Рішення адміністративного суду від 2014-02-11 00:00:00+02

Управлінням Пенсійного фонду України в м. Дебальцеве Донецької області заявлено позов до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Дебальцеве про стягнення заборгованості по відшкодуванню суми допомоги на поховання за листопад 2013 року та відповідних витрат з виплати і доставки допомоги у розмірі 302 грн. 37 коп. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідачу було направлено акт щомісячної звірки по особових справах потерпілих, яким виплачено пенсії по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсії у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання за листопад 2013 року на загальну суму 9222 грн. 97 коп., до якого була включена сума допомоги на поховання особи, яка отримувала пенсію по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання у розмірі 300 грн. та витрати з виплати і доставки пенсії у розмірі 2 грн. 37 коп., які не були прийняті до заліку Фондом, чим порушено право органу Пенсійного фонду на відшкодування зазначених пенсійних виплат. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти позову, в обґрунтування чого пояснила, що позивачем не надано доказів на підтвердження причинного зв'язку смерті потерпілого з одержаним каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я на підприємстві, який має підтверджуватися висновками відповідних медичних закладів. Згідно з довідкою про причину смерті від 14 листопада 2013 року, смерть потерпілого [PERSON] не пов'язана із страховим випадком державного соціального страхування. Таким чином, підстави для відшкодування позивачу витрат щодо сплати допомоги на поховання особи, яка померла внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання за листопад 2013 року у загальній сумі 302 грн. 37 коп. - відсутні, тому просила у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Вислухавши у судовому засіданні представників сторін, дослідивши та оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд встановив наступне. Управлінням Пенсійного фонду України в м. Дебальцеве Донецької області відповідно до розпорядження від 18 листопада 2013 року була виплачена допомога на поховання сім'ї померлого [PERSON], який помер [INFO], що підтверджено свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 14.11.2013р. в сумі 302 грн. 37 коп. Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 1 грудня 2013 року сім'ї [PERSON] у листопаді 2013 року була виплачена допомога на поховання у сумі 300 грн. та витрати на виплату та доставку пенсій в сумі 2 грн. 37 коп. Судом встановлено, що сторонами було підписано акт щомісячної звірки по особових справах потерпілих, яким виплачено пенсії по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсії у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання за листопад 2013 року та таблиця розбіжностей до інформації про відшкодування витрат, пов'язаних з виплатою пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсій у зв'язку із втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання за листопад 2013 року. Відповідачем підписані зазначений акт та таблиця розбіжностей, але не прийнято до заліку суму витрат на виплату допомоги на поховання, оскільки смерть потерпілого не пов'язана із страховим випадком державного соціального страхування. Факт виплати вказаної суми допомоги відповідачем не оспорюється. Спірною обставиною є правомірність відмови відповідача прийняти до заліку та відшкодувати позивачу зазначену суму витрат допомоги на поховання сім'ї [PERSON]. Статтею 1 Закону Основи законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР (надалі - Закон № 16/98) встановлено, що загальнообов'язкове державне соціальне страхування - це система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає надання соціального захисту, що включає матеріальне забезпечення громадян у разі хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати страхових внесків власником або уповноваженим ним органом, громадянами, а також бюджетних та інших джерел, передбачених законом. Відповідно до статті 4 Закону № 16/98 залежно від страхового випадку є такі види загальнообов'язкового державного соціального страхування: пенсійне страхування; страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням; медичне страхування; страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності; страхування на випадок безробіття; інші види страхування, передбачені законами України. Відносини, що виникають за зазначеними у частині першій цієї статті видами загальнообов'язкового державного соціального страхування, регулюються окремими законами, прийнятими відповідно до цих Основ. Статтею 25 Закону № 16/98 перелічені види соціальних послуг і матеріального забезпечення за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням. Усі види страхування, крім медичного, включають в себе допомогу на поховання. Так, зокрема, до пенсійного страхування входить допомога на поховання пенсіонерів; до страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, - допомога на поховання (крім поховання пенсіонерів, безробітних та осіб, які померли від нещасного випадку на виробництві); до страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання - допомога на поховання осіб, які померли внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання. Пунктом 5 частини 1 статті 24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV (надалі - Закон № 1105) закріплено, що Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України зобов'язаний співпрацювати з фондами з інших видів соціального страхування у фінансуванні заходів, пов'язаних з матеріальним забезпеченням та наданням соціальних послуг застрахованим, у кожному конкретному випадку спільно приймаючи рішення щодо того, хто з них братиме участь у фінансуванні цих заходів. Відповідно до статті 21 Закону № 1105 у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку, зокрема, своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні; організувати поховання померлого, відшкодувати вартість пов'язаних з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов. Пунктом 8 статті 34 Закону № 1105 передбачено, що у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання