технічного забезпечення судових процесів, пов'язаних з розглядом цивільних та господарських справ, та їх розмірів» від 21 грудня 2005 року № 1258 було передбачено, що розмір витрат з інформаційно-технічного забезпечення судових процесів, пов'язаних з розгляду позовної заяви немайнового характеру, складає 37 грн. Звільнення відповідача від сплати витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу ні статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України, ні вказаною постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2005 року № 1258, не передбачено. Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції помилково стягнув з ГУПФ України в Хмельницькій області на користь позивача судові витрати в розмірі 45,50 грн. Суд апеляційної інстанції на зазначені порушення уваги не звернув та не виправив їх. Згідно пункту 4 частини 1 статті 223 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право змінити судове рішення суду першої інстанції, скасувавши судове рішення суду апеляційної інстанції. Відповідно до статті 225 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції має право змінити судове рішення, якщо у справі немає необхідності досліджувати нові докази або встановлювати обставини, а судове рішення, яке змінюється, є помилковим тільки в частині. За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині стягнення судових витрат.

Результат розгляду: partial