Рішення адміністративного суду від 2014-03-19 00:00:00+02

ПП «Благодатне» (далі позивач, підприємство), посилаючись на незаконність оспорюваного рішення, звернулося до суду з вимогами про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Очаківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Миколаївській області (далі відповідач, ДПІ, контролюючий орган) від 13.01.2014 року Форма «Р» №0000022200, яким підприємству збільшено грошове зобов'язання з податку на додану вартість (далі ПДВ) на 350001,00грн., в тому числі штрафних санкцій в сумі 116667,00грн.. В обґрунтування вимог позивач вказав, що контролюючий орган безпідставно прийняв рішення про збільшення податкових зобов'язань з податку на додану вартість, оскільки позивач правомірно відніс до податкового кредиту суми ПДВ від здійснення господарських операцій з ПП «НИКО АВТОТРАНС ЮГ», які відповідач вважає безтоварними. Не погоджуючись з підставами прийняття оспорюваного рішення (безтоварність господарських операцій між позивачем та ПП «НИКО АВТОТРАНС ЮГ») позивач просив про задоволення позову. ДПІ позов не визнала, зазначивши про правомірність дій контролюючого органу при проведені перевірки суб'єкта господарювання та законність податкового повідомлення-рішення, яким суб'єкту господарювання визначено суму податкового зобов'язання з ПДВ, в зв'язку з віднесенням до податкового кредиту сум ПДВ по податковим накладним, що видані контрагентом ПП «НИКО АВТОТРАНС ЮГ» (постачальником паливо-мастильних матеріалів) по безтоварним господарським операціям. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в них фактичні дані, суд дійшов висновку про обгрунтованість заявлених вимог, виходячи з наступного. При розгляді справи встановлено, що 26.12.2013 року ДПІ проведено позапланову невиїзну перевірку позивача, за результатами якої складено відповідний акт за №108/22/31140930 від 27.12.2013 року (далі акт). В акті перевірки зазначено про безтоварність господарських операцій та недійсність правочинів, укладених позивачем з ПП «НИКО АВТОТРАНС ЮГ», та в порушення приписів п.198.3, п.198.6 ст.198 ПК України завищення суб'єктом господарювання податкового кредиту, в зв'язку з віднесенням сум ПДВ сплаченого в ціні придбаного товару по господарським операціям з ПП «НИКО АВТОТРАНС ЮГ». 13.01.2014 року ДПІ прийняте податкове повідомлення-рішення №0000022200 (форма «Р»), яким підприємству збільшено грошове зобов'язання з податку на додану вартість на 350001,00грн., в тому числі штрафних санкцій в сумі 116667,00грн.. При цьому в оспорюваному податковому повідомлені-рішенні не зазначено підстав (не вказано які норми правових актів порушено суб'єктом господарювання) його прийняття. Як пояснив представник відповідача в судовому засіданні, підставою для прийняття оспорюваного рішення слугував висновок контролюючого органу про безтоварність господарських операцій між позивачем та ПП «НИКО АВТОТРАНС ЮГ», оскільки останнім не надано достатніх документів на підтвердження реальності зазначених господарських відносин. Вирішуючи питання про наявність в діях суб'єкта господарювання складу інкримінованих порушень податкового та цивільного законодавства, суд враховує наступне. Приписами п.180.1 ст.180 ПК України визначено, що платник податку - будь-яка особа, що зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку. Платник податку самостійно відповідає за своєчасність та повноту нарахування та сплати податку. Датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: дата зарахування коштів від покупця на банківський рахунок платника податків; дата відвантаження товарів покупцю (п. 187.1 ст. 187 ПК України). Відповідно п.198.1 ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу. Згідно п.198.2 ст.198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Пунктом 198.6 ст.198 ПК України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складання податкової накладної. Пунктом 201.1 ст.201 ПК України встановлено, що платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну. При цьому дата отримання