Рішення адміністративного суду від 2014-01-21 00:00:00+02

16.12.2013 р. Приватне підприємство "ПДН-1" звернулося до суду з позовом до Личаківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, в якому просить про визнати протиправними дій по виселенню ПП "ПДН-1" 06.12.2013 р. з нежитлового приміщення лівого крила 4-го поверху загальною площею 501,3 кв.м по [ADDRESS] та визнати протиправними дії по опису і арешту майна ПП "ПДН-1", оформлені актом опису й арешту від 06.12.2013 р. ВП № 40473421. ПП "ПДН-1" позовні вимоги обґрунтовує тим, що орендує в ПФ НВП «Комтех-плюс» нежитлові приміщення лівого крила 4-го поверху загальною площею 501,3 кв.м по [ADDRESS]. В провадженні державного виконавця Личаківського ВДВС на виконанні перебував виконавчий документ згідно з яким слід зобов'язати ПМП «Зільник» усунути перешкоди у користуванні зазначеним приміщенням, шляхом його звільнення. Вважає, що державний виконавець діяв протиправно виселивши з цього прощення ПП "ПДН-1", яке не є боржником у даному виконавчому провадженні і не є особою, яка повинна звільнити зазначене приміщення. Відповідно, вважає, державний виконавець не мав права описувати та арештовувати майно, яке належить іншим особам, а не ПМП «Зільник». На думку позивача, процедура виселення може застосовуватись тільки відносно тих осіб, які зазначені у виконавчому документі. Додатково пояснив, що підстав для виконання судового рішення про звільнення приміщення загальною площею 501,3 кв.м по [ADDRESS] немає, так як договір купівлі-продажу ПМП «Зільник» нерухомого майна є неукладеним, оскільки не відбулась його державна реєстрація, тому ПМП «Зільник» фактично ніколи не володіло нерухомим майном, таке зареєстроване за ПФ НВП «Комтех-плюс». З цих підстав просить позов задовольнити. Відповідач позовні вимоги вважає безпідставними. Пояснив, що суд зобов'язав ПМП «Зільник» усунути перешкоди у користуванні зазначеним приміщенням, шляхом його звільнення. Виконуючи рішення суду, державний виконавець керувався, зокрема ст. 78 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає процедуру виселення боржника, яка за аналогією була застосована до звільнення приміщення. Вважає, що не має значення в даному випадку те, що ПП "ПДН-1" не є боржником у виконавчому провадженні, адже основним при виконанні судового рішення було звільнення приміщення. На його, думку, той факт, що боржник - ПМП «Зільник» не знаходиться вже в цьому приміщенні не означає, що приміщення звільнено, якщо там знаходяться інші особи. На момент постановлення судового рішення в спірному приміщення знаходилось ПМП «Зільник», тому відповідачем (а потім і боржником) не було ПП "ПДН-1". Вважає, що основним є звільнення приміщення, що належить стягувачу, незалежно від того хто його займає на даний час. Треті особи на стороні позивача - ТзОВ «Газета «Галицькі контракти» та ТзОВ «Редакція «Дебет-Кредит» позовні вимоги підтримали. До моменту виселення з нежитлового приміщення лівого крила 4-го поверху загальною площею 501,3 кв.м по [ADDRESS], вони там знаходились на підставі договору суборенди, укладеного з ПП "ПДН-1". Вважають, що правомірно користувались приміщенням на підставі договору, ПМП «Зільник» в цьому приміщенні вже не знаходиться, а тому не можна виселяти осіб, яких це судове рішення не стосується. Треті особи на стороні відповідача - ПМП «Зільник» та [PERSON] в судові засідання не з'являлись, заперечень не подали. Дослідивши надані докази, Суд встановив наступне: 29.04.2011 р. ПП "ПДН-1"(Орендар) уклало з ПФ НВП «Комтех-плюс» (Орендодавець) договір № 4ц/ЛК оренди, згідно з яким в оренду передаються під офіс нежитлові приміщення лівого крила 4-го поверху загальною площею 501,3 кв.м по [ADDRESS]. Передання об'єкта оренди оформлено актом від 01.05.2011 р. Цього ж дня, 29.04.2011 р. ПП "ПДН-1" (Орендар) передав на підставі договорів на праві суборенди нежитлові приміщення лівого крила 3-го поверху 37,4 кв.м., позначені номерами [ADDRESS] - ТзОВ «Редакція «Дебет-Кредит», а ТзОВ «Газета «Галицькі контракти» - нежитлові приміщення лівого крила 3-го поверху 55,7 кв.м., позначені на плані номерами [ADDRESS]. 30.04.2013 р. між ПМП «Зільник» (Продавець) було укладено з [PERSON] (Покупець) договір купівлі-продажу нежитлового приміщення лівого крила 4-го поверху загальною площею 501,3 кв.м по [ADDRESS]. Згідно з цим договором ПМП «Зільник» мало звільнити ці приміщення для вільного та безперешкодного користування [PERSON] Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності договір купівлі-продажу зареєстровано, власником майна є [PERSON] У зв'язку з тим, що продавець вже проданого приміщення не звільняв його, [PERSON], звернулась до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 22.07.2013 р. зобов'язано ПМП «Зільник» усунути перешкоди [PERSON] у користуванні нежитловими приміщеннями лівого крила 4-го поверху загальною площею 501,3 кв.м по [ADDRESS]. 03.10.2013 р. Личаківський районний суд м. Львова виніс додаткове рішення по даній справі, яким зобов'язав ПМП «Зільник» усунути перешкоди [PERSON] у користуванні нежитловими приміщеннями лівого крила 4-го поверху загальною площею 501,3 кв.