Рішення адміністративного суду від 2014-02-06 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати останній абзац податкової консультації від 26.12.2013 року № 633/М/15-32-17-02-03; зобов'язати відповідача надати позивачу нову податкову консультацію з урахуванням висновків суду. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 04 грудня 2013 року він звернувся до Головного управління Міндоходів в Одеській області за податковою консультацією щодо правомірності віднесення до податкового кредиту сум ПДВ при придбанні вантажного автомобіля у відповідності до ст.198 ПК України. За порушеним позивачем питанням він отримав податкову консультацію за вих. № 633/м/15-32-17-02-03 від 26.12.2013 року, з останнім абзацом якої позивач не погоджується, зважаючи на те, висновки податкового органу суперечать діючому законодавству. Зокрема, позивач вважає, що придбаний ним, як фізичною особою, вантажний автомобіль, який використовується ним в підприємницькій діяльності, має враховуватися основними засобами фізичної особи-підприємця, що в свою чергу дає позивачу право на віднесення до податкового кредиту сум ПДВ при його придбанні у відповідності до ст.198 ПК України. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги із викладених вище підстав підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, в задоволенні позову просила відмовити, зазначивши, що оскаржувана податкова консультації надана з урахуванням діючого законодавства та не суперечить останньому. Визначальним фактором формування податкового кредиту фізичними особами-підприємцями - суб'єктів господарювання, зареєстрованими платниками податку на додану вартість є придбання транспортних засобів, інших основних фондів та товарів, подальше використання таких товарів (основних фондів) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності такої особи платника податку, реєстрація основних фондів за платником податків у відповідних реєстраційних органах. Оскільки на адресу податкового органу було надіслано лише лист з запитанням та не містило у собі будь-яких інших документів, в податковій консультації також було наголошено на зміст ст.325 ЦК України, відповідно до якої право приватної власності на майно може належить фізичній особі, а не фізичній особі-підприємцю. За таких обставин представник відповідача просила відмовити в задоволенні адміністративного позову. Вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення. Судом встановлено, що листом від 04 грудня 2013 року вих. № 01/ХІІ-13 ФОП [PERSON] звернувся до Голови Державної податкової служби в Одеській області за податковою консультацією, питанням якої поставив: чи може він сформувати податковий кредит з ПДВ у випадку придбання вантажного автомобіля (силовий тягач) для подальшого його ви користування для перевезення вантажів? У запиті позивач також вказав, що він зареєстрований фізичною особою-підприємцем, знаходиться на спрощеній системі оподаткування та є платником ПДВ; здійснює господарську діяльність з перевезення вантажів автомобільним транспортом, для чого придбав вантажний автомобіль, який розмитнений у відповідності до законодавства. Після опрацювання зазначеного запиту, 26 грудня 2013 року за 633/м/15-32-17-02-03 відповідачем було надано позивачу податкову консультацію (а.с.6-7), якою позивачу роз'яснено, що в податковий кредит фізичної особи-підприємця, зареєстрованого платником ПДВ, можливо включення сум податку на додану вартість по податковим накладним, за умови взяття на облік такого майна в якості основних засобів і використання таких засобів в межах господарської діяльності і наявності належного документального оформлення та підтвердження відповідних витрат, відображення їх в податковому обліку. В останньому абзаці податкової консультації також зазначено, що згідно ст.325 ЦК України право приватної власності на майно належить фізичній особі, а не фізичній особі-підприємцю, що в свою чергу не дозволяє враховувати майно (основні фонди), які знаходяться в приватній власності фізичної особи, основними засобами фізичної особи-підприємця. На думку позивача, останній абзац вказаної податкової консультації суперечить вимогам законодавства, що зумовило його звернутись до суду із даним позовом. Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначену податкову консультацію обґрунтованою, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з наступним. Згідно п.52.1 ст.52 Податкового кодексу України за зверненням платників податків контролюючі органи надають безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом. За приписами п.52.2 наведеної норми податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію. Наслідки застосування податкових консультацій визначені у ст..53 Податкового кодексу України, за приписами п.