Рішення адміністративного суду від 2014-01-22 00:00:00+02

Дочірнє підприємство «Південь-Курорт-Сервіс» зареєстроване виконавчим комітетом Білгород-Дністровської міської ради Одеської області 23.12.1999 року за №15521200000000180 відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серії А00 №701516 (т.1 а.с.32). Позивач зареєстрований та перебуває на обліку в Білгород-Дністровській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області як платник податків з 04.01.2000 року за №1635 відповідно до довідки про взяття на облік платника податків від 10.12.2012 року №749 (т.1 а.с.34). На підставі наказу від 24 жовтня 2013 року за №322 (т.1 а.с.31), в період з 28.10.2013 року по 01.11.2013 року співробітники Білгород-Дністровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області провели позапланову невиїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з платником податків ТОВ «Крок-М» за період з 01.09.2011 року по 30.09.2011 року. За результатами цієї перевірки 08.11.2013 року відповідач склав акт № 897/22-01-18/30652504 про результати позапланової невиїзної перевірки Дочірнього підприємства «Південь-Курорт-Сервіс», код ЄДРПОУ 30652504 з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з ТОВ «Крок-М», код ЄДРПОУ 20958082 за період з 01.09.2011 року по 30.09.2011 року, яким встановлені порушення позивачем п.44.1 ст.44, п.185.1 ст.185, п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.5, п.198.6 ст.198, п.201.1, п.201.2, п.201.4 ст.201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-УІ, ст.ст.1, 2, 3, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в результаті чого занижено сплату податку на додану вартість за вересень 2011 року на суму 115633,00 грн. (т.1 а.с.12-29). Такі висновки відповідач обґрунтовує наступним чином. Згідно з актом перевірки Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області від 27.01.2012 року № 401/23-5/20958082 про результати документальної виїзної позапланової перевірки ТОВ «Крок-М» код ЄДРПОУ 20958082 з питань підтвердження господарських відносин з платником податків ТОВ ТФ «Діаніт» код ЄРПОУ 36235885 за вересень 2011 року, ТОВ «Крок-М» документально не підтвердило реальність здійснення господарських відносин із ТОВ ТФ «Діаніт», їх вид, обсяг, якість та розрахунки та не відобразило в податковому обліку господарські операції та розрахунки із ТОВ ТФ «Діаніт» (т.2 а.с.23-31). Відповідач вважає, що операції по поставці товарів ТОВ «Крок-М» не підтверджуються стосовно врахування реального часу здійснення операцій та не забезпечення обов'язковими реквізитами первинних документів, підтверджуючих факт господарських відносин, що підтверджують факт понесених витрат у ТОВ «Крок-М» від ТОВ ТФ «Діаніт», та, відповідно, право на формування податкового кредиту за податковими накладними від ТОВ «Крок-М». За наслідками перевірки позивача, податковий орган прийняв податкове повідомлення-рішення: - від 21.11.2013 року № 0001232201, яким позивачеві, за порушення п.44.1 ст.44, п.185.1 ст.185, п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.5, п.198.6 ст.198, п.201.1, п.201.2, п.201.4 ст.201 Податкового кодексу України, збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 173449,50 грн., у тому числі за основним платежем 115633,00 грн. та за штрафними (фінансовими санкціями) 57816,50 грн. (т.1 а.с.11). Суд вважає, що вказані висновки про наявність зазначених порушень податкового законодавства позивачем є необґрунтованими. Так, впродовж судового розгляду справи суд встановив, що в періоді, який перевірявся, одним із постачальників ДП «Південь-Курорт-Сервіс» було ТОВ «Крок-М». ТОВ ДП «Південь-Курорт-Сервіс» та ТОВ «Крок-М» уклали договір купівлі-продажу № 1/8 від 01.08.2011 року за яким продавець зобов'язується поставляти, а покупець - приймати та оплачувати товар відповідно до умов договору (т.1 а.с.43). Товаром за цим договором є продукція харчування, товарно-матеріальні цінності та інші роботи та послуги. Згідно з п.3.2 ч.3 вищевказаного договору передбачено, що оплата вартості товару здійснюється шляхом передоплати та подальшої оплати за отримані продукти харчування відповідно до накладних. Відповідно до п.2.2 ч.2 вищезазначеного договору товар та упаковка повинні відповідати вимогам державних стандартів, що підтверджується сертифікатами якості на кожен вид продукції. Суд встановив, що позивач, на виконання вищезазначеного договору, здійснював оплату поставленого товару, відповідно до платіжних доручень №651 від 05.09.2011 року, №685 від 09.09.2011 року, №691 від 12.09.2011 року, №692 від 12.09.2011 року, №693 від 12.09.2011 року, №731 від 19.09.2011 року, №732 від 19.09.2011 року, №753 від 26.09.2011 року, №767 від 28.09.2011 року, №768 від 28.09.2011 року (т.2 а.