Рішення адміністративного суду від 2014-02-18 00:00:00+02

[PERSON] звернувся із адміністративним позовом до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, в якому просить визнати протиправним і скасувати перший пункт постанови про закінчення виконавчого провадження від 27.01.2014 № 33154774 та визнати бездіяльність стосовно виконання виконавчого листа № 2а-10264/11/2670 протиправною. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.02.2014 р. відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд справи. У судове засідання 18.02.2014 р. сторони прибули. На підставі ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 18.02.2014 р. проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Повний текст складено і підписано 20.02.2014 р. Позивач позов підтримує в повному обсязі. Позовні вимоги вмотивовує тим, що постанову про закінчення виконавчого провадження винесено з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», а саме без врахування тієї обставини, що Окружним адміністративним судом міста Києва скасовано рішення боржника від 18.04.2013 р. Щодо допущеної бездіяльності відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України позивач зазначає, що відповідачем не вчиняються дії по виконанню рішення суду у встановлені законом строки. Представник відповідача проти позову заперечує та в судовому засіданні пояснив, що державним виконавцем закінчено виконавче провадження правомірно на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з фактичним виконанням виконавчого документа шляхом прийняття рішення Київською міською радою 18.04.2013 р. про розгляд заяви [PERSON] від 17.10.2001 р. Та обставина, що в судовому порядку рішення Київської міської ради було скасовано, на думку відповідача, не впливає на прийняття державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження. Дослідивши матеріали справи, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив, що на підставі заяви [PERSON] головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відкрито 08 червня 2012 року виконавче провадження ВП № 33154774 на підставі виконавчого листа Окружного адміністративного суду м. Києві від 20.04.2012 р. про зобов'язання Київську міську раду прийняти рішення по заяві [PERSON] від 17 жовтня 2001р., яка надійшла на розгляд до Київського міського Голови 23 жовтня 2001р., відповідно до діючого законодавства. Постановою від 27.01.2014 р. старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України закінчено виконавче провадження ВП № 33154774 на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з фактичним виконанням виконавчого листа - розгляду заяви стягувача та прийняттям рішення Київською міською радою від 18.04.2013 року №249/9306 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS]». Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 серпня 2013 р. № 826/8803/13-а у справі за позовом [PERSON] до Київської міської ради позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради від 18.04.2013 року №249/9306 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS]». Проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 1 Закону України від 21.04.1999 № 606-ХІV «Про виконавче провадження» (далі - Закон 606-ХІV) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Частинами 1, 2 ст. 2 Закону № 606-ХІV зазначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу" (далі - державні виконавці). Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону № 606-ХІV державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ч. 1 ст. 11 Закону № 606-ХІV). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 17 Закону № 606-ХІV підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи, як виконавчі листи, що видаються судами. Статтею 49 Закону № 606-ХІV визначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі: фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (п. 8 ч. 1). Відповідно до ч. 1 ст. 75 Закону № 606-ХІV після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження. Судом встановлено, що за результатами розгляду заяви [PERSON] від 17.10.2001 року про надання земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] площею 0,10 га, на виконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.10.2011 року у справі №2а-10264/11/2670, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.03.2012 року, рішенням Київської міської ради «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS]» від 18.04.2013 року №249/9306 громадянину [PERSON] відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] площею 0,10 га (справа А-20561). Таким чином, боржником Київською міською радою виконано постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.10.2011 року у справі №2а-10264/11/2670 та відповідачем правомірно закінчено виконавче провадження. Та обставина, що у подальшому рішення Київської міської ради «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS]» від 18.04.2013 року №249/9306 було скасовано в судовому порядку, не є обставиною, що перешкоджала державному виконавцю закінчити виконавче провадження. Суд звертає увагу, що норми Закону № 606-ХІV не пов'язують таку підставу закінчення виконавчого провадження, як фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, із скасуванням/не скасуванням у подальшому рішення боржника. В той же час, питання повторного розгляду Київською міською радою заяви [PERSON] від 17.10.2001 р. у разі скасування рішення Київської міської ради «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS]» від 18.04.2013 року №249/9306, є окремими спірними правовідносинами. А тому, у разі не вчинення відповідачем дій щодо закінчення виконавчого провадження у зв'язку із скасуванням в судовому порядку рішення Київської міської ради від 18.04.2013 року №249/9306, відповідач фактично б зобов'язував Київську міську раду повторно вчинити дії щодо розгляду заяви стягувача, що виходить за межі дискреційних повноважень органу державної виконавчої служби. В той же час, суд звертає увагу, що суд перевіряє рішення суб'єкта владних повноважень з огляду на чіткі критерії, встановлені у ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. За таких обставин, пункт перший постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження узгоджується з вимогами чинного законодавства, а посилання позивача на не відповідність його нормам чинного законодавства є помилковими та такими, що спростовуються матеріалами справи. Щодо вимог позивача про визнання бездіяльності протиправно, слід вказати, що бездіяльність суб'єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб'єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи, або нездійснення суб'єктом владних повноважень дій, які випливають із його повноважень на виконання вимог чинного законодавства та впливають на права, свободи та інтереси фізичної чи юридичної особи. З наданих матеріалів виконавчого провадження вбачається вчинення відповідачем дій щодо виконання виконавчого листа, зокрема, скерування листів на адресу боржника, винесення постанов про накладення штрафу на Київську міську раду та вимог про зобов'язання боржника виконати рішення суду. В той же час, позивач не вказує, у не вчиненні яких саме дій він вбачає допущену відповідачем бездіяльність. Так, частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Таким чином, визнавати протиправною бездіяльність відповідача є безпідставним. Разом з тим суд враховує, що в рішенні Конституційного суду України від 09.07.2002 у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої ст. 124 Конституції України (справа № 1-2/2002 про досудове врегулювання спорів) в п. 3 зазначено, що положення частини другої ст. 124 Конституції України треба розглядати у системному зв'язку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у т.ч. судовий захист. Для забезпечення судового захисту Конституція України у ст. 124 встановила принципи здійснення правосуддя виключно судами. Із змісту частини другої ст. 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Таким чином, позивач скористався своїм правом на судовий захист і його право не може бути обмежене, однак при встановлених обставинах підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Враховуючи викладене,

Результат розгляду: denied