м по [ADDRESS], шляхом його звільнення. Таким чином, додатковим судовим рішенням від 03.10.2013 р. визначено спосіб виконання судового рішення від 22.07.2013 р., - шляхом звільнення. Судове рішення набрало законної сили 14.10.2013 р. і Личаківський районний суд м. Львова видав виконавчий лист № 2/463/1584/13 від 21.10.2013 р. про зобов'язання ПМП «Зільник» усунути перешкоди [PERSON] у користуванні нежитловими приміщеннями лівого крила 4-го поверху загальною площею 501,3 кв.м по [ADDRESS], позначеного на плані номерами 137-141, 141а, 167-186, шляхом його звільнення, стягувачем є [PERSON], а боржником - ПМП «Зільник». На підставі виконавчого листа від 21.10.2013 р. а на підставі заяви стягувача [PERSON] 30.10.2013 р. державним виконавцем Личаківського ВДВС ЛМУЮ було відкрито виконавче провадження. Боржнику надано строк для добровільного виконання. Державний виконавець встановив, що рішення суду добровільно боржником не виконано і склав про це 15.11.2013 р. відповідний акт. 20.11.2013 р. [PERSON] подала державному виконавцю заяву про початок примусового виконання судового рішення. 26.11.2013 р. державний виконавець виніс попередження про призначення виконання судового рішення, заплановане на 06.12.2013 р. о 10.00 год. та направив його стягувачу, боржнику та УДСО. Також 26.11.2013 р. ним було винесено постанову про залучення працівників органів внутрішніх справ до виконання судового рішення, а 05.12.2013 р. виніс постанову про проведення відеозапису виконавчих дій, запланованих на 06.12.2013 р. о 10.00 год. Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, 06.12.2013 р. під час проведення виконавчих дій по звільненню нежитлових приміщень по [ADDRESS] були присутні директор ПП "ПДН-1" Наванкевич І.В., представники Личаківського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області. Оскільки приміщення не було звільненим від майна, а в ньому перебула особа, яка орендувала це приміщення, державний виконавець провів опис всього майна та наклав арешт на нього, про що складено акт 06.12.2013 р. Описано майно, що належить ТзОВ «Газета «Галицькі контракти» та ТзОВ «Редакція «Дебет-Кредит», ТзОВ «Газета «ГК». Цього ж дня складено акт про повне виконання судового рішення. 30.12.2013 р. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Судом з'ясовано, що станом на 06.12.2013 р. в нежитлових приміщеннях, в яких проводились виконавчі дії по його звільненню знаходились ТзОВ «Газета «Галицькі контракти» та ТзОВ «Редакція «Дебет-Кредит», які орендують ці приміщення в ПП "ПДН-1" з 29.04.2011 р. Державний виконавець визнав, що йому було відомо про те, що в цих приміщення не знаходиться ПМП «Зільник», яке вказано боржником. Таким чином, предметом оскарження є правомірність проведення виконавчих дій державним виконавцем по виселенню, шляхом звільнення з приміщень осіб, які не є боржниками у виконавчому провадженні, однак займають ці приміщення. Вирішуючи спір, Суд виходить з наступного. Правовідносини з приводу виконання судового рішення регулюються Законом України «Про виконавче провадження». Способом захисту прав стягувача [PERSON], в оскаржуваному виконавчому проваджені, суд визначив усунення перешкод ПМП «Зільник» у користуванні [PERSON] належними їй нежитловими приміщеннями лівого крила 4-го поверху загальною площею 501,3 кв.м по [ADDRESS], шляхом його звільнення. Виконуючи судове рішення, державний виконавець керувався ст.78 Законом України «Про виконавче провадження», п.8 Інструкції про проведення виконавчих дій, яка затверджена наказом Мін'юсту України від 15.12.1999 р. № 74/5, якими передбачено порядок виконання рішення по виселенню боржника. Зазначеними нормативними актами передбачено, що виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від особи, яка виселяється, її майна, домашніх тварин та в забороні даній особі користуватися звільненим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають лише особи, які визначені у виконавчому документі. Державний виконавець надає боржнику термін для добровільного виконання. Державний виконавець зобов'язаний письмово повідомити боржника про день і час примусового виселення. Відсутність боржника, повідомленого про день і час виселення, не є перешкодою для виконання виконавчого документа. Виселення здійснюється у присутності понятих за сприянням органів внутрішніх справ, з обов'язковим описом майна державним виконавцем. Один примірник акта опису майна вручається під розписку боржникові. Державний виконавець у разі потреби забезпечує в установлений термін зберігання майна боржника протягом строку, що не перевищує трьох років, з покладенням зазначених витрат на боржника. Після завершення трирічного строку невитребуване майно реалізується в порядку, передбаченому для реалізації безхазяйного майна. Якщо виконання здійснюється за відсутності осіб, що виселяються, то державний виконавець зобов'язаний провести разом з описом майна його оцінку. Описане майно передається на відповідальне зберігання особі, яка державним виконавцем призначена зберігачем майна. Про виконання рішення державним