п. 53.1 якої не може бути притягнуто до відповідальності платника податків, який діяв відповідно до податкової консультації, наданої йому у письмовій або електронній формі. У п.53.3 ст.53 Податкового кодексу України встановлено, що платник податків може оскаржити до суду як правовий акт індивідуальної дії податкову консультацію контролюючого органу, викладену в письмовій або електронній формі, яка, на думку такого платника податків, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору. Визнання судом такої податкової консультації недійсною є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновку суду. Аналіз наведених норм свідчить про те, що податкова консультація є правовим актом індивідуальної дії, який породжує для позивача певні юридичні наслідки, впливає на його права та обов'язки, а тому може бути предметом оскарження за правилами адміністративного судочинства. Згідно з п.п. «а» п.185.1 ст.185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування податком на додану вартість є, зокрема, операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю. Відповідно до п.198.1 ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу. Пункт 198.3 ст.198 ПК України визначає базу для обчислення суми податкового кредиту звітного періоду та його склад. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 розділу I Кодексу. Податковий кредит складається із сум ПДВ, нарахованих (сплачених) платником податку протягом звітного періоду за основною ставкою або за нульовою ставкою у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів, у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. З огляду на вищевикладене, основною умовою віднесення сум ПДВ, сплачених (нарахованих) у зв'язку з придбанням товарів, послуг та основних фондів, до податкового кредиту, є їх використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. В останньому абзаці спірної податкової консультації податковий орган послався на ст.325 ЦК України щодо права приватної власності. При цьому відповідач зазначив, що згідно ст.325 ЦК України право приватної власності на майно належить фізичній особі, а не фізичній особи-підприємцю, що в свою чергу не дозволяє враховувати майно (основні фонди), які знаходяться в приватній власності фізичній особі, основними засобами фізичної особи-підприємця. Саме з цим реченням податкової консультації не погоджується позивач та вважає, що даним реченням заборонено включати до податкового кредиту сум ПДВ при придбанні та використанні в господарській діяльності вантажних автомобілів. Вирішуючи спір, суд враховує, що фізичні особи-підприємці прирівняні у правовому статусі до юридичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності. Вони наділені таким же обсягом цивільних прав та обов'язків, що їх мають юридичні особи при здійсненні своєї підприємницької діяльності. На фізичних осіб, які займаються підприємництвом, поширюються вимоги, встановлені актами цивільного законодавства для юридичних осіб - підприємців. Слід зазначити, що не все майно, яке належить фізичній особі на праві приватної власності, залучається нею у підприємницькій діяльності. Згідно зі статтею 325 Цивільного кодексу України суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. При цьому власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 320 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями). Між тим, суб'єктами господарювання визнаються, зокрема, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які зареєстровані відповідно до закону як підприємці, та здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством (стаття 55 Господарського кодексу України). З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що чинне законодавство не виділяє такого суб'єкту права власності як фізична особа-підприємець та не містить норм щодо права власності фізичної особи-підприємця. Отже суб'єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь-якого майна, крім майна, що не може перебувати у власності фізичної особи. При цьому правовий статус фізичної особи-підприємця не впливає на правовий режим майна, що перебуває у його власності. Синтез оскаржуваної консультації в аспекті аналізу чинного законодавства свідчить про те, що відповідач надав податкову консультацію, яка не суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору, яка надає підстави вважати податкову консультацію недійсною. При цьому ст.325 ЦК України, на яку послався відповідач у податковій консультації, не визначає порядку нарахування та сплату податку на додану вартість, а лише визначає право приватної власності. Таким чином, на підставі ст.10 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.11 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними доказів, з'ясувавши обставини у справі; перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, у зв'язку із чим в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Результат розгляду: denied