Рішення адміністративного суду від 2014-01-20 00:00:00+02

Відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04 жовтня 20113 року ВП №34821288 державним виконавцем ВДВС Голосіївського РУЮ при примусовому виконанні виконавчого листа Хортицького районного суду міста Запоріжжя 17 жовтня 2012 року №2/825/454/2012 про стягнення з ПрАТ "Грінко" на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі 1 096 507,26 грн. накладено арешт на майно боржника, а саме цінні папери незалежно від їх виду та форми випуску як одного власника, так і кількох співвласників, що належить боржнику - ПрАТ "Грінко". Позивач вважає, що оскаржувана постанова порушує його права, оскільки цінні папери, які належать на праві власності ПрАТ "ГРІНКО": акції прості іменні, бездокументарні, емітент ВАТ "Грінко", код ISSIN UA4000071443, кількість 1 077 381 шт., номінальна вартість 5 386 905,00 грн., частка у статутному фонді емітента - 34,296%, є предметом застави банку і пріоритет права на задоволення забезпечених заставою вимог належить саме АТ "Укрексімбанк". Відповідач у письмовому запереченні проти позову зазначив, що дії державного виконавця у межах спірних правовідносин вчинені відповідно до вимог закону та не порушують прав позивача. Окружний адміністративний суд міста Києва не погоджується з позовними вимогами АТ "Укрексімбанк" та вважає їх необґрунтованими, виходячи з наступних мотивів. Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. За визначенням пункту 1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Пункт 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Таким чином, до адміністративного суду можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод. Відповідно до частини першої статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Частина четверта статті 82 Закону України "Про виконавче провадження" передбачає можливість оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення сторонам та іншим учасниками виконавчого провадження, та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій. Оскільки позивач не є стороною чи учасником виконавчого провадження та особою, яка залучається до проведення виконавчих дій у межах виконавчого провадження ВП №34821288, враховуючи відсутність іншого порядку судового оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби в Законі України "Про виконавче провадження" та Кодексі адміністративного судочинства України, а позовні вимоги про зобов'язання відповідача вчинити певні дії випливають із владних управлінських функцій останнього, суд вважає, що даний спір є справою адміністративної юрисдикції та підсудний Окружному адміністративному суду міста Києва. Частина перша статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" визначає, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Відповідно до частин першої-третьої статті 57 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Таким чином, з метою забезпечення реального виконання рішення державний виконавець має право накладати арешт на майно божника. Відповідно до частини першої статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Частина третя статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" передбачає, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: - виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; - якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Як підтверджують матеріали справи, відповідно до договору застави майна №151410Z40, укладеного 29 квітня 2010 року між АТ "Укрексімбанк" (застоводержатель) та ВАТ "Грінко" (правонаступником якого є ПрАТ "Грінко") (заставодавець) з урахування внесення змін до нього, у якості забезпечення виконання обов'язків перед заставодержателем, що випливають з укладеного між сторонами кредитного договору від 14 липня 2006 року №18106К25/2153, заставодавець заставляє цінні папери: акції прості іменні, бездокументарні, емітент ВАТ "Грінко", код ISSIN UA4000071443, кількість 1 077 381 шт., номінальна вартість 5 386 905,00 грн., частка у статутному фонді емітента - 34,296%. За даними витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна право застави на підставі вказаного договору зареєстровано 30 квітня 2010 року, тобто право застави у позивача виникло до винесення судом рішення про стягнення з коштів з ПрАТ "Грінко" на користь [PERSON] В частині вартості предмета застави та розміру заборгованості боржника заставодержателю, судом встановлено, що згідно рішення Господарського суду міста Києва від 03 червня 2013 року у справі №910/4320/13, яке набрало законної сили, зі вернуто стягнення на предмет застави за договором застави майна №151410Z40 від 29 квітня 2010 року, а саме: цінні папери: акції прості іменні, бездокументарні, емітент ВАТ "Грінко", код ISSIN UA4000071443, кількість 1 077 381 шт., номінальна вартість 5 386 905,00 грн., частка у статутному фонді емітента - 34,296%, для задоволення грошових вимог АТ "Укрексімбанк" за кредитним договором від 14 липня 2006 року №18106К25/2153 в сумі 33 750 000,00 грн. заборгованості по кредиту, 17 227 683,94 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 200 625,00 грн. заборгованості за управління кредитом, 2 688 281,25 грн. пені за несвоєчасне погашення кредиту та інших платежів. Тобто, вартість предмета застави не перевищує розмір заборгованості боржника - ПрАТ "Грінко" перед АТ "Укрексімбанк". Разом з тим, на думку суду, накладення арешту на цінні папери ПрАТ "Грінко" не порушує та не обмежує права позивача на задоволення його вимог як заставодержателя за з договором застави майна №151410Z40 від 29 квітня 2010 року, з огляду на наступне. Як зазначено вище, відповідно до частини першої статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Однак, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували вилучення або примусову реалізацію у межах спірних правовідносин арештованих цінних паперів ПрАТ "Грінко". Частина шоста статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" встановлює, що за рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються утримання, передбачені статтею 43 цього Закону, після чого кошти використовуються для задоволення вимог заставодержателя. У разі якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно. У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом. Зміст процитованої правової норми вказує, що за рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, в першу чергу задовольняються вимоги заставодержателя, а вже потім задовольняються вимоги інших стягувачів за рахунок решти коштів. Крім того, майно, на яке не може бути звернуто стягнення, визначено статтею 56 Закону України "Про виконавче провадження", а саме, не допускається звернення стягнення на майно, зазначене в переліку видів майна громадян, на яке не може бути звернуто стягнення за виконавчими документами, згідно з додатком до цього Закону. Водночас суд звертає увагу, що згідно Переліку видів майна громадян, на яке не може бути звернуто стягнення за виконавчими документами, який є додатком до Закону України "Про виконавче провадження", будь-яких обмежень стосовно майна боржника, яке перебуває у заставі третіх осіб, не встановлено. Таким чином, суд приходить до висновку, що дії відповідача в частині накладення арешту на майно ПрАТ "Грінко" та оскаржувана постанова відповідають положенням Закону України "Про виконавче провадження". Враховуючи викладене, позовні вимоги АТ "Укрексімбанк" про скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 04 жовтня 2013 року ВП №34821288 та зобов'язання зняти арешт з майна боржника, а саме цінних паперів, які належать на праві власності ПрАТ "ГРІНКО": акції прості іменні, бездокументарні, емітент ВАТ "Грінко", код ISSIN UA4000071443, кількість 1 077 381 шт., номінальна вартість 5 386 905,00 грн., частка у статутному фонді емітента - 34,296%, залишились не підтвердженими та не підлягають задоволенню. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено обґрунтованість оскаржуваної постанови та своїх дій з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, в свою чергу позивач не довів суду обставин, на яких ґрунтуються його вимоги, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов АТ "Укрексімбанк" задоволенню не підлягає. Враховуючи викладене,

Результат розгляду: denied