Рішення адміністративного суду від 2014-01-21 00:00:00+02

В серпні 2011 року публічне акціонерне товариство «Херсонський комбінат хлібопродуктів» (надалі - позивач, Товариство) звернулось до суду із адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Херсоні, правонаступником якої є Державна податкова інспекція у м. Херсоні Головного управління мін доходів у Херсонській області, (надалі - відповідач, ДПІ) про скасування наступних податкових повідомлень-рішень від 29.04.2011 року: - №0001422301 про визначення позивачу податкового зобов'язання по податку на прибуток на загальну суму 330285,94 грн., з яких 264228,75 грн. - за основним платежем та 66057,19 грн. - за штрафними санкціями; - №0001432301 про визначення позивачу податкового зобов'язання по податку на додану вартість на загальну суму 333302,50 грн., з яких 266642,00 грн. - за основним платежем та 66660,50 грн. - за штрафними санкціями; - №0001442301 про зменшення позивачу суми бюджетного відшкодування з ПДВ за квітень, вересень 2010 року на суму 448493,00 грн.. Спірні податкові повідомлення-рішення винесені на підставі акту від 14.04.2011 року №1189/23-5/00952367 про результати планової виїзної перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.10.2009 року по 30.09.2010 року (надалі-акт перевірки). За актом перевірки підставою для нарахування спірними рішеннями зобов'язань з податку на прибуток, з податку на додану вартість, а також для зменшення суми бюджетного відшкодування стали викладені податковим органом в акті перевірки висновки про неправомірність формування позивачем валових витрат на суму 3520337,00 грн. та податкового кредиту на суму 704067,00 грн. по операціям із придбання сільськогосподарської продукції у таких підприємств, як ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Радоніс», ТОВ «Торгінвест Плюс», ТОВ «Євротранссервіс ЛТД», ТОВ «Дніпроресурси», ПП «Югтрансагро». В акті перевірки ДПІ стверджує, що операції позивача з цими контрагентами є нікчемними, оскільки за результатами перевірок цих постачальників встановлено неможливість здійснення ними господарських операцій через відсутність матеріальних ресурсів, необхідних для здійснення операцій з купівлі - продажу, відсутність трудових ресурсів, основних фондів, складських приміщень, транспортних засобів, тощо. Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що висновки податкового органу про нікчемність операцій позивача з ТОВ «Сільськогосподарське підприємство «Радоніс», ТОВ «Торгінвест Плюс», ТОВ «Євротранссервіс ЛТД», ТОВ «Дніпроресурси», ПП «Югтрансагро» є безпідставними, суперечать положенням податкового законодавства, які врегульовують порядок формування валових витрат та податкового кредиту, та спростовуються наданими позивачем первинними документами бухгалтерської та податкової звітності, які підтверджують факти отримання товарів від вказаних постачальників. Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 30.01.2012 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено. Не погоджуючись з вищезазначеною постановою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить постанову суду першої інстанції скасувати та винести нову постанову про задоволення позову. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. У висновках акту перевірки ДПІ кваліфікує дії позивача по формуванню валових витрат та податкового кредиту по операціям з вказаними контрагентами як порушення п.5.1, пп.5.2.1 п.5.2, пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» та пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість». Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем первинні документи по операціям з придбання товарів у вказаних постачальників не спростовують доводів ДПІ про відсутність реальних поставок товарів, а наведені в акті перевірки обставини діяльності контрагентів позивача, у тому числі тих, які є постачальниками у другому та третьому ланцюгах поставок товарів, свідчать про те, що діяльність ТОВ «СП «Радоніс», ТОВ «Торгінвест Плюс», ТОВ «Євротранссервіс ЛТД», ТОВ «Дніпроресурси», ПП «Югтрансагро» має ознаки фіктивності, а тому операції позивача з цими підприємствами є нікчемними. Приведені податковим органом та судом першої інстанції доводи неправомірності формування позивачем валових витрат податкового кредиту колегія суддів оцінює з точки зору їх узгодженості з положеннями податкового законодавства та відповідності фактичним обставинам справи, і вважає ці доводи помилковими з огляду на наступне. На час проведення позивачем операцій з вказаними контрагентами порядок формування платником податку валових витрат був встановлений ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 року №334/94-ВР, а порядок формування платником податку податкового кредиту був встановлений