Рішення адміністративного суду від 2014-03-20 00:00:00+02

В грудні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з адміністративним позовом до відділу державної виконавчої служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції в Харківській області ( далі ВДВС) в якому просить суд : - поновити строк для звернення до суду; - визнати протиправними дії та бездіяльність суб'єкта владних повноважень - ВДВС, щодо не надсилання в установленому законом порядку копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 20. 07. 2011 року за вих. № 14219 та постанови про закінчення виконавчого провадження від 27.06.2012 року за виконавчим листом № 2- а - 2576/10 виданого 11.07.2011 року; - визнати незаконною постанову заступника начальника ВДВС від 27.06.2012 року про закінчення виконавчого провадження № 2771105 та повернення виконавчого документу до суду який його видав; - зобов'язати ВДВС здійснити заходи та провести примусове виконання судового рішення та виконавчого листа № 2-а-2576/10 виданого 11.07.2011 року за оновленим виконавчим провадженням.; - зобов'язати відповідача надати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. Надала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача адміністративний позов не визнав. Надав суду заперечення вказавши на те, що діяв у відповідності і в межах чинного законодавства. Надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Судовим розглядом встановлено, що ВДВС знаходився на виконанні виконавчий лист №2-а-2576/10 виданий 11.07.2011 року Ізюмським міськрайонний судом Харківської області про зобов'язання управління Пенсійного фонду України в Ізюмському районі Харківської області провести перерахунок та виплатити державну та додаткову пенсію за шкоду заподіяну здоров'ю [PERSON] за період з 01.05.2010 року по 31.10.2010 року починаючи з 01.11.2010 року у відповідності зі ст.ст. 50,54 Закону України « Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії у розмірі 50% від мінімальної пенсії за віком виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановлених у ч. 1 ст. 28 Закону України « Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням визначеного законодавством прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність ( а.с.17). Постановою ВДВС від 27.06.2012 року виконавчий лист № 2-а-2576/10 виданий 11.07.2011 року Ізюмським міськрайонним судом Харківської області повернуто в суд (а.с.20). Листом від 05.08.2013 року та від 04.09.2013 року ВДВС повідомло стягувача про повернення постановою від 27.06.2012 року виконавчого листа № 2-а-2576/10 (а.с.22,24). Як вбачається з матеріалів справи оскаржуваної постанови позивач одержав 10.12.2013 року, а з адміністративним позовом звернувся 18.12.2013 року, таким чином, адміністративний позов пред'явлений в межах строків звернення до суду, передбачених ч. 2 ст. 121 Кодексу адміністративного судочинства України. Обов'язковою ознакою рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, як предмета адміністративного спору, є прямий безпосередній вплив рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень на правовий статус фізичної чи юридичної особи, тобто обмеження її прав, свобод, покладення на неї обов'язків. Прийняття суб'єктом владних повноважень рішень, як правило,є результатом вчинення ряду дій. З огляду на те, що в правовому регулюванні приймає участь саме рішення суб'єкта владних повноважень, а не окремі дії, вчинені в процесі здійснення владних повноважень, за результатами яких прийнято рішення, ці дії не можуть бути предметом оскарження для адміністративного суду окремо від оскаржуваного рішення. Обставини, щодо вчинення цих дій входять до предмету доведення у справі за позовом про скасування рішення суб'єкта владних повноважень, а їх правова оцінка судом на відповідність законам компетенції суб'єкта владних повноважень та порядку їх вчинення може бути підставою для скасування рішення як протиправного, внаслідок вчинення посадовими особами суб'єкта владних повноважень дій не у спосіб та не у порядку, встановлених законом. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позов в цій частині задоволенню не підлягає. Щодо вимог позивача про визнання незаконною постанови заступника начальника ВДВС від 27.06.2012 року про повернення виконавчого провадження № 27711050, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи,в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Згідно ч.ч. 2,3 ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на свій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Закон України « Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606 ( далі - Закон № 606) визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх в добровільному порядку. Згідно ч. 2 ст. 2 закону України № 606 примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Відповідно до Закону України «Про Державну виконавчу службу» примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України в автономній Республіці Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських управліннях юстиції, районних, міських ( міст обласного значення) районних в містах відділів державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції. Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 5 Закону № 606 вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно з законом. Відповідно до ст. 11 Закону № 606, державний виконавець зобов'язаний вчинити передбачені цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчинити виконавчі дії. Згідно ч. 1 ст. 17 Закону № 606, примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження ( ч. 1,2 ст. 25 Закону № 606). У постанові державний виконавець зазначає боржнику про необхідність самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови ( у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до 15 днів) та попереджає, що в разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягнення з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи згідно зі ст. 19 Конституції України зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України. Статтею 22 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи гарантуються. Таким чином, держава взяла на себе зобов'язання забезпечити реалізацію громадянам своїх конституційних прав. Виходячи із системного аналізу наведених правових норм суд приходить до висновку, що дії відповідача, пов'язані з прийняттям оскаржуваної постанови не кореспондується з приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України. При таких даних суд визнає обґрунтованими позовні вимоги про визнання незаконною постанови заступника начальника ВДВС від 27.06.2012 року про повернення виконавчого провадження № 27711050. Не підлягають задоволенню вимоги позивача про зобов'язання ВДВС здійснити заходи та провести примусове виконання судового рішення. У зв'язку із визнанням незаконною постанови заступника начальника ВДВС від 27.06.2012 року про повернення виконавчого провадження № 27711050 зазначені вимоги є передчасними, оскільки у суду не має підстав вважати, що відповідачем буде відмовлено позивачу у прийняті виконавчого листа до провадження та проведення виконавчих дій. За обставинами, зазначеними в позові, підстав для зобов'язання ВДВС надати звіт про виконання рішення суд не вбачає.

Результат розгляду: partial