Рішення адміністративного суду від 2014-02-06 00:00:00+02

Фізична особа-підприємець [PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом (зі змінами) до Державної податкової інспекції у м. Чернігові Головного управління Міндоходів у Чернігівській області (далі - ДПІ у м. Чернігові ГУ Міндоходів у Чернігівській області) та просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення ДПІ у м. Чернігові від 13.03.2010 № 0001091720, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем податок з доходів фізичних осіб в розмірі 870,19 грн. та частково протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 13.03.2010 № 0001111720, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 269 290,50 грн. (179 527,00 грн. за основним платежем та 89 763,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями). Свої вимоги позивач мотивує тим, що суми понесених витрат за придбання запчастин та ремонтних послуг у контрагентів до складу валових витрат за відповідний звітний період позивачем не відносилися, а були використані останнім для проведення ремонтних робіт автомобільного транспорту та на підставі ст.8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» сума амортизаційних відрахувань за відповідний звітний період зменшувала суму валового доходу позивача, що підтверджується первинними документами, як наслідок податковою неправомірно донараховано податкове зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб. Також, суми податку на додану вартість, сплачені позивачем у зв'язку з придбанням запчастин, авто шин та послуг по ремонту, підтверджуються первинними документами (накладними на придбання, актами виконаних робіт, касовими чеками, платіжними дорученнями, податковими накладними, вантажно-митними деклараціями), і оскільки такі товари та послуги використовуються в межах господарської діяльності платника податку, у останнього є всі законодавчі підстави для врахування сум витрат на ПДВ при сплаті постачальникам у складі податкового кредиту за відповідний звітний період. Позивач вважає висновки податкового органу, викладені в акті перевірки від 03.03.2010 № 213/17-219/[NUMBER], неправомірними та такими, що не відповідають дійсності, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення такими, що підлягають скасуванню. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що ДПІ у м. Чернігові проведена перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2007 по 31.12.2009, за результатами якої складено акт перевірки та встановлено порушення позивачем вимог Господарського кодексу України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян», Закону України від 22.05.2003 № 889-ІУ «Про податок з доходів фізичних осіб» та Закону України від 03.04.1997 № 168/97-ВР «Про податок на додану вартість» (далі - Закон про ПДВ). У зв'язку з вказаними порушеннями податковим органом винесено податкові повідомлення-рішення від 13.03.2010: № 0001091720, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем податок з доходів фізичних осіб в розмірі 870,19 грн. та № 0001111720, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 270 325,50 грн. (180 217,00 грн. за основним платежем та 90 108,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями). Перевіркою встановлено, що позивачем до складу валових витрат віднесено сплату за придбані запчастини та автомобільні шини, які безпосередньо не пов'язані з господарською діяльністю підприємця (документально не підтверджено факт реалізації або іншого використання у господарській діяльності саме придбаних товарів). Також, позивачем не включено до обсягів оподатковуваних операцій за ставкою 20 відсотків, вартість транспортних засобів, які безоплатно передані останньому. В порушення вимог Закону про ПДВ позивачем включено до податкового кредиту суми податку на додану вартість, сплачені у зв'язку з придбанням товарів та послуг, не підтверджені податковими накладними. В судовому засіданні представник відповідача підтримала зазначену позицію та вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийнято на підставі та у відповідності до норм податкового законодавства, а позовні вимоги позивача є безпідставними та не підлягають задоволенню. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17.12.2013 скасовано постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 27.05.2010 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 23.11.2010. Справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (том № 3 а.с.257-264). Позивач (ідентифікаційний номер [NUMBER]) зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця 06.06.1996 виконавчим комітетом Чернігівської міської ради, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії [NUMBER] (том № 1 а.с.19). Судом встановлено, що на підставі ст.11, п.1 ст.11-1 Закону України від 04.12.1990 № 509-ХІІ «Про державну податкову службу в Україні», відповідно до направлення від 17.02.2010 № 346 та плану-графіка проведена документальна планова виїзна перевірка фінансово-господарської діяльності з питань дотримання позивачем вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2007 по 31.12.2009, за результатами якої складено акт від 03.03.2010 № 213/17-219/[NUMBER] (далі - акт перевірки) (том № 1 а.