п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 року №168/97. Відповідно до п.5.1 ст.5 Закону №334/94-ВР валові витрати виробництва та обігу (надалі - валові витрати) - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності. Згідно до пп.5.2.1 п.5.2 ст.5 зазначеного Закону до складу валових витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.8 цієї статті. Підпунктом 5.3.9 п.5.3 ст.5 вказаного Закону передбачено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку. Згідно п.1.7 ст.1 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 року №168/97 податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом. Згідно абзацу першого пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону №168/97 податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт /послуг/ - актом прийняття робіт /послуг/ чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт /послуг/ /підпункт 7.4.5 цього ж пункту/. Відповідно до пп.7.5.1 п.7.5 ст.7 названого Закону датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів /робіт, послуг/, дата виписки відповідного рахунку /товарного чека/ - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів /робіт, послуг/. Підпунктом 7.2.4 п.7.2 ст.7 Закону №168/97 передбачено, що право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку на додану вартість. Згідно із пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 цього ж Закону не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами. За змістом ст.1 Закону України від 16.07.1999 року №996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Таким чином, виходячи із приписів вищевказаних норм закону, відсутність первинних документів, які підтверджують проведення господарських операцій (платіжні документи, видаткові та податкові накладні, акти виконаних робіт тощо) безспірно позбавляє платника податку права на включення сплачених (нарахованих) сум за такими операціями до валових витрат та до податкового кредиту. В розділі 3.1 акту перевірки, аналізуючи суть господарських відносин позивача із ТОВ «СП «Радоніс», ТОВ «Торгінвест Плюс», ТОВ «Євротранссервіс ЛТД», ТОВ «Дніпроресурси», ПП «Югтрансагро», ДПІ наводить повних перелік наданих для перевірки договорів купівлі-продажу, видаткових та податкових накладних, на підставі яких позивач придбавав товари у вказаних постачальників, а також перераховує товарно-транспортні накладні на перевезення сільгосппродукції (пшениці) в адрес позивача від ТОВ «СП «Радоніс», ТОВ «Торгінвест Плюс», ТОВ «Євротранссервіс ЛТД», ПП «Югтрансагро». Крім того, актом перевірки підтверджуються факти оплати позивачем безготівковими платежами вартості отриманих товарів від вказаних постачальників. Зауважень щодо правильності складання наданих позивачем первинних документів акт перевірки не містить. ДПІ також не заперечує того факту, що вищевказані постачальники на момент проведення операцій з позивачем мали право на виписку податкових накладних і були зареєстровані як платники податку на додану вартість. Досліджуючи операції позивача з вказаними контрагентами, суд першої інстанції підтвердив факт оформлення цих операцій видатковими, податковими та товарно-транспортними накладними, та зазначив, що копії цих первинних документів не були надані суду внаслідок їх вилучення слідчими органами. Факт вилучення у позивача вказаних первинних документів підтверджується наявною у спрві копією протоколу обшуку від 30.03.2011р. (т.5 а.с.218-225). Отже, факт дотримання позивачем спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум валових витрат та податкового кредиту з ПДВ по операціям з ТОВ «СП «Радоніс», ТОВ «Торгінвест Плюс», ТОВ «Євротранссервіс ЛТД», ТОВ «Дніпроресурси», ПП «Югтрансагро» є доведеним. Крім того, на підтвердження факту отримання товарів від зазначених контрагентів позивач долучив до матеріалів справи акти приймання сільгосппродукції, журнали прийому сільгоспкультур, складські квитанції на зерно, документи про відвантаження продукції подальшим постачальникам. На думку колегії суддів, ці документи в сукупності з іншими первинними документами, які надавались позивачем при проведенні перевірки, є належним підтвердженням дотримання позивачем приписів податкового законодавства, яке зобов'язує платника податків документально підтвердити показники своєї податкової звітності. В той же час, колегія суддів враховує, що будь-які первинні документи (у тому числі договори, накладні, податкові накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. Стосовно механізму підтвердження платниками податків реальності тих господарських операцій, по яким були сформовані валові витрати та податковий кредит з ПДВ, слід зазначити, що податкове законодавство визначає лише вимоги щодо документального підтвердження задекларованих господарських операцій, які, як зазначено