платником податку товарів, що підтверджено податковою накладною, є датою виникнення права платника податків на віднесення сум податку до податкового кредиту (п. 198 ст. 198 ПК України). Згідно приписів п.201.10. ст.201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Системний аналіз правових норм, які регулюють правовідносини, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що для формування платником податків витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість Закон не передбачає обов'язкової умови фактичного надходження цих сум до бюджету. У разі невиконання контрагентом платника податків зобов'язань по сплаті податку до бюджету, інших порушень, в тому числі дефектів документів, що видавались цими підприємствами, негативні наслідки (відповідальність) настають лише для нього. Документом, який підтверджує сплату покупцем податку на додану вартість в ціні товару, зокрема є податкова накладна. Дані правові норми визначають, що до складу витрат, які дають право формувати податковий кредит, можуть бути віднесені витрати, що безпосередньо пов'язані з підготовкою, організацією, веденням виробництва та реалізацією продукції, робіт, послуг, які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності та підтверджені належними та достатніми первинними документами. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Первинним документом є документ, якій містить відомості про реальну господарську операцію та підтверджує її здійснення. Правильність формування платником податків валових витрат та податкового кредиту вимагає наявності зв'язку витрат платника податків на придбання послуг з його господарською діяльністю, що полягає у намірі платника податку отримати користь від придбаних товарів (послуг) саме у контрагента, зазначеного в первинних документах. Для віднесення відповідних сум до складу втрат та податкового кредиту з ПДВ не передбачається умова відслідкування та контролю платником податку (добросовісним набувачем товару, послуг та ін.) реальної сплати цих сум до бюджету контрагентом та наявності інших правопорушень. При розгляді справи встановлено, що основним видом господарської діяльності позивача є надання транспортних послуг з перевезення вантажів. 26.10.2012 року між ПП «Благодатне» (покупець) та ПП «НИКО АВТОТРАНС ЮГ» (постачальник) укладено договір поставки товару (в тому числі паливно-мастильних матеріалів). На виконання умов угоди 07.11.2012 року, 26.11.2012 року, 05.12.2012 року постачальником покупцю поставлено дизельне пальне, яке приймалось комісією у складі представників ПП «Благодатне» і ТОВ СГВП «Правда» та зберігалось ТОВ СГВП «Правда» у власних резервуарах на підставі договору зберігання нафтопродуктів від 02.11.2012 року, що укладений між ПП «Благодатне» (поклажодавець) та ТДВ СГВП «Правда» (зберігач). Придбане дизельне пальне в подальшому позивачем використано у власній господарській діяльності (заправка транспортних засобів, що перебувають в володінні позивача, які використовувались в господарській діяльності з надання послуг по перевезенню вантажів). На підтвердження поставки дизельного пального 07.11.2012 року позивачем до суду надані: видаткова та податкова накладні від 07.11.2012 року, відповідно до якої ПП «НИКО АВТОТРАНС ЮГ» передало а ПП «Благодатне» прийняло 82605 літрів дизельного палива на суму 850000,00грн.; товарно-транспортна накладна від 07.11.2012 року, відповідно до якої постачальником (транспортним засобом DAF АЕ11-83АМ причеп АЕ64-71ХТ) доставлено з м.Кременчуг (відправник ПП «НИКО АВТОТРАНС ЮГ») в с.Калинівка, Єланецького району, Миколаївської області (одержувач ПП «Благодатне») дизельне паливо у кількості 30000 літрів; товарно-транспортна накладна від 07.11.2012 року, відповідно до якої постачальником (транспортним засобом DAF АЕ92-31АР причеп ВЕ62-23ХТ) доставлено з м.Кременчуг (відправник ПП «НИКО АВТОТРАНС ЮГ») в с.