Рішення адміністративного суду від 2014-03-12 00:00:00+02

Товариство з обмеженою відповідальністю «Негабарит-Сервіс» (далі - позивач, ТзОВ «Негабарит-Сервіс») звернулося з позовом до Ковельської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинській області (далі - відповідач, Ковельська ОДПІ), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 01 листопада 2013 року №0006591501 про зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість за липень 2013 року на 80020,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовуються безпідставністю висновків відповідача, викладених в акті документальної позапланової виїзної перевірки від 17.10.2013 року №346/15.1-04/37707423, оскільки вважає, що ТзОВ «Негабарит-Сервіс» правомірно віднесено до податкового кредиту за липень 2013 року суми податку на додану вартість згідно податкових накладних по господарських операціях з придбання транспортних засобів у підприємця [PERSON], які оформлені належним чином та відповідають вимогам чинного законодавства. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, та просила позов задовольнити. Відповідач в поданих суду запереченнях адміністративний позов не визнав з підстав, викладених в акті документальної позапланової виїзної перевірки від 17.10.2013 року №346/15.1-04/37707423. Зазначив, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесене відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки перевіркою визначено, що товариством в порушення пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України (далі - ПК України) по операції з придбання транспортних засобів у підприємця [PERSON] завищено податковий кредит з податку на додану вартість за липень 2013 року на 80020,00 грн. За результатами перевірки у вказаному звітному періоді зменшено задекларований податковий кредит на 80020,00 грн., та, відповідно, на дану суму зменшено визначене платником в сумі 275774,00 грн. від'ємне значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту з податку на додану вартість та визначено його в сумі 195754,00 грн. Вважає, що податкове повідомлення-рішення Ковельської ОДПІ від 01 листопада 2013 року №0006591501 відповідає чинному законодавству, а тому просить відмовити в задоволенні позовних вимог ТзОВ «Негабарит-Сервіс». Представник відповідача в судовому засіданні адміністративний позов не визнав з підстав, викладених у письмових запереченнях, та просив відмовити у задоволенні позовних вимог ТзОВ «Негабарит-Сервіс». Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає до задоволення з огляду на таке. Судом встановлено, що з 04.10.2013 року по 10.10.2013 року Ковельською ОДПІ проведено документальну позапланову перевірку правомірності нарахування ТзОВ «Негабарит-Сервіс» бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку за липень 2013 року та від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду більше 100 тис. грн. За наслідками даної перевірки відповідачем складено акт від 17.10.2013 року №346/15.1-04/37707423 (а.с.26-40), яким встановлено порушення позивачем вимог п.198.1 статті 198 ПК України щодо завищення податкового кредиту з податку на додану вартість за липень 2013 року в сумі 80020,00 грн., відповідно від'ємне значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду (розділ 19 Декларації) завищено на 80020,00 грн., та становить 195754,00 грн. На підставі вказаного акту відповідачем прийняте податкове повідомлення-рішення від 01 листопада 2013 року №0006591501 (а.с.21) про зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість за липень 2013 року на 80020,00 грн. Вищевказане податкове повідомлення-рішення ТзОВ «Негабарит-Сервіс» було оскаржене в адміністративному порядку, однак рішенням Головного управління Міндоходів у Волинській області Міністерства доходів і зборів України від 14.01.2014 року (а.с.10-11) та рішенням Міністерства доходів і зборів України від 14.02.2014 року (а.с.6-7) скарги позивача залишено без задоволення. Як свідчить акт перевірки, висновок податкового органу про завищення товариством податкового кредиту по господарських операціях з придбання транспортних засобів у підприємця [PERSON] фактично базується на матеріалах перевірки зазначеного контрагента позивача, в ході якої встановлено завищення підприємцем [PERSON] податкового зобов'язання з ПДВ в липні 2013 року по господарських операціях із реалізації автомобілів в адресу ТзОВ «Негабарит-Сервіс» з підстав реалізації транспортних засобів, які зареєстровані на фізичну особу - громадянина [PERSON], а не підприємця [PERSON] Однак, суд не погоджується з такими висновками Ковельської ОДПІ, враховуючи наступне. Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України (далі - ПК України) для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. Водночас статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Відповідно до підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 181 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу. Пунктами 198.1, 198.2 статті 198 розділу V ПК України передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Згідно із пунктом 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту (пункт 201.10 статті 201 ПК України). Отже, ПК України чітко визначає, що обов'язковою умовою для правомірного формування платником податків податкового кредиту є податкова накладна, яка засвідчує факт придбання товарів (послуг) з метою їх подальшого використання в межах господарської діяльності. Судом встановлено, що в липні 2013 року ТзОВ «Негабарит-Сервіс» придбало у підприємця [PERSON] шістнадцять транспортних засобів на загальну суму 640000,00 грн., в тому числі ПДВ - 106666,67 грн. Реалізація транспортних засобів здійснювалася на основі усної домовленості між підприємцем [PERSON] та ТзОВ «Негабарит-Сервіс» через фірму-посередника ТзОВ «Ресурсбуд». Постачання придбаного товару підтверджується видатковими накладними №№ЛНА-000025, ЛНА-000026, ЛНА-000027, ЛНА-000029, ЛНА-000030, ЛНА-000032, ЛНА-000035, ЛНА-000036, ЛНА-000037, ЛНА-000038, ЛНА-000039, ЛНА-000040 (а.