виконавцем складається акт, який підписується особами, що брали участь у виконанні. Як вбачається з наведених норм, такі визначають порядок виселення саме особи боржника. Про виселення інших, ніж боржник осіб не йдеться. Зокрема на це покликається і позивач, який не був відповідачем у судовій справі за позовом [PERSON] про зобов'язання ПМП «Зільник» усунути перешкоди у користування її майном, не є боржником у виконавчому провадженні. Однак, Суд вважає, що «звільнення приміщення» і «виселення» не є тотожними в правовому плані процедури. Так, відповідно до ст. 217 Цивільного процесуального кодексу України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Таким чином, спосіб та порядок виконання судового рішення визначається судом з урахуванням встановлених ним обставин та з метою забезпечення особі ефективного правового захисту. Це передбачає певну свободу суду в обрані порядку виконання судового рішення. Додатковим рішенням суду від 03.10.2013 р. Личаківський районний суд м. Львова зобов'язав ПМП «Зільник» усунути перешкоди у користуванні нежитловими приміщеннями шляхом його звільнення. Таким чином, «звільнення» є способом виконання рішення про усунення перешкод. Закон України «Про виконавче провадження» не передбачає вичерпного переліку способів виконання судового рішення. Відповідно до ст. 32 Закону заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням. Виконуючи судове рішення, в якому визначений спосіб виконання, який прямо не передбачений законом, державний виконавець повинен керуватися принципами та загальними засадами вчинення виконавчих дій, маючи на меті реальне виконання судового рішення. Логічний сенс звільнення приміщення полягає в усуненні перешкод стягувачеві або іншій особі у користуванні приміщенням, зазначеним в судовому рішенні. При цьому такі перешкоди не будуть усунуті, якщо в приміщенні залишаться особи або речі. Тому звільнення передбачає видалення з приміщення як речей, так і осіб, які там перебувають. Відповідно до ст. 78 Закону «Про виконавче провадження» виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від особи, яка виселяється, її майна, домашніх тварин та в забороні даній особі користуватися звільненим приміщенням. На відміну від звільнення, виселення відбувається щодо фізичної особи, оскільки вселятися і виселятися можуть лише люди. Відтак, виконуючи рішення про звільнення приміщення, державний виконавець може використовувати порядок виселення лише за аналогією закону, але при цьому не обмежений нормою про неможливість виселення інших осіб, окрім боржника. Суд враховує, що інше тлумачення законодавства поставило б під загрозу виконання судового рішення і свідчило б про неефективність судового захисту, що не узгоджується з принципами правової держави. Суд виходить з того, що правовідносини сторін, що виникають під час та у зв'язку із виконанням рішення суду, є частиною судового провадження. Європейський Суд з прав людини звертав увагу, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (див. рішення у праві "Скордіно проти Італії" (Scordino v. Italy) (N 1) [ВП], № 36813/97, п. 197). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (див. рішення у справі "Сіка проти Словаччини" (Sika v. Slovaki), № 2132/02, пп. 24-27, від 13 червня 2006 року, пп. 18 рішення "Ліпісвіцька проти України" N 11944/05 від 12 травня 2011 року). У цьому контексті вартими уваги видаються правові позиції, висловлені у рішеннях Євросуду у справах "Бурдов проти Росії" від 07.05.2002 р., "Ромашов проти України" від 27.07.2004 р., "Шаренок проти України" від 22.02.2004 р., в яких зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне зобов'язувальне рішення залишалося бездієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід'ємною частиною судового процесу. Саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (див. згадане вище рішення у справі Войтенка; рішення у справі "Ромашов проти України" (Romashov v. Ukraine), № 67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі "Дубенко проти України" (Dubenko v. Ukraine), № 74221/01, від 11 січня 2005 року; та у справі "Козачек проти України" (Kozachek v. Ukraine), № 29508/04, від 7 грудня 2006 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі "Сокур проти України" (Sokur v. Ukraine), № 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі "Крищук проти України" (Kryshchuk v. Ukraine), № 1811/06, від 19 лютого 2009 року). Оцінюючи дії державного виконавця, Суд вважає, що звільняючи приміщення від позивача та третіх осіб, які не є боржниками, і які не зазначені у рішенні суду та виконавчому документі, державний виконавець дотримався вимоги пропорційності, тобто балансу між несприятливими наслідками для стягувача, як власника приміщення, у разі невиконання рішення суду, та орендарів (суборендарів), у разі звільнення приміщення, яке вони займали. Враховуючи наведене, Суд дійшов до висновку, що дії державного виконавця не мали протиправного характеру, а тому у позові слід відмовити. Відповідно до ст. 94 КАС України судові витрати слід покласти на позивача.

Результат розгляду: denied