витрати на його поховання несе Фонд соціального страхування від нещасних випадків згідно з порядком, визначеним Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2001 року № 826 затверджено Порядок проведення витрат на поховання у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання (надалі - Порядок № 826). Зазначеним Порядком врегульовано питання проведення Фондом соціального страхування від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання витрат страхувальнику або сім'ї застрахованого, чи іншій особі, яка здійснювала поховання потерпілого у разі його смерті від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, на організацію поховання та пов'язаних з цим ритуальних послуг. Відповідно до пункту 2 Порядку № 826 витрати на поховання провадяться у разі смерті потерпілого, що настала за обставин, за яких настає страховий випадок державного соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, перелік яких визначено Кабінетом Міністрів України. Пунктом 5 Порядку № 826 закріплено, що організація поховання працівника, який загинув на виробництві або помер у лікарні під час лікування отриманої на виробництві травми, проводиться страхувальником. Перелік обставин, за яких настає страховий випадок державного соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання закріплений у Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2011 року № 1232 (надалі - Порядок № 1232). Згідно з абзацами 1, 2 частини 9 статті 34 Закону № 1105 у разі смерті потерпілого суми страхових виплат особам, які мають на це право, визначаються із середньомісячного заробітку потерпілого за вирахуванням частки, яка припадала на потерпілого та працездатних осіб, що перебували на його утриманні, але не мали права на ці виплати. У разі смерті потерпілого, який одержував страхові виплати і не працював, розмір відшкодування шкоди особам, зазначеним у статті 33 цього Закону, визначається виходячи із суми щомісячних страхових виплат і пенсії, які одержував потерпілий на день його смерті, з відповідним коригуванням щомісячних страхових виплат згідно із статтею 29 цього Закону. Причинний зв'язок смерті потерпілого з одержаним каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я має підтверджуватися висновками відповідних медичних закладів. Зі змісту частини 4 статті 26 Закону № 16/98, частини 2 статті 24 Закону № 1105 вбачається: якщо після призначення застрахованій особі матеріальної допомоги чи надання соціальних послуг між страховиками виник спір щодо понесених витрат, виплата здійснюється страховиком, до якого звернулася застрахована особа. При цьому неналежний страховик має право звернутися до належного страховика щодо відшкодування понесених ним витрат. Аналіз норм Закону № 1105-XIV, який визначає правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, що призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві осіб, та зазначеного вище Порядку, затвердженого на виконання частини 8 статті 34 цього Закону, дає підстави вважати, що Фонд зобов'язаний відшкодовувати виплачені іншими страховиками суми допомоги на поховання лише тих осіб, які померли від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, тобто за умови наявності причинного зв'язку їх смерті з одержаним каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Суд зазначає, що положення пункту 4 Порядку відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України Пенсійному фонду України витрат, пов'язаних з виплатою пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсій у зв'язку із втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України та Правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 4 березня 2003 року № 5-4/4, яким зобов'язано Фонд відшкодовувати Пенсійному фонду витрати на допомогу на поховання сім'ї померлого або особі, яка здійснила поховання особи, котра отримувала пенсію по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсію у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, суперечить положенням Закону № 1105. Так, зокрема, стаття 21 Закону № 1105 пов'язує виникнення такого обов'язку у Фонду зі смертю працівника, а не з отриманням померлим, який не працював, зазначених вище пенсій. Судом встановлено, що на підприємстві, де працював [PERSON], було складено акт про нещасний випадок на виробництві від 6 жовтня 1979 року №2, який наявний в матеріалах справи. З зазначеного акту вбачається, що потерпілий 5 жовтня 1979 року отримав травму правої ноги у зв'язку із порушенням правил технічної безпеки. Смерть [PERSON] підтверджена свідоцтвом про смерть та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання в матеріалах справи, з яких вбачається, що потерпілий помер [INFO]. Відповідно до довідки про причину смерті від 14 листопада 2013 року [PERSON] помер у віці 56 років, причина смерті біліарний цироз печінки, не уточнений. Суд зазначає, що причинний зв'язок смерті потерпілого з одержаним каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я має підтверджуватися висновками відповідних медичних закладів. Документів, які б свідчили про причинний зв'язок смерті [PERSON] від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, позивачем не надано суду. Таким чином, на підставі вищевикладеного, вбачається, що смерть потерпілого сталася не від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, а отже не підпадає під дію пункту 8 статті 34 Закону № 1105, а тим самим не має прийматися до заліку та відшкодовуватися Фондом. Отже, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відшкодування понесених витрат на поховання зазначених осіб за рахунок Фонду. Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2012 року у справі за позовом управління Пенсійного фонду України в Варвинському районі Чернігівської області до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Прилуки Чернігівської області про стягнення витрат на виплату та доставку допомоги на поховання, яка з огляду на приписи статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правових акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Управління Пенсійного фонду України в м. Дебальцеве Донецької області не підлягають задоволенню.

Результат розгляду: denied