с.20-57). Перевіркою встановлено порушення позивачем: п.6 ст.128 Господарського кодексу України від 16.01.2003 № 436-ІУ, а саме не ведеться Книга обліку доходів та витрат (Ф.10), яка зареєстрована приватним підприємцем в ДПІ у м. Чернігові; ст.13 Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 № 13-92 «Про прибутковий податок з громадян» (далі - Декрет № 13-92), в результаті чого занижений чистий доход за 4 квартал 2007 року на 880,05 грн., за 1 квартал 2008 року на 1 919,70 грн., за І півріччя 2008 року на 1 026,00 грн., за 9 місяців 2008 року на 1 974,95 грн. та за 2008 рік на 1 974,95 грн. Донараховано податку з доходів фізичних осіб за актом перевірки - 870,19 грн.; п.3.5 ст.3, пп.6.5.1 п.6.5 ст.6 Закону України від 22.05.2003 № 889-ІУ «Про податок з доходів фізичних осіб», в результаті чого занижено податок з доходів фізичних осіб з заробітної плати найманих працівників всього у сумі 137,25 грн., в тому числі за листопад 2007 року у сумі 30,00 грн., за грудень 2007 року у сумі 30,00 грн., за липень 2008 року у сумі 77,25 грн. Донараховано податку з доходів найманих працівників за актом перевірки - 137,25 грн.; п.4.9 ст.4, пп.7.2.1, пп.7.2.3, пп.7.2.8 п.7.2, пп.7.3.1, п.7.3, пп.7.4.1, пп.7.4.4, пп.7.4.5 п.7.4, пп.7.5.1 п.7.5, пп.7.7.1 п.7.7 ст.7 Закону про ПДВ, в результаті чого занижено податок на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету всього у сумі 180 217,00 грн., в тому числі за січень 2008 року у сумі 20 845,00 грн., за жовтень 2008 року у сумі 48 859,00 грн., за листопад 2008 року у сумі 46 085,00 грн., за грудень 2008 року у сумі 16 416,00 грн., за березень 2009 року у сумі 26 081,00 грн., за жовтень 2009 року у сумі 21 687,00 грн., за грудень 2009 року у сумі 244,00 грн. Донараховано до сплати податку на додану вартість за актом перевірки - 180 217,00 грн.; пп.7.4.1, пп.7.4.5 п.7.4, пп.7.7.1 п.7.7. ст.7 Закону про ПДВ, що призвело до заниження суми податку на додану вартість у лютому 2008 року в сумі 645,00 грн.; ст.1 Закону України від 23.09.1994 № 185-94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» щодо прострочення термінів надходження валютної виручки в сумі 1 210,00 доларів США по договору від 31.08.2007 № 07-08 з нерезидентом «K@L Sp. z o o» (Poland). На підставі акту перевірки ДПІ у м. Чернігові винесено податкові повідомлення-рішення від 13.03.2010: № 0001091720, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем податок з доходів фізичних осіб в розмірі 870,19 грн. (том № 1 а.с.59); № 0001111720, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 270 325,50 грн. (180 217,00 грн. за основним платежем та 90 108,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями) (том № 1 а.с.58). Згідно зі ст. 3 Господарського кодексу України господарська діяльність - діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Відповідно до п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. Згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку. Частиною 1 ст. 9 вказаного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Згідно із ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів. Відповідно до ч. 1 ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Отже, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із статтею 13 розділу IV Декрету № 13-92 оподаткуванню підлягають доходи громадян, одержані протягом календарного року від здійснення підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також інші доходи громадян, не передбачені як об'єкти оподаткування у розділах II та III цього Декрету. Оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) і документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. Якщо ці витрати не можуть бути підтверджені документально, то вони враховуються податковими органами при проведенні остаточних розрахунків за нормами, визначеними Головною державною податковою інспекцією України за погодженням з Міністерством економіки України та Державним комітетом України по сприянню малим підприємствам та підприємництву. До складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно із Законом України від 28.12.1994 № 334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 334/94-ВР). У додатку № 7 до Інструкції про прибутковий податок з громадян, затвердженої наказом Головної державної податкової інспекції України від 21.04.1993 № 12 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), зазначено, що відповідно до статті 8 («Амортизація») можливо додатково зменшити валовий дохід виключно на суми витрат, які підлягають амортизації і не перевищують розмір амортизаційних відрахувань, нарахованих шляхом застосування норм амортизації до балансової вартості груп основних фондів, лише у випадку ведення бухгалтерського обліку балансової вартості груп основних фондів відповідно з Порядком, який встановлюється Міністерством фінансів України. До податкової декларації за звітний податковий період, включаються тільки прямі валові витрати і суми амортизаційних відрахувань, що відповідають фактичній