Рішення адміністративного суду від 2014-03-04 00:00:00+02

Позивач звернувся з позовом у якому просив скасувати податкове повідомлення-рішення від 20.01.2014 р. № 0000021720 винесене Дрогобицькою об'єднаною державною податковою інспекцією ГУ Міндоходів у Львівській області. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що господарські операції між ФО-П [PERSON] та його контрагентом - ПП «Рехавот» мали реальний характер, на виконання яких були виписані належні первинні документи, які були підставою для формування податкового кредиту в червні 2013 року. Представники позивача позовні вимоги підтримали, просили позов задоволити з мотивів, викладених у позовній заяві. Представник відповідача проти позову заперечив з підстав наведених у письмовому запереченні від 03.03.2014 року. Зокрема, в судовому засіданні посилався на обставини, встановлені документальною позаплановою невиїзною перевіркою ФО-П [PERSON] з питань дотримання вимог податкового законодавства по операціях щодо придбання товарів (робіт, послуг) в ПП «Рехавот» за червень 2013 року, зазначив, що, провівши аналіз фінансово-господарської діяльності ПП «Рехавот», що є постачальником ФО-П [PERSON], враховуючи акт перевірки від 24.09.2013 року №103/22-12/37504083, складений Дрогобицькою ОДПІ, та представлені позивачем неналежним чином оформлені товарно-транспортні накладні про перевезення цукру, у яких не заповнено графи пов'язані з вантажно-розвантажувальними роботами, неможливо підтвердити факт надання послуг ПП «Рехавот» для ФО-П [PERSON] у червні 2013 року. Просив відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, оцінивши докази, які мають значення для справи суд виходив з наступного. За результатами документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи - підприємця [PERSON] з питань дотримання вимог податкового законодавства по операціях щодо придбання товарів (робіт, послуг) в ПП «Рехавот» за червень 2013 року щодо повноти декларування та своєчасності сплати ПДВ та подальшого їх використання в господарській діяльності складено акт № 302/17-20/[NUMBER] від 26.12.2013 р. Перевіркою встановлено порушення ФО-П [PERSON] п.п.14.1.181, п.п.14.1.185 п.14.1 ст. 14, п.п.44.1, п.п.44.6 ст. 44, п.185.1 ст. 185, п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст. 198, п.200.1 ст.200, п.201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, заниження податку на додану вартість за червень 2013 року на суму 19908,00 грн. На підставі зазначеного акту перевірки Дрогобицькою об'єднаною державною податковою інспекцією ГУ Міндоходів у Львівській області винесено, зокрема, податкове повідомлення-рішення від 20.01.2014 р. № 0000021720, яким збільшено суму грошового зобов'язання ФО-П [PERSON] з податку на додану вартість в розмірі 29862,00 грн., з яких 19908,00 грн. зобов'язання за основним платежем, 9954,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями. Згідно п. п. 14.1.181. п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу. Згідно п.198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Відповідно до п.198.2 зазначеної статті датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається даті тієї з подій, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата м отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. За змістом п.198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 зазначеного Кодексу та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.193.1 ст. 193 Податкового кодексу України, протягом звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (в тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу (п.198.6 ст. 198 Податкового кодексу України). Згідно п.201.10 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Згідно з п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ визначається як документ, що містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Згідно із ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства. Відповідно до частини 1, 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Суд вважає, що позивачем дотримано вищенаведені вимоги Податкового кодексу України, а також Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» з огляду на наступне. У спростування висновків акту перевірки про неправомірне