с.118-127), а також відповідно до платіжних відомостей (т.2 а.с.143-149). Також до матеріалів справи позивач надав сертифікати якості на продукцію (т.2 а.с.161-183, 201-208, 212-240). Суд критично ставиться до доводів відповідача, що позивач не мав ділової мети при проведенні операції з постачальником ТОВ «Крок-М» і, як наслідок, отримав виключно податкову вигоду без здійснення реальної господарської операції з придбання товарів. Так, суд встановив, що згідно з довідкою Відділу статистики у Білгород-Дністровському районі Головного управління статистики в Одеській області серії АБ №676005 позивач має право займатися, згідно з КВЕД-2010, діяльністю лікарняних закладів, виробництвом готової їжі та страв, виробництвом безалкогольних напоїв, виробництвом мінеральних вод та інших вод, розлитих у пляшки, діяльністю засобів розміщування на період відпустки та іншого тимчасового проживання, діяльністю туристичних агентств, загальною медичною практикою (т.1 а.с.33). В судовому засіданні позивач пояснив, що здійснював діяльність санаторно - курортного закладу. Доказом даного факту є видана Міністерством охорони здоров'я України ліцензія на здійснення такої діяльності серії АВ №116700 від 05.06.2009 року (т.1 а.с.15). З огляду на те, що за договором купівлі-продажу № 1/8 від 01.08.2011 року, укладеним позивачем з ТОВ «Крок-М», позивач купував продукти харчування, суд робить висновок, що вказана господарська операція реально пов'язана з його господарською діяльністю. Іншими словами, на думку суду, придбання продуктів харчування позивачем за договором укладеним з ТОВ «Крок-М», повністю узгоджується, є логічним та відповідає тому виду діяльності, яким займається підприємство позивача. Суд критично ставиться до обґрунтувань відповідача, що згідно з актом перевірки Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області від 27.01.2012 року № 401/23-5/20958082 про результати документальної виїзної позапланової перевірки ТОВ «Крок-М» код ЄДРПОУ 20958082 з питань підтвердження господарських відносин з платником податків ТОВ ТФ «Діаніт» код ЄРПОУ 36235885 за вересень 2011 року, ТОВ «Крок-М» документально не підтвердило реальність здійснення господарських відносин із ТОВ ТФ «Діаніт», їх вид, обсяг, якість та розрахунки та не відобразило в податковому обліку господарські операції та розрахунки із ТОВ ТФ «Діаніт», позивач не мав права на формування податкового кредиту за податковими накладними від ТОВ «Крок-М», оскільки придбану у ТОВ ТФ «Діаніт» продукцію в подальшому було реалізовано покупцям, у тому числі ДП «Південь-Курорт-Сервіс». Оскільки вважає, що цього доводу не достатньо для того, щоб стверджувати про нереальність господарських операцій. Позивач стверджував, що контрагентом у ТОВ «Крок-М» було не тільки ТОВ ТФ «Діаніт». Дані факти підтверджуються копіями сертифікатів відповідності, посвідчень про якість продукції та висновками державної санітарно-епідеміологічної експертизи, які містяться в матеріалах справи (т.2 а.с.161-183, 201-208, 212-240). Відповідач не вказував та, відповідно, не довів належними доказами, що підприємство у періоді, який перевірявся, мало господарські відносини тільки з ТОВ ТФ «Діаніт» Також суд встановив, що за отримання, зазначених вище, матеріалів позивач з своїм контрагентом розрахувався, тобто сторони договору зазнали змін майнового стану. Даний факт підтверджується податковими накладними, які були включені позивачем у податкову звітність з ПДВ у періоді, що перевірявся, а також копіями виписок з банку про рух коштів, які є в матеріалах справи. На підставі викладених обставин, суд вважає, що витрати за договором укладеним з ТОВ «Крок-М» позивач правомірно включив до складу витрат. Адже відповідно до пп.14.1.27 п.14.1 ст.14 ПК України: «Витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником)». Згідно з п.138.1 ст.138 ПК витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу. Згідно з п.138.2. ст.138 ПК витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. Відповідно до п.138.4 цієї статті витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг. Згідно з п.138.6 цієї статті собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу. З сукупного аналізу вказаних норм закону суд робить висновок, що до складу валових можуть бути віднесені будь-які витрати, здійснені (нараховані) як компенсація за отримані платником товари (послуги), пов'язані з його господарською діяльністю. З наданих позивачем первинних документів вбачається, що вказаним контрагентом надавалися позивачеві послуги з продажу та поставки товару, а позивач свою чергу здійснював оплату за ці послуги, що підтверджується матеріалами справи. Крім цього, з огляду на матеріали справи, за наслідками цих господарських операцій вказаний контрагент видав податкові накладні, які були включені ним у податкову звітність з ПДВ у періоді, що перевірявся (т.1 а.с.44-243). Також, в акті перевірки позивача від 08.11.2013 року № 897/22-01-18/30652504 встановлено порушення ДП «Південь-Курорт-Сервіс» ст.ст.1, 2, 3, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а саме в ході перевірки не було надано довіреності на отримання товару, що є порушенням Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 16.05.1996 року №99. Відповідно до п.2 вищезазначеної інструкції сировина, матеріали, паливо, запчастини, інвентар, худоба, насіння, добрива, інструмент, товари, основні засоби та інші товарно-матеріальні цінності, а також нематеріальні активи, грошові документи і цінні папери (надалі - цінності) відпускаються покупцям або передаються безплатно тільки за довіреністю одержувачів. Згідно з п.3 вищезазначеної інструкції бланки довіреностей видаються після їх реєстрації у журналі реєстрації довіреностей, який має бути пронумерований, прошнурований та скріплений печаткою і підписами керівника і головного бухгалтера підприємства. Нумерація виданих протягом року довіреностей є наскрізною. Пунктом 4 вищезазначеної інструкції передбачено, що довіреність на одержання цінностей видається тільки особам, що працюють на даному підприємстві. Суд встановив, що на підприємстві є матеріально відповідальні працівники ([PERSON] та [PERSON]), які уповноважені приймати товар. Дані факти підтверджуються наказами про прийняття на роботу від 24.03.2011 року №50 л (т.2 а.с.35) та від 06.01.2011 року №4 л (т.2 а.с.38), довіреностями від 01.09.2011 року серії 12ААД №648776 (т.2 а.с.36) та від 01.09.2011 року серії 12ААД №648777 (т.2 а.с.39), журналом реєстрації довіреностей (т.2 а.с.190-200). Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Виходячи з вищевикладеного суд вважає, що позивач не порушував правил ведення бухгалтерського обліку та мав всі необхідні первинні документи для здійснення господарської операції з відпуску та отримання цінностей. Також суд звертає увагу, що згідно з пп.« 1» п.180.1 Податкового кодексу України платником податку є будь-яка особа, що провадить господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному статтею 183 цього розділу. Позивач та його контрагент ТОВ «Крок-М» на момент здійснення вказаних господарських операцій були платниками ПДВ. Згідно з пп. «а» п.198.1 .198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Відповідно до п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Згідно з п.198.2 ст.198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Відповідно до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. Таким чином, відповідно до зазначених правових норм, з моменту отримання позивачем зазначених податкових накладних від контрагента у позивача виникло право на віднесення ПДВ по операціях з цим контрагентом до складу свого податкового кредиту з ПДВ. При цьому факт виконання вказаним контрагентом позивача передбачених укладеним договором послуг підтверджується наданими суду первинними документами, а саме: платіжними дорученнями, видатковими та податковими накладними (т.1 а.с.44-243, т.2 а.