сумі отриманого в цьому періоді валового доходу в будь-якій формі від визначеного виду діяльності та підтверджені документально. За змістом підпункту 8.1.2 пункту 8.1 статті 8 Закону № 334/94-ВР амортизації підлягають витрати на придбання основних фондів та нематеріальних активів для власного виробничого використання, включаючи витрати на придбання племінної худоби та придбання, закладення і вирощування багаторічних насаджень до початку плодоношення; самостійне виготовлення основних фондів для власних виробничих потреб, включаючи витрати на виплату заробітної плати працівникам, які були зайняті на виготовленні таких основних фондів; проведення всіх видів ремонту, реконструкції, модернізації та інших видів поліпшення основних фондів. Відповідно до підпункту 8.2.1 пункту 8.2 статті 8 Закону № 334/94-ВР під терміном «основні фонди» слід розуміти матеріальні цінності, що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку протягом періоду, який перевищує 365 календарних днів з дати введення в експлуатацію таких матеріальних цінностей, та вартість яких перевищує 1000 гривень і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом. Згідно з підпунктом 8.2.2 пункту 8.2 статті 8 Закону № 334/94-ВР автомобільний транспорт та вузли (запасні частини) до нього належать до другої групи основних фондів. Наведені законодавчі положення дають підстави для висновку про те, що валовий дохід платників податку-фізичних осіб підлягає зменшенню на суму амортизаційних відрахувань у разі ведення такими платниками бухгалтерського о ліку балансової вартості основних фондів та за умови фактичного отримання валового доходу завдяки використанню відповідних основних фондів. Судом встановлено, що автомобіль марки Ореl (реєстраційний номер [NUMBER]) позивач використовував у власній господарській діяльності, що підтверджується подорожніми листами службового легкового автомобіля (том № 1 а.с.70-90). При цьому вартість придбаних товарів та робіт до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, за відповідний звітний період позивачем не відносилась. Вказані товари та роботи використано підприємцем для проведення ремонтних робіт автомобіля марки Ореl та у відповідності до вимог статті 8 Закону № 334/94-ВР зменшено валовий дохід на суму амортизаційних відрахувань за відповідний звітний період, що підтверджується первинними документами та даними книги обліку доходів і витрат позивача (том № 1 а.с.91-100). Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону про ПДВ податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Таким чином, оскільки запасні частини, шини та ремонтні роботи придбано позивачем з метою ремонту автомобіля Ореl, який використовується підприємцем у межах власної господарської діяльності, то позивачем правомірно включено суми податку на додану вартість, сплачені в ціні таких товарів та робіт, до складу податкового кредиту. Вищий адміністративний суд України в своїй ухвалі від 17.12.2013 № К-41111/10 прийшов до аналогічного висновку. Проведеною контролюючим органом перевіркою встановлено порушення статті 13 Декрету № 13-92 в частині віднесення позивачем до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, витрат на ремонт автомобіля марки Мерседес 77-86, який на переконання ДПІ у м. Чернігові ГУ Міндоходів у Чернігівській області не належить позивачу та не використовувався в його господарській діяльності. На підтвердження факту належності позивачу даного транспортного засобу та використання його в межах господарської діяльності останнім надано: інвойси № 533 від 03.09.2008, № 589 від 30.09.2008 на виконання договору щодо надання позивачем транспортних послуг замовнику - K@L Sp. z o o з використанням транспортного засобу Мерседес [NUMBER], акти виконаних робіт, заявки до договору, товарно-транспортні накладні (том № 4 а.с.10-17). Також, на підтвердження виконання договору, укладеного між позивачем (Постачальник) та ТОВ «Автологістика» (Одержувач) щодо надання автопослуг по території Росії, транзитне перевезення по території України з використанням транспортного засобу Мерседес [NUMBER] позивачем надано первинні документи, а саме: рахунки фактури № СФ-00498 від 29.08.2007, № СФ-00374 від 03.07.2007, № СФ-00516 від 31.08.2007, заявки до договору, акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-00487, № ОУ-00365, № ОУ-00505, товарно-транспортні накладні (том № 4 а.с.18-29). А отже, враховуючи сукупність наданих доказів позивачем підтверджено використання транспортного засобу Мерседес [NUMBER] у власній господарській діяльності. Щодо встановленого під час проведення перевірки порушення позивачем п.4.9 ст.4, пп.7.3.1 п.7.3 ст.7 Закону про ПДВ з підстав не включення до обсягів оподатковуваних операцій вартості транспортних засобів, які позивачем ввезено з Польщі, Швейцарії на митну територію України та безоплатно передано громадянину [PERSON] (в січні 2008 року, липні 2008 року, серпні 2008 року), необхідно зазначити, наступне. Позивачем у відповідності до вимог чинного законодавства надано належним чином оформлені первинні документи (том № 1 а.с.187-193). За змістом ст.