Рішення адміністративного суду від 2014-03-05 00:00:00+02

У липні 2013 року позивач [PERSON] звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача відділу ПВР УДВС ГУЮ у Тернопільській області, в якому просив : 1) зобов'язати відповідача провести виконавчі дії виконання виконавчого листа від 03 листопада 2011 року по справі № 2-а-16199/11/1916 в строк 7 днів із часу винесення та отримання судового рішення; 2) постановити рішення про застосування ч.1 ст.382 КК України про накладення штрафу на відповідача в розмірі 30 мінімальних заробітних плат в рахунок державного бюджету; 3) стягнути з відповідача на користь позивача половини суми накладеного штрафу. В обгрунтування позовних вимог покликався позивач на те, що на виконанні у відповідача із 22.02.2013 року перебував виконавчий лист виданий Чортківським районним судом Тернопільської області по справі № 2-а-16199/11/1916 про зобов'язання управління ПСЗН Чортківської РДА Тернопільської області провести відшкодування підприємствам та організаціям-постачальникам послуг витрат, понесених на забезпечення гарантій [PERSON] на безоплатне користування житлом з опаленням та освітленням у межах встановлених норм за період, починаючи з 26.03.2011 року, які проводити до виникнення обставин з якими закон пов'язує виникнення, припинення або зміну спірних правовідносин. 27.06.2013 року постановою відповідача повернено вказаний виконавчий лист стягувачеві без належного виконання. Позивач вважає такі дії відповідача незаконними, оскільки відповідачем порушено процедуру примусового виконавчого провадження, не вжито заходів для примусового і своєчасного виконання судового рішення, не використано наданих йому прав для виконання судового рішення, порушено права позивача як стягувача у виконавчому провадженні. Постановою Чортківського районного суду Тернопільської області від 09.09.2013 року позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії головного державного виконавця відділу ПВР УДВС ГУЮ у Тернопільській області щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 27.06.2013 року. Визнано незаконною і скасовано постанову головного державного виконавця відділу ПВР УДВС ГУЮ у Тернопільській області від 27.06.2013 року про повернення виконавчого документа стягувачеві. Стягнено з відділу ПВР УДВС ГУЮ у Тернопільській області в користь [PERSON] судові витрати по справі в сумі 34,41 грн.. В задоволенні решта позову відмовлено. З цією постановою суду не погодилось Управління ДВС ГУЮ у Тернопільській області і оскаржило її в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що постанова суду винесена з порушенням норм матеріального і процесуального права, судом неповно з'ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а тому постанова суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що суд першої інстанції всупереч вимогам ч.3 ст.181 КАС України розглянув справу з участю неналежного відповідача і не здійснив заміни відповідача на належного, яким може бути відповідний орган ДВС, тобто Управління ДВС ГУЮ у Тернопільській області. Вказує апелянт, що державним виконавцем правомірно винесено постанову від 27.06.2013 року про повернення виконавчого документа стягувачеві, оскільки було вжито усіх можливих заходів для примусового виконання в межах компетенції згідно Закону України «Про виконавче провадження». За наслідками апеляційного розгляду апелянт просить замінити відповідача відділ ПВР УДВС ГУЮ у Тернопільській області на належного відповідача Управління ДВС ГУЮ у Тернопільській області, прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON]. Судом апеляційної інстанції визнано обґрунтованими доводи апелянта Управління ДВС ГУЮ у Тернопільській області про те, що постановою Чортківського районного суду Тернопільської області від 09.09.2013 року вирішено питання, які зачіпають права та інтереси цього Управління як органу ДВС, який не брав участі у справі. Тому, відповідно до ст. 185 КАС України судом апеляційної інстанції прийнято до розгляду отриману апеляційну скаргу. Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави та межі апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задоволити частково. Так, відносно позовних вимог [PERSON] щодо застосування ч.1 ст.382 КК України про накладення штрафу на відповідача в розмірі 30 мінімальних заробітних плат в рахунок державного бюджету та стягнення з відповідача на користь позивача половини суми накладеного штрафу (пункти 2 і 3 резолютивної частини позовної заяви), суд апеляційної інстанції зазначає наступне. Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Відповідно до ст. 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема, на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Повноваження адміністративного суду при вирішенні адміністративної справи передбачені статтею 162 КАС України. Із змісту наведених правових норм видно, що до повноважень адміністративного суду не входить накладення і стягнення штрафу за ст. 382 КК України. Тому, суд першої інстанції безпідставно прийняв до розгляду в порядку адміністративного судочинства позовні вимоги щодо накладення штрафу на відділ ПВР УДВС ГУЮ у Тернопільській області і стягнення половини такого штрафу в користь позивача. З врахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що провадження по розглядуваній адміністративній справі в частині позовних вимог щодо застосування ч.1 ст.382 КК України про накладення штрафу на відповідача в розмірі 30 мінімальних заробітних плат в рахунок державного бюджету та стягнення з відповідача на користь позивача половини суми накладеного штрафу (пункти 2 і 3 резолютивної частини позовної заяви), слід закрити, на підставі п.1 ч.1 ст. 157 КАС України, у зв'язку із тим, що в цій частині позову справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Одночасно, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що вирішення питання про притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності за невиконання судового рішення (ст. 382 КК України) являється завданням кримінального судочинства. Відносно позовної вимоги про зобов'язання відділ ПВР УДВС ГУЮ у Тернопільській області провести виконавчі дії з виконання виконавчого листа від 03.11.2011 року по справі № 2-а-16199/11/1916 (пункт 1 резолютивної частини позовної заяви), суд апеляційної інстанції зазначає наступне. Статтею 3 КАС України визначено, що справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Позивачем в адміністративній справі - є особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а відповідач - це суб'єкт владних повноважень, а у випадках, передбачених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача. Суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди повинні перевірити чи прийняті (вчинені) вони: - на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; - з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; - обґрунтовано; - безсторонньо (неупереджено); - добросовісно; - розсудливо; - з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; - пропорційно; - з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; - своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно ст. 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Статтею 17 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється, зокрема, на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Із змісту наведених правових норм видно, що при розгляді адміністративної справи обов'язковим повинна бути наявність публічно-правового спору між конкретним позивачем і конкретним відповідачем, з метою судового захисту прав, свобод чи інтересів такого позивача від порушень з боку такого відповідача як суб'єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій. Задоволення адміністративного позову є можливим в разі встановлення судом фактів того, що оскаржені позивачем рішення, дії чи бездіяльність відповідача вчинені з порушенням ознак, передбачених частиною 3 статті 2 КАС України. Із змісту адміністративного позову та матеріалів адміністративної справи видно, що позов [PERSON] пред'явлено до відповідача відділу ПВР УДВС ГУЮ у Тернопільській області, і саме до цього відповідача заявлено вимогу про зобов'язання вчинити дії щодо виконання виконавчого листа. Однак, відповідно до ч.3 ст. 181 КАС України, відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби повинен бути відповідний орган державної виконавчої служби. Згідно ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Статтею 3 Закону України «Про державну виконавчу службу» передбачено, що органами державної виконавчої служби є: - Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до складу якого входить відділ примусового виконання рішень; - Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, до складу яких входять відділи примусового виконання рішень; - районні, районні у містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції. Таким чином, суд першої інстанції не врахував, що відділ примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у Тернопільській області являється неналежним відповідачем по даній адміністративній справі. При цьому, суд першої інстанції не застосував приписів статті 52 КАС України щодо заміни неналежного відповідача. Здійснення заміни неналежного відповідача на належного відповідача, згідно ч.1 ст. 52 КАС України, є можливим лише у суді першої інстанції, тому не підлягає до задоволення клопотання апелянта Управління ДВС ГУЮ у Тернопільській області про заміну відповідача судом апеляційної інстанції. З врахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги щодо зобов'язання неналежного відповідача відділу ПВР УДВС ГУЮ у Тернопільській області провести виконавчі дії з виконання виконавчого листа від 03.11.2011 року по справі № 2-а-16199/11/1916 (пункт 1 резолютивної частини позовної заяви). Також, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що виконавчий лист по справі № 2-а-16199/11/1916 було видано Чортківським районним судом Тернопільської області 19.02.2013 року (а.с. 9), а не 03.11.2011 року як про це вказує позивач. Крім цього, суд апеляційної інстанції зазначає, що судом першої інстанції не дотримано вимог ст. 53 КАС України і не залучено до розгляду даної адміністративної справи третьою особою Управління ПСЗН Чортківської РДА Тернопільської області, яке є боржником у розглядуваному виконавчому провадженні ВП № 36714462. Суд апеляційної інстанції також враховує, що адміністративний позов [PERSON] не містить позовних вимог про визнання неправомірними дій головного державного виконавця відділу ПВР УДВС ГУЮ у Тернопільській області щодо винесення постанови від 27.06.2013 року про повернення виконавчого документа стягувачеві, та вимог про оскарження цієї постанови від 27.06.2013 року про повернення виконавчого документа стягувачеві. Тому, суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги, необґрунтовано і без застосування ч.2 ст.11 КАС України, вийшов за межі позовних вимог. Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Суд же першої інстанції, всупереч вказаним нормативним вимогам, стягнув судові витрати із неналежного відповідача відділу ПВР УДВС ГУЮ у Тернопільській області. З врахуванням наведеного вище, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції від 09.09.2013 року прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Тому, оскаржену постанову суду слід скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні частини позовних вимог, а в частині позовних вимог провадження по адміністративній справі закрити.

Результат розгляду: denied