вище, були дотримані позивачем по операціям із вказаними контрагентами. Колегія суддів вважає, що з урахуванням закріпленої в ст.204 ЦК України презумпції правомірності правочину, а також враховуючи вимоги ст.71 КАС України, за якою обов'язок доказування правомірності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень покладається на такого суб'єкта, ДПІ повинна була надати суду належні та достовірні докази своїх тверджень про те, що задекларовані позивачем операції з придбання пшениці у ТОВ «СП «Радоніс», ТОВ «Торгінвест Плюс», ТОВ «Євротранссервіс ЛТД», ПП «Югтрансагро», а також електродвигуна у ТОВ «Дніпроресурси» в реальності не виконувались, а мало місце лише документування цих операцій з метою завищення валових витрат та податкового кредиту без фактичного отримання товарів від цих контрагентів. А оскільки такі дії мають злочинний характер, то доказом їх вчинення може бути лише відповідне рішення, винесене в порядку кримінально-процесуального судочинства. Однак таких доказів відповідач суду не надав. Доводячи відсутність реальних поставок позивачу пшениці від ТОВ «СП «Радоніс» в жовтні 2009 року і в лютому 2010 року на суму 231232,01 грн. податковий орган та суд першої інстанції посилаються на те, що постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 01.02.11 по справі №2а-5457/10/2170, якою визнано недійсними установчі та реєстраційні документи цього підприємств з моменту реєстрації та скасовано його державну реєстрацію, а також посилаються на протокол допиту в якості обвинувачуваного директора ТОВ «СП «Радоніс» - [PERSON]. Колегія суддів відхиляє ці посилання, оскільки, по-перше, постанова Херсонського окружного адміністративного суду від 01.02.2011 року по справі №2а-5457/10/2170 була скасована постановою Одеського апеляційного суду від 16.07.2013 року (ухвала ВАСУ від 12.09.2013 року про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ДПІ), а по-друге, результати судового розгляду кримінальної справи [PERSON] (вирок Суворовського районного суду м. Херсона від 24.05.2011 року по справі 1-278/11 та вирок Суворовського районного суду м. Херсона від 25.06.2013 року по справі №2120/7707/12), свідчать про те, що ця особа була визнана винною в ухиленні від сплати податків в особливо великих розмірах та службовому підроблені за результатами господарських операцій з ТОВ «СТТФ «Едельвейс». При цьому діяльність ТОВ «СП «Радоніс» не була визнана фіктивною, оскільки дії [PERSON] не кваліфікувались за ст.205 КК України як фіктивне підприємництво, а згідно викладених у вироку пояснень [PERSON] останній особисто зареєстрував ТОВ «СП «Радоніс», відкрив банківські рахунки, особисто займався закупівлею сільгосппродукції, яку в подальшому перепродував іншим підприємствам. За змістом акту перевірки доводи нікчемності та безтоварності операцій позивача із ТОВ «Торгінвест Плюс», ТОВ «Євротранссервіс ЛТД», ПП «Югтрансагро», ТОВ «Дніпроресурси» полягають у наступному: - актом документальної невиїзної перевірки ТОВ «Торгінвест Плюс» ДПІ у Заводському районі м. Миколаєва від 22.10.2010 року №3652/231-00/35639425 встановлена відсутність у цього підприємства складських приміщень, транспорту, необхідного обладнання та трудових ресурсів, а встановлена наявність господарських відносин цього підприємства з контрагентами, які порушують податкове законодавство; - актом документальної перевірки ТОВ «Дніпроресурс» ДПІ у м. Н. Каховка від 30.09.2010 року №1416/230-24112229 встановлено, що електродвигун цьому підприємству було поставлено від ТОВ «ПАІС», яке має ознаки фіктивності; - ТОВ «Євротранссервіс ЛТД» декларувала операції з суб'єктами господарювання, які мають ознаки фіктивності; - ПП «Югтрансагро» декларувала операції з суб'єктами господарювання, які мають ознаки фіктивності. Оцінюючи наведені в акті перевірки обставини діяльності контрагентів позивача у першому, другому та третьому ланцюгах поставок, колегія виходить з того, що податкове законодавство України не містить норм, які б ставили в залежність право платника податку на формування валових витрат та податкового кредиту від можливих порушень податкової дисципліни з боку його контрагентів, або зобов'язували б платників податків контролювати дотримання своїми контрагентами норм законодавства. Можливі порушення контрагентами платника податків податкової дисципліни, у тому числі не декларування своїх зобов'язань або не сплата податку до бюджету, ще не є достатньою підставою для позбавлення платника податків права на валові витрати та податковий кредит з ПДВ по операціям з такими контрагентами. Встановлені податковим органом будь-які факти незаконної діяльності контрагента платника податків повинні оцінюватися судом з урахуванням можливої обізнаності позивача щодо таких обставин, або наявної у позивача