Рішення адміністративного суду від 2014-03-05 00:00:00+02

Товариство з обмеженою відповідальністю пред'явило позов до Київської міжрегіональної митниці Міндоходів, в якому просить визнати протиправними та скасувати рішення про коригування митної вартості товару №100260000/2013/200624/2 від 08.10.2013р. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 грудня 2013 року позовні вимоги задоволено повністю. Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення яким у задоволені позовних вимог позивачу відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказує, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, судове рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду - скасуванню з ухваленням нового рішення у справі з таких підстав. Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, п. 4 ч. 1 ст. 4 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на виконання умов зовнішньоекономічного контракту №OG-001 від 06.08.2013р., укладеного між ТОВ «Росшина» та компанією Shandong O'green Tyres Co.Ltd (країна походження - КНР), позивач імпортував в Україну нові пневматичні гумові шини для вантажних автомобілів. Митна вартість була заявлена декларантом шляхом подання декларації митної вартості №100260000/2013/112842 від 07.10.2013р.д, в якій митна вартість товару була визначена за ціною договору. В митну вартість товару були включені : вартість товару вказану в інвойсі (фактурну вартість); вартість транспортування товару до пункту ввезення на митну територію України. Позивачем до вантажної митної декларації було додано контракт №OG-001 від 06.08.2013р; декларація митної вартості №100260000/2013/112842 від 07.10.2013р.; платіжне доручення №17 від 18.09.2013р.; комерційний інвойс №OGR13ROS001 від 18.08.2013р.; довідка перевізника про транспортні витрати №GZ-201308001 від 09.08.2013р.; коносамент №QDGY001511 від 21.08.2013р. На зазначеній декларації митної вартості посадовою особою відповідача було зроблено відмітку про надання додаткових документів для підтвердження митної вартості товару, зокрема: виписку з бухгалтерської документації; каталоги, специфікації; прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; висновок про якість та вартість характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями. Під час консультацій декларанта відповідно до вимог третьої частини ст.53 МКУ зобов'язано протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи. Декларант ознайомлений з вимогами митного органу, та надано прайс-лист виробника товару, від подання інших додаткових документів декларант відмовився. За таких обставин відповідачем прийнято рішення №100260000/2013/200624/2 від 08.10.13р. про коригування митної вартості товарів, якими, з застосуванням 6 (резервного) методу визначення митної вартості, визначено митну вартість товару, ввезеного позивачем. Прийняття зазначеного рішення мотивовано тим, що документи, що подані декларантом для підтвердження заявленої митної вартості відповідно до ч.2 ст. 53 МКУ, містять розбіжності та не містять всіх відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті. Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, беручи до уваги ту обставину, що відповідачем не доведено правомірність застосування резервного методу визначення митної вартості, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. Відповідно до ст. 259 Митного кодексу України митна вартість товарів - це заявлена декларантом або визначена митним органом вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, яка обчислюється на момент перетинання товарами митного кордону відповідно до положень цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 265 МК митний орган, що здійснює контроль за правильністю митної оцінки товарів з урахуванням положень цього Кодексу, має право приймати рішення про правильність заявленої декларантом митної вартості товарів. Згідно зі статтею 266 МК визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, може здійснюватися за такими методами: 1) за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) за ціною договору щодо ідентичних товарів; 3) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; 4) на основі віднімання вартості; 5) на основі додавання вартості (обчислена вартість); 6) резервного. Основним є метод визначення митної вартості товарів за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції). Якщо митну вартість не може бути визначено за першим методом, проводиться процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості. У ході таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною в кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності. У разі неможливості визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, за основу може братися ціна, за якою оцінювані ідентичні або подібні (аналогічні) товари було продано в Україні не пов'язаному з продавцем покупцю. При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митну вартість товарів не може бути визначено шляхом застосування попереднього методу. Виходячи із зазначеного, колегія суддів вважає, що у разі незгоди Митниці із митною вартістю імпортованого товару, вона відповідно до вимог статті 266 МК зобов'язана провести процедуру консультацій, у ході яких мала б дійти висновків щодо застосування того чи іншого методу визначення митної вартості товарів, при цьому кожний наступний метод застосовується у разі неможливості застосування попереднього із наведенням відповідних аргументів. У випадку якщо митна вартість не може бути визначена за першим методом, кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу. Колегія суддів звертає увагу, що надані позивачем документи є неналежними, тобто мають розбіжності та не базуються на об'єктивних даних. Митний орган може вимагати, а декларант має надати лише належні документи для перевірки та підтвердження правильності зазначено митної вартості товару. Обов'язок суб'єкта зовнішньоекономічної діяльності подати додаткові документи на вимогу митного органу встановлений ч.2 ст. 264 Митного кодексу України, а також пунктом 11 Порядку декларування митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, та подання відомостей для її підтвердження, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1766 від 20.12.2006р. За ст. 267 МК України перший метод визначення митної вартості може бути використаний лише за умови, якщо дані, заявлені декларантом, підтверджені документально та є достовірними. Аналізуючи матеріали справи колегією суддів встановлено, у митниці виникли обґрунтовані сумніви у достовірності заявленої митної вартості товару в зв'язку з чим і були витребувані додаткові документи, однак позивачем їх надано не було. Аналогічна позиція викладена в Ухвалі Верховного Суду України від 10 квітня 2012 року у справі за позовом ТОВ «Грета» до Східної митниці Держмитслужби України та ухвалі Вищого адміністративного суду України від 16 січня 2014 року у справі № К/9991/56022/11. У зв'язку з безвмотивованим ненаданням позивачем додаткових документів, відмовою надання додаткових документів, у митниці не було можливості застосувати митну вартість, визначену позивачем. При визначенні митної вартості товару за шостим методом митниця діяла відповідно до вимог ст. 266 МК України та мотивувала позивачу неможливість застосування попередніх методів визначення митної вартості товару. Таким чином, колегія суддів вважає, що приймаючи спірні рішення про коригування митної вартості товару, Митниця діяла в межах повноважень та підставі вимог чинного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. У зв'язку з вищевикладеним, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції при ухваленні постанови було порушено норми матеріального та процесуального права, а висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню є помилковим. Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, тому вбачаються підстави для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного та

Результат розгляду: denied