ст.52, 128 Господарського кодексу України відокремлення майна, яке використовується фізичною особою-підприємцем для здійснення підприємницької діяльності, від усього належного такій фізичній особі майна не передбачено. Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), встановлено можливість реєстрації транспортних засобів лише за юридичними чи фізичними особами та не передбачено їх реєстрації за фізичними особами-підприємцями. Таким чином, реєстрація імпортованих автомобілів на позивача, як на фізичну особу не може свідчити про здійснення в даній ситуації поставки товарів у розумінні пункту 4.1 статті 4 Закону про ПДВ. Вищий адміністративний суд України в своїй ухвалі від 17.12.2013 № К-41111/10 прийшов до аналогічного висновку. На підтвердження факту господарських правовідносин позивача з контрагентами, а саме: Асоціацією міжнародних автомобільних перевізників України, Чернігівською філією ТОВ «INTER CARS UKRAINE», ФОП [PERSON], КП «АТП-2528» Чернігівської міської ради, позивачем надано всі підтверджуючі первинні документи, у тому числі належним чином оформлені податкові накладні та реєстри отриманих та виданих податкових накладних (том № 1 а.с.195-207, 213-220, 223-233, том № 2 а.с.10-15, 24, том № 4 а.с.30-41). Вищий адміністративний суд України в своїй ухвалі від 17.12.2013 № К-41111/10 прийшов до аналогічного висновку. Щодо віднесення позивачем до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість, непідтвердженої податковими зобов'язаннями контрагента - ТОВ «Автофорвард», то як зазначалось вище податковий орган не має брати за основу дані системи автоматизованого співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України, які в свою чергу не можуть бути підтвердженням порушення позивачем вимог Закону про ПДВ. В свою чергу, реальність здійснення господарської операції з придбання позивачем послуг з організації супроводження негабаритного автопоїзду у ТОВ «Автофорвард» підтверджується належними чином оформленими первинними документами: договором, актом прийому-передачі, банківською випискою, податковою накладною (том № 2 а.с.16-23). Отже, у позивача є податкова накладна та інші первинні документи, які підтверджують його право на включення до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість. Враховуючи зазначене, висновок податкового органу щодо неправомірного формування податкового кредиту у квітні 2009 року з вартості послуг ТОВ «Автофорвард» по організації супроводження, який згідно бази автоматизованих співставлень не підтверджено податковими зобов'язаннями продавця є безпідставним. Вищий адміністративний суд України в своїй ухвалі від 17.12.2013 № К-41111/10 прийшов до аналогічного висновку. Що ж стосується встановленого під час перевірки порушення позивачем підпунктів 7.4.1, 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону про ПДВ в частині неправомірного формування податкового кредиту з податку на додану вартість у лютому 2008 року в сумі 645,00 грн., яка не є сумою податку сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів згідно нікчемного правочину ПП «БФ «Тен», а оформлена податкова накладна не засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг) та не є підставою для включення до складу податкового кредиту з ПДВ, необхідно зазначити наступне. Відповідно до пп.7.2.4. п.7.2 ст.7 Закону про ПДВ право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону. Пунктом 7.5. статті 7 Закону про ПДВ передбачено, що датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається: дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг). Відповідно до пп.7.2.6. п.7.2 ст.7 Закону про ПДВ податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту. Вищезазначені норми закону кореспондуються з вимогами Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-УІ (далі - ПК України). Згідно із п. 198.1 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Відповідно до п. 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: - дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; - дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Згідно із п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Відповідно до п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати виписки податкової накладної. Відповідно до ст. 215 Цивільного Кодексу України від 16.01.2003 № 435 (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) - у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Пунктом 1 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити, зокрема, моральним засадам суспільства, пунктом 5 статті 203 ЦК України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину. Зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановлений законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За вимогами цивільного законодавства існує презумпція правомірності правочину (стаття 204 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). До оспорюваних правочинів належить зокрема фіктивний правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим право чином (фіктивний правочин). Фіктивний правочин визнається судом недійсним (ст. 234 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.12.