реальної можливості з'ясувати їх. Докази, які б підтвердили той факт, що позивач був обізнаний про обставини діяльності з ТОВ «СП «Радоніс», ТОВ «Торгінвест Плюс», ТОВ «Євротранссервіс ЛТД», ТОВ «Дніпроресурси», ПП «Югтрансагро» в матеріалах справи відсутні. ДПІ не обґрунтовує наявність у позивача реальної можливості з'ясувати всі обставини діяльності його постачальника на момент проведення з ними операцій. Разом з тим, суд першої інстанції зазначає, що позивач займається діяльністю в у сфері оптової торгівлі сільгосппродукції достатньо тривалий час, а тому повинен бути обізнаним з колом суб'єктів на даному сегменті ринку, а тому позивач діяв без належної обачності та обережності, встановивши господарські стосунки з особами, які для оформлення господарських операцій використовували документи підприємств, зареєстрованих на осіб, які погодились на таку реєстрацію за винагороду, без наміру займатись цією діяльністю. Колегія суддів не може погодитися з наведеними вище доводами податкового органу та суду першої інстанції з огляду на наступне. Під час проведення господарської операції із суб'єктом господарювання, що має ознаки фіктивності, платник податків може бути необізнаним стосовно дійсного стану правосуб'єктності свого контрагента і реально отримати товари (роботи чи послуги) від фізичних осіб, які діють від імені такого контрагента і мають наміри порушити податкове законодавство, або ж бути обізнаним щодо фіктивності такого контрагента, і використовувати його з метою незаконної конвертації грошових коштів, завищення своїх валових витрат та податкового кредиту. При цьому в першому випадку дії платника податків є добросовісними, і такими, що не порушують приписи податкового законодавства, а в другому випадку його дії є незаконними, що вичиняються із прямим умислом на порушення норм податкового законодавства і тягнуть як податкову, так і кримінальну відповідальність. У даній справі ДПІ не посилається на факти вчинення представниками позивача таких протизаконних дій, і не надає докази притягнення посадових осіб позивача до кримінальної відповідальності за такі дії. Лише сам факт наявності господарських відносин з контрагентом, який порушує податкове законодавство, не може тягнути за собою негативні наслідки для платника податків у вигляді зменшення податкового кредиту чи валових витрат, оскільки платник податків може бути необізнаним стосовно таких порушень та дійсних намірів тих фізичних осіб, які представляють його контрагента. Підсумовуючи викладене, слід дійти висновку, що за відсутності доказів проведення посадовими особами чи представниками позивача фіктивних господарських операцій з ТОВ «СП «Радоніс», ТОВ «Торгінвест Плюс», ТОВ «Євротранссервіс ЛТД», ТОВ «Дніпроресурси», ПП «Югтрансагро» та при наявності належним чином оформлених первинних документів по операціям з купівлі товарів у цих постачальників, висновок ДПІ про завищення позивачем валових витрат та податкового кредиту за такими операціями не може вважатися законним та обґрунтованим. Такий висновок узгоджується із правової позицією Верховного суду України, яка викладена в постанові від 31.01.2011 року по справі №21-47а10, та з практикою Європейського суду з прав людини у справі «Булвес» АД проти Болгарії та Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії. Стосовно наведених в акті перевірки тверджень податкового органу про укладання позивачем в порушення статей 203, 215, 216, 228 ЦК України нікчемних правочинів із вказаними постачальниками, колегія суддів зазначає, що по-перше, укладені позивачем з цими підприємствами договори купівлі-продажу за своєю суттю є оспорюваним, так як їх недійсність законом прямо не встановлена, і жодного судового рішення про визнання цих договорів недійсними немає, а по-друге, відсутні будь-які докази того, що сторони цих договорів при їх укладанні та виконанні мали умисел на порушення публічного порядку, тобто посягали на суспільні, економічні та соціальні основи держави. На підставі вищенаведеного, колегія судів приходить до висновку, що викладені в акті перевірки висновки про нікчемність та безтоварність операцій позивача із з ТОВ «СП «Радоніс», ТОВ «Торгінвест Плюс», ТОВ «Євротранссервіс ЛТД», ТОВ «Дніпроресурси», ПП «Югтрансагро» належними доказами не підтверджені, а тому не можуть бути підставами для зменшення позивачу валових витрат та податкового кредиту за такими операціями. В зв'язку з цим колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню із винесенням нової постанови про задоволення позовних вимог. Загальний розмір судових витрат по справі у вигляду сплати судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги дорівнює 1157, 20 грн., які підлягають стягненню на користь позивача з Державного бюджету України.

Результат розгляду: granted