с.73, 76, 79, 82, 85, 88, 91, 94, 97, 100, 103, 106). ТзОВ «Ресурсбуд» в адресу ТзОВ «Негабарит-Сервіс» надано посередницькі послуги по оформленню довідок-рахунків на кожен з шістнадцяти транспортних засобів (а.с.75, 78, 81, 84, 87, 90, 93, 96, 99, 102, 105, 108). Оплата за транспортні засоби не проводилась. На кожен транспортний засіб підприємцем [PERSON] були виписані податкові накладні №№2, 3, 6, 7, 4, 9, 12, 13, 14, 15, 16, 17 від 11.07.2013 року (а.с.53-64), які стали підставою для формування позивачем податкового кредиту липня 2013 року. Крім того, матеріалами справи підтверджується та обставина, що до реалізації транспортні засоби були зареєстровані на громадянина [PERSON] (а.с.75, 78, 81, 84, 87, 90, 93, 96, 99, 102, 105, 108), та після їх продажу, а саме 12.07.2013 року, перереєстровані на ТзОВ «Негабарит-Сервіс» (а.с.74, 77, 80, 83, 86, 89, 92, 95, 98, 101, 104, 107). Отже, досліджені судом докази в їх сукупності підтверджують факт придбання позивачем товарів у підприємця [PERSON] та належне оформлення первинних документів. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що Ковельською ОДПІ проведено повторну документальну позапланову перевірку правомірності нарахування ТзОВ «Негабарит-Сервіс» бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку за липень 2013 року та від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду більше 100 тис. грн., за наслідками якої складено акт від 27.12.2013 року №633/15.1-04/37707423 (а.с.12-18). Зазначеним актом податковий орган підтвердив відображення ТзОВ «Негабарит-Сервіс» в бухгалтерському обліку придбання транспортних засобів у липні 2013 року від СПД [PERSON] та використання їх у господарській діяльності, про що свідчать подорожні листи вантажних автомобілів в міжнародному сполученні, перелік яких наводиться у додатку №2 до акту (а.с.18 оборот). Аналізуючи вищевикладене, суд вважає доведеним факт придбання позивачем транспортних засобів у підприємця [PERSON] саме з метою їх подальшого використання у господарській діяльності. За таких обставин цілком обгрунтованим та правомірним є формування ТзОВ «Негабарит-Сервіс» податкового кредиту липня 2013 року за наслідками цих операцій на підставі виписаних податкових накладних. При цьому суд не приймає до уваги твердження податкового органу про те, що транспортні засоби були зареєстровані на фізичну особу - громадянина [PERSON], що не дає останньому права при реалізації даного товару формувати показники податкового обліку та, як наслідок, формувати показники податкового обліку його контрагенту. З акту перевірки від 27.12.2013 року №633/15.1-04/37707423 вбачається, що за наслідками проведених перевірок правильності формування податкового кредиту підприємцем [PERSON] по господарських операціях з придбання транспортних засобів, які в подальшому реалізовані на ТзОВ «Негабарит-Сервіс», податковим органом були прийняті податкові повідомлення-рішення. Водночас Ковельська ОДПІ констатує в акті перевірки той факт, що зазначені податкові повідомлення-рішення скасовані в судовому порядку. Водночас, відповідно до пункту 6 Правил державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07.09.1998 року, передбачено реєстрацію транспортних засобів лише за юридичними або фізичними особами, тому у свідоцтвах про реєстрацію транспортних засобів не може зазначатися як їх власник фізична особа-підприємець. При цьому суд вважає, що неможливість державної реєстрації транспортних засобів за фізичними особами-підприємцями не позбавляє права таких осіб на формування податкового обліку по операціях з придбання чи постачання транспортних засобів. З огляду на вказані обставини, придбання платником податків у фізичної особи-підприємця транспортного засобу, який зареєстрований в реєстраційно-екзаменаційних підрозділах Державтоінспекції на фізичну особу, за умови подальшого його використання в межах господарської діяльності та засвідчення факту такого придбання шляхом отримання належним чином оформленої податкової накладної є законодавчо визначеною підставою для формування таким платником податків податкового кредиту. Відповідно до частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Беручи до уваги досліджені в судовому засіданні обставини та письмові докази, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість прийняття податкового повідомлення-рішення від 01 листопада 2013 року №0006591501, а тому позовні вимоги ТзОВ «Негабарит-Сервіс» підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно з ч.1 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). З врахуванням викладеного, на користь позивача слід присудити суму сплаченого судового збору в розмірі 182,70 грн. згідно платіжного доручення №307 від 25 лютого 2014 року (а.с.2).

Результат розгляду: granted