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; правочини. спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Умовою для визнання недійсним правочину, який суперечить інтересам держави та суспільства, є встановлення умислу в діях осіб, що уклали такий правочин. При цьому носіями протиправного умислу юридичних осіб-сторін такого правочину є посадові особи цих юридичних осіб. Головною підставою вважати правочин нікчемним являється його недійсність, встановлена законом. Саме законом, а не актами, які б факти в цьому акті не були відображені. Вказані ж в акті висновки є суто суб'єктивною думкою державного податкового ревізора-інспектора, оскільки були зроблені за відсутності інформації, яка надається в передбаченому законодавством порядку. Крім того, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року було звернено увагу на наступне: «вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду у разі наявності відповідної суперечки. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. В цьому випадку в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги у разі нікчемності правочину і наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обгрунтування іншої заявленої вимоги, суд не має права посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким аргументам позивача. Відповідно до статей 215 і 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним і про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину можуть бути заявлені як однією із сторін правочину, так і іншою зацікавленою особою, права і законні інтереси якої порушені здійсненням правочину». Таким чином, навіть за наявності ознак нікчемності правочину податкові органи мають право лише звертатися до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, отриманих по правочинах, здійснених з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх нікчемність. У зв'язку з цим слід зазначити, що одним з основних завдань органів державної податкової служби є здійснення контролю дотримання податкового законодавства і надання роз'яснень законодавства з питань оподаткування платникам податків. Жодним законом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях. Відповідачем не доведено, а судом не встановлено, наявності мети, завідомо суперечної інтересам держави і суспільства, а також існування умислу у позивача чи його контрагента, як обов'язкової ознаки для визнання правочину недійсним та застосування адміністративно-господарських санкцій. Хоча факт порушення публічного порядку повинен бути доведеним певними засобами доказування. Інший підхід потенційно надасть можливість посадовим особам державних органів на власний розсуд оголошувати будь-який правочин недійсним (нікчемним) без звернення до суду, що не є правильним виходячи з загальних засад судочинства. Також в силу ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Таким чином порушення контрагентом (Продавцем) податкового законодавства не може слугувати підставою для залучення до відповідальності покупця. Враховуючи наведене податковим органом неправомірно зменшено суму податкового кредиту від операції по придбанню запчастин, які фактично використовуються для господарської діяльності позивача. Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону про ПДВ не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами. Пунктом 5 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженого наказом ДПА України від 30.05.1997 № 165 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Порядок) визначено, що податкова накладна вважається недійсною у разі її заповнення іншою особою, ніж вказаною у п.2 даного Порядку. Відповідно до п.18 Порядку всі складені примірники податкової накладної підписуються особою, уповноваженою платником податку здійснювати поставку товарів (послуг) та скріплюються печаткою такого платника податку - продавця. Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позивач при здійсненні господарських правовідносин з контрагентами діяв у відповідності до вимог чинного законодавства. Також, суд звертає увагу на той факт, що відповідачем при наданні додаткових пояснень вказано, що ДПІ у м. Чернігові при проведенні підрахунків в таблиці № 17 (стор. 25-27) акту перевірки допущено арифметичну помилку. Дана помилка вплинула на визначену податковою інспекцією суму донарахованого податку. Таким чином, з допущеною арифметичною помилкою, сума податку на додану вартість, яка підлягає сплаті до бюджету (за даними перевірки) зменшується на 114 610,00 грн. (том № 4 а.с.61-62). Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів правомірність своїх дій та рішень. Суд вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті ДПІ у м. Чернігові не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з порушенням використаного повноваження з метою, з якою це повноваження надано; необґрунтовано, тобто без врахування усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення; не добросовісно та не розсудливо. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню повністю.

Результат розгляду: granted