Рішення адміністративного суду від 2014-03-04 00:00:00+02

Громадянин Гвінеї [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просить скасувати рішення Державної міграційної служби України від 05 листопада 2012 року № 563-12, зобов'язати Державну міграційну службу України переглянути рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в країні громадянської належності/походження позивача він може зазнати переслідувань, оскільки його батько знайшов багато доказів військових злочинів генерала армії Секуба Канате та інших високопосадових військовослужбовців армії Гвінеї. Батько був змушений ховатися. В січні 2008 року був розбитий та пограбований будинок батьків позивача. Друг батька [PERSON] допоміг позивачу в серпні 2008 року приїхати в Україну на навчання. У Гвінеї посилилася міжетнічна ворожнеча. Позивач та його родина є представниками етнічної групи пьоль (фуле, фуллар), які знаходяться в опозиції до нинішньої влади Гвінеї та зазнають переслідувань від представників групи малінке (представники якої стоять на чолі країни). Крім того, в Україні позивач має цивільну дружину та сина. Поряд з обумовленим позивач вказав, що перевірка інформації, яку позивач надав під час звернення до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області та підтвердив під час співбесід, проводилася поверхово та не об'єктивно, ситуація в країні походження належним чином не вивчалася. Просить позов задовольнити повністю. Представник відповідача проти задоволення позову заперечив та пояснив, що 21.06.2010 Харківським окружним адміністративним судом винесено постанову про примусове видворення [PERSON] за межі України. Причиною виїзду позивача з Гвінеї стало навчання в Україні, а не переслідування з боку влади. Ні позивач, ні члени його родини органами влади Гвінеї не затримувалися, вони не належать до жодної політичної партії, ні позивачу, ні членам його родини не загрожує небезпека життю, безпеці чи свободі в країні походження. Крім того, позивач користується захистом країни своєї національної належності, оскільки безперешкодно отримав національний паспорт [NUMBER] виданий 18.10.2011 року відповідними органами м.Конакрі в Гвінеї. Вважає оскаржуване рішення правомірним, просить в задоволенні позову відмовити повністю. Представник третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила та пояснила, що щодо позивача відсутні підстави, зазначені в п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", а зокрема переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності або громадянства, приналежності до соціальної групи чи за політичними переконаннями. Крім того, позивач звернувся з заявою про визнання його біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, через півтора року після прибуття на територію України, в той час як Закон передбачає таке звернення протягом 5 робочих днів. [PERSON] не займається політичною діяльністю, зазначає про страх повернутися в країну походження через політичну діяльність його батька. Однак, на даний час батько позивача продовжує займатися політичною діяльністю, отримує підвищення по службі та не переслідується в країні свого походження. Просить в задоволенні позову відмовити повністю. Від Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника (а.с.214). Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши та оцінивши докази, що містяться у справі, суд зазначає таке. Громадянин Гвінеї [PERSON] [INFO], народився в країні Гвінея, за національністю гвінеєць, за віросповіданням - мусульманин, неодружений, до України прибув 30.08.2008 повітряним транспортом до м.Одеса на підставі студентської візи (а.с.95-100, 101-105). 09.04.2012 року [PERSON] звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області із заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.89-90). Серед обставин, які змусили звернутися з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, вказав, що в Гвінеї розпочалася війна, його батько приймав активну участь в акціях проти діючого в країні режиму. В січні 2008 року будинок його батьків був розстріляний. Тому його життю і життю його сім'ї загрожує небезпека. З позивачем двічі проводилися співбесіди - 17.04.2012 та 22.06.2012 (а.с.107-112, 134-136), на яких позивач підтвердив підстави для надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту. Рішенням від 05 листопада 2012 року № 563-12 Державна міграційна служба України відмовила позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 13 цього Закону - відсутні. Підставою для прийняття такого рішення був висновок Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 18.07.2012 № 03-12/04 (а.с.48-50). Правовий статус біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення державних гарантій захисту біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту визначено Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон). Згідно з пунктом 1 статті 1 Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Згідно з пунктом 13 статті 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 (в редакції постанови ВАСУ від 16 березня 2012 року № 3) звернуто увагу судів на те, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: - знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; - наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; - побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; - неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань. Також звернуто увагу судів, що при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Частиною 7 статті 7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Частиною 11 статті 9 Закону передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В матеріалах справи наявний мотивований висновок Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області від 18.07.2012 № 03-12/04, яким рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Виходячи зі змісту статті 10 Закону, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. З аналізу змісту вищезгаданого висновку суд