с.118-127). Більше того, позивач не повинен нести відповідальність за дії чи бездіяльність своїх контрагентів. Порушення податкової дисципліни, вчинені контрагентом платника податку тягнуть відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не можуть бути підставою для позбавлення платника податку права на віднесення вартості отриманих послуг до складу валових витрат у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого права та має необхідні документальні підтвердження їх розміру. Таким чином, суд вважає, що позивач не порушував податкове законодавство. Такої ж позиції дотримується Верховний Суд України в постанові від 31.01.2011 р. в адміністративній справі за позовом закритого акціонерного товариства «Мукачівський лісокомбінат» до Мукачівської об'єднаної державної податкової інспекції в Закарпатській області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення. Крім того, така позиція узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява №3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 р. зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності. Також суд звертає увагу на рішення Європейського Суду з прав людини від 9 січня 2007 року, про порушення Україною статті 1 Першого протоколу у справі «Інтерсплав проти України». Так, у п. 37 рішення вказується: «Заявник стверджував, що він сплачував податки відповідно до Закону і ці платежі перевірялись декілька разів державними органами. Він зазначив, що він не несе відповідальності за діяльність інших компаній, у яких він купував металевий брухт, ціна на який включала ПДВ. Обов'язок сплачувати це ПДВ покладався на ці компанії, а не на заявника. Заявник підкреслив, що він не мав ні компетенції, ні можливості контролювати господарську діяльність інших підприємств і ситуація, на яку посилається Уряд, вказує на незадовільну діяльність податкових органів, за які заявник не повинен нести відповідальність. Він далі підкреслював, що численні перевірки його діяльності які здійснювалися податковими органами, не виявили порушень, на підставі яких останні могли б ґрунтувати свої відмови». Відповідно до п. 38 рішення зазначено: «На думку Суду, коли державні органи володіють будь-якою інформацією про зловживання в системі відшкодування ПДВ, що здійснюються конкретною компанією, вони можуть вжити відповідних заходів для запобігання або усунення таких зловживань. Суд, однак, не може прийняти зауваження Уряду щодо загальної практики з відшкодування ПДВ за відсутності будь-яких ознак, які б указували на те, що заявник був безпосередньо залучений до таких зловживань». Під час судового розгляду представник відповідача не надав доказів, які б вказували про безпосереднє відношення позивача до зловживань у системі відшкодування ПДВ. У відповідності до ч.2 ст.72 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Таким чином, враховуючи викладене вище, суд встановив, що відповідач всупереч нормам Податкового кодексу України безпідставно прийняв спірне податкове повідомлення - рішення. Згідно з ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія). Відповідно до ч.1 статті 94 КАС України: «Якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідно місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його службова або посадова особа». Відповідно до пп. 3 п. 9 розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України у разі безспірного списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) Державна казначейська служба України відображає в обліку відповідні бюджетні зобов'язання розпорядника бюджетних коштів, з вини якого виникли такі зобов'язання. Погашення таких бюджетних зобов'язань здійснюється виключно за рахунок бюджетних асигнувань цього розпорядника бюджетних коштів. Одночасно розпорядник бюджетних коштів зобов'язаний привести у відповідність з бюджетними асигнуваннями інші взяті бюджетні зобов'язання. Водночас п. 19 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р. № 845 встановлено, що безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів і їх перерахування на рахунок, зазначений у виконавчому документі про стягнення надходжень бюджету та/або заяві про виконання рішення про стягнення надходжень бюджету, здійснюються органами Казначейства з відповідного рахунка, на який такі кошти зараховані, шляхом оформлення розрахункових документів. З огляду на викладене та з урахуванням принципу пріоритетності законів над підзаконними актами, орган Державної казначейської служби України зобов'язаний стягнути судові витрати із Державного бюджету України шляхом їх безспірного списання із рахунка суб'єкта владних повноважень - відповідача. В даному випадку стягнення судових витрат необхідно провести шляхом їх безспірного списання із рахунка Білгород-Дністровської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області. У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. На підставі викладеного,

Результат розгляду: granted