формування податкового кредиту по операціях з ПП «Рехавот» позивачем надано копію договору поставки укладеного між ПП «Рехавот» (постачальник) та ФО-П [PERSON] (покупець) від 02.01.2013 року №93/13, згідно якого Постачальник зобов'язується передати у власність Покупця, а Покупець прийняти й оплатити товар відповідно до умов договору і прийнятих сторонами змін і доповнень до договору. На підтвердження факту виконання умов договору та поставки товару позивачем до матеріалів справи долучено копії видаткових накладних; № 06-0000001 від 05.06.2013 року, № 06-0000003 від 05.06.2013 року, № 06-0000004 від 07.06.2013 року, № 06-0000009 від 13.06.2013 року, № 06-0000011 від 18.06.2013 року, № 06-0000012 від 19.06.2013 року, № 06-0000017 від 21.06.2013 року, № 06-0000020 від 26.06.2013 року; копії податкових накладних: № 1 від 05.06.2013 р., № 3 від 05.06.2013 р., № 4 від 07.06.2013 р., № 9 від 13.06.2013 р., № 11 від 18.06.2013 р., № 14 від 19.06.2013 р., № 19 від 21.06.2013 р., № 22 від 26.06.2013 р., сертифікат відповідності. Зазначені документи були представлені до перевірки і відповідач не заперечив, що вони оформлені належним чином. Отримані товари від ПП «Рехавот» були оплачені позивачем згідно платіжних доручень: від 05.06.2013 року №33952, від 19.06.2013 року №34198, від 25.07.2013 року №116, від 29.07.2013 року №177. Крім того, позивачем представлено докази перевезення продукції, а саме товарно-транспортні накладні: від 05.06.2013 року, 07.06.2013 року, 13.06.2013 року, 18.06.2013 року, 19.06.2013 року, 21.06.2013 року, 26.06.2013 року. Позивачем належним чином оформлено первинні документи, які відображають реальність господарських операцій та є підставою для формування податкового обліку платника податків. Тому помилковими є висновки податкового органу про порушення позивачем вищезазначених норм податкового законодавства. Перевіряючі прийшли до думки, що ФО-П [PERSON] завищено податковий кредит у сумі 19908 грн. за операцією оформленою видатковою накладною № 06-0000011 від 18.06.2013 року частково на суму 61750 грн. (ПДВ 10291,70 грн.) та видатковою накладною № 06-0000003 від 05.06.2013 року в сумі 57700 грн. (ПДВ 9616,57 грн.). Тобто ідентичні операції позивача та його контрагента ПП «Рехавот», які відбувалися у спірний період в одному випадку податковим органом вважались такими, що мали реальний характер, а в іншому - такими, що не відбулись. Згідно ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст. 86 КАС України). Відповідач посилається на акт перевірки Дрогобицької ОДПІ від 24.09.2013 року №103/22-12/37504083 «Про результати проведення документальної позапланової виїзної перевірки ПП «Рехавот» (37504083) з питань дотримання вимог податкового законодавства по операціях щодо придбання товарів у ТзОВ «Захід Маркет Груп» (37472722) за червень 2013 року та використання придбаних товарів у власній господарській діяльності». Акт невиїзної документальної перевірки контрагента позивача від 24.09.2013 року не є належним та допустимим доказом у даній адміністративній справі, а посилання відповідача на нього як на обставину, яка обґрунтовує правомірність донарахування позивачу грошового зобов'язання з податку на додану вартість є безпідставним, оскільки чинне законодавство України не ставить у залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства та належного ведення господарської діяльності іншим суб'єктом господарювання. Дослідивши представлені на огляд суду докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що відповідачем не доведено твердження, що господарські операції між ФО-П [PERSON] та ПП «Рехавот» не відбувались, натомість, позивачем представлено належні докази на підтвердження дотримання норм податкового законодавства. Стаття 71 Кодексу адміністративного судочинства передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, позов слід задоволити, скасувати податкове повідомлення-рішення Дрогобицької об'єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів у Львівській області від 20.01.2014 року № 0000021720. Відповідно до вимог ст.ст. 94, 98 КАС України судові витрати у формі сплаченого позивачем судового збору підлягають відшкодуванню за рахунок державного бюджету.

Результат розгляду: granted