приходить до висновку, що відповідачем вмотивовано відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Так, у висновку міститься виклад аналізу загальної несприятливої ситуації в Гвінеї, яким встановлено, що в грудні 2010 року до влади в Гвінеї прийшов обраний демократичним шляхом президент Альф Конде, який поступово зміцнює і демократизує напружену політичну ситуацію в Гвінеї., вагомо поліпшився стан судової системи та рівень корупції в державних органах значно зменшився. Крім того у висновку зазначено, що дійсно в грудні 2008 року до влади шляхом державного перевороту прийшов президент Дадіс Камара, який встановив авторитарний, жорстокий режим правління, у зв'язку з чим розпочалося політичне та військове протистояння між діючою владою та опозицією. Батько позивача під час правління президент Дадіс Камара був призначений на посаду Голови комітету конфліктів Гвінеї та отримав звання полковника. А оскільки батько працював на посаді на одну із гілок ООН, що входить до міжнародної організації, то виїзд батька з Гвінеї слід розглядати як робочу необхідність, а не вимушену дію. Мати позивача виїхала із Гвінеї до Марокко у 2007 році, а військовий конфлікт розпочався в 2008 році, тобто, мати покинула Гвінею ще до початку військових подій у Гвінеї, що свідчить про те, що вказаний виїзд був добровільним. Сестра заявника виїхала до Марокко в 2008 році на навчання в медичному університеті, а не у зв'язку з переслідуванням сім'ї. Крім того встановлено, що на будинок [PERSON] військові напали в січні 2008 року, а виїхав він з країни походження лише в серпні 2008 року, що дає змогу вважати, що причиною виїзду з Гвінеї є навчання в Україні, а не переслідування з боку влади. У висновку також зазначено, що [PERSON] користується захистом країни своєї громадянської належності, оскільки безперешкодно отримав національний паспорт, виданий 18.10.2011 року відповідними органами м.Конакрі в Гвінеї, отже має можливість повернутися на батьківщину, а чинна влада країни громадянської належності забезпечує його права. З інформації, наданої позивачем, можна зробити висновок, що причини, на які посилається [PERSON], не відповідають критеріям законодавства, згідно з якими надається статус біженця або додатковий захист. Як вбачається із матеріалів особової справи, позивач за жодною з конвенційних ознак на батьківщині не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер, не містять подій переслідування саме заявника. Крім того, з дослідженого в судовому засіданні файлу із відеозаписом (відеозапису) з місця проживання позивача в Гвінеї судом встановлено, що при здійсненні такої відеозйомки були присутні представники влади - особи у військовій формі зі зброєю. Як пояснив позивач в судовому засіданні, це були військові, які позивача охороняли. Водночас, з дослідженого відеозапису неможливо встановити ні час здійснення відеозйомки, ні час пошкодження будівлі, ні взагалі належність будівлі та іншого майна позивачу або його родині. Аналіз матеріалів особової справи з урахуванням інформації по країні походження та індивідуальних обставин свідчать, що не існує розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності. Позивач не тікав від небезпеки, рятуючи своє життя, а залишив територію Гвінеї добровільно - у зв'язку з приїздом на навчання. Крім того суд вважає за необхідне зазначити, що позивач має ознаки особи, яка відповідно до пункту 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) є економічним мігрантом. Пункт 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) дає визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме: якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем. Так, постановою Харківського окружного адміністративного суду від 21.06.2010 № 2а-7028/10/2070 (яка набрала законної сили 13.10.2010) (а.с.63-64, 79-81) встановлено, що громадянин Республіки Гвінеї [PERSON] прибув в Україну 31.08.2008 року з метою навчання, вступив до Харківського державного університету харчування та торгівлі, отримав тимчасову реєстрацію УГІРФО ГУМВС України в Харківській області № 1084-О терміном дії до 15.12.2009 року. Продовжити своєчасно термін дії реєстрації не зміг, тому що не мав необхідних коштів. Наказом № 183-С від 05.03,2010 року іноземця відраховано з навчального закладу за порушення візового режиму та академічну заборгованість. 18.02.2010 року місцевим судом Дзержинського району м. Харкова громадянина Республіки Гвінеї [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності згідно ст.203 КУпАП та накладено штраф у сумі 340 гривень, який сплачено у повному обсязі. В зв'язку з вище викладеним, 22.04.2010 року УГІРФО ГУМВС України в Харківській області винесено рішення про його видворення за межі України з забороною в'їзду на 5 років. Але від виїзду громадянин Республіки Гвінеї [PERSON] ухилився. А відтак, 21.06.2010 Харківським окружним адміністративним судом прийнято рішення про видворення громадянина Республіки Гвінея [PERSON] за межу України в примусовому порядку. Вперше із заявою про надання статусу біженця в Україні [PERSON] звернувся лише 02.09.2010 до Управління міграційної служби у Харківській області, тобто після того, як позивач був відрахований з навчального закладу та щодо позивача прийнято рішення про видворення за межі України. Обставини, на які покликається позивач як на підставу для надання йому статусу біженця, як зазначає сам позивач, виникли ще в січні 2008 року, а не під час перебування його в Україні. А відтак вказане підтверджує, що позивач звернувся із заявою про визнання біженцем з метою залишитися в Україні, а не у зв'язку з наявністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. За таких обставин суд приходить до висновку, що рішення відповідача від 05.11.2012 № 563-12 є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні. А відтак, у задоволенні позову слід відмовити повністю. Позивач від сплати судового збору звільнений на підставі п. 23 ст. 5 Закону України "Про судовий збір".

Результат розгляду: denied