Калинівка, Єланецького району, Миколаївської області (одержувач ПП «Благодатне») дизельне паливо у кількості 30000 літрів; товарно-транспортна накладна від 07.11.2012 року, відповідно до якої постачальником (транспортним засобом VOLVO ВІ47-68-31ВН причеп ВІ63-78ХТ) доставлено з м. Кременчуг (відправник ПП «НИКО АВТОТРАНС ЮГ») в с.Калинівка, Єланецького району, Миколаївської області (одержувач ПП «Благодатне») дизельне паливо у кількості 22605 літрів; договір зберігання нафтопродуктів від 02.11.2012 року, укладений між ПП «Благодатне» (поклажодавець) та ТДВ СГВП «Правда» (зберігач); акти приймання нафтопродуктів, журнал реєстрації довіреностей для отримання товарно-матеріальних цінностей. На підтвердження поставки дизельного пального 26.11.2012 року позивачем до суду надані: видаткова та податкова накладні від 26.11.2012 року, відповідно до яких ПП «НИКО АВТОТРАНС ЮГ» передало а ПП «Благодатне» прийняло 32070 літрів дизельного палива на суму 330000,00 грн.; товарно-транспортна накладна від 26.11.2012 року, відповідно до якої постачальником (транспортним засобом DAF АЕ11-83АМ причеп АЕ64-71ХТ) доставлено з м.Кременчуг (відправник ПП «НИКО АВТОТРАНС ЮГ») в с.Калинівка, Єланецького району, Миколаївської області (одержувачу ПП «Благодатне») дизельне паливо у кількості 22605 літрів; договір зберігання нафтопродуктів від 02.11.2012 року, укладений між ПП «Благодатне» (поклажодавець) та ТДВ СГВП «Правда» (зберігач); акт приймання нафтопродуктів від 26.11.2012 року. На підтвердження поставки дизельного палива 05.12.2012 року позивачем до суду надані: видаткова та податкова накладні від 26.11.2012 року, відповідно до яких ПП «НИКО АВТОТРАНС ЮГ» передало а ПП «Благодатне» прийняло 32070 літрів дизельного палива на суму 330000,00грн.; товарно-транспортна накладна від 05.12.2012 року, відповідно до якої постачальником (транспортним засобом DAF АЕ92-31АР причеп ВЕ62-23ХТ) доставлено з м.Кременчуг (відправник ПП «НИКО АВТОТРАНС ЮГ») в с.Калинівка, Єланецького району, Миколаївської області (одержувачу ПП «Благодатне») дизельне паливо у кількості 21360 літрів; акт приймання нафтопродуктів від 05.12.2012 року, журнал реєстрації довіреностей для отримання товарно-матеріальних цінностей. Оплата за придбане дизельне пальне здійснена позивачем в безготівковій формі, що підтверджено банківськими виписками. Таким чином, позивачем надані первинні документи, які підтверджують факт реальної поставки контрагентом дизельного пального. Видані позивачеві контрагентом видаткові, податкові накладні та інші первинні документи відповідають вимогам діючого законодавства і є належним доказом правомірності формування валових витрат та податкового кредиту з ПДВ. На момент видачі податкових накладних постачальник був зареєстрований платником ПДВ, а отже, мав право їх виписувати. В свою чергу, покупець мав правові підстави включити суму сплаченого в ціні товару ПДВ по таким податковим накладним до податкового кредиту. Позивач в повному обсязі задекларував свої податкові зобов'язання з ПДВ та сплатив податки до бюджету. Доводи відповідача про наявність дефектів товарно-транспортних накладних (перевізником вказано особу, яка за зазначеним в товарно-транспортних накладних кодом не значиться в ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), в даному випадку не може бути безумовною підставою для визначення позивачеві податкового зобов'язання, оскільки заповнення вказаного документу здійснено до фактичної поставки товару та не залежало від волевиявлення позивача, який не укладав угод безпосередньо з перевізником дизельного пального. На думку суду, позиціонування вказаної обставини (наявність дефектів у відносинах між безпосередніми контрагентами позивача з підприємствами, з якими позивач не укладав угод, а також наявність дефектів в документах, які не складалися позивачем) в контексті доктрини превалювання суті господарських операцій над її формою та презумпції правомірності дій платника податків як порушення податкового законодавства, в даному випадку не ґрунтується на приписах чинного законодавства та є надуманим. Досліджені судом фактичні дані вказують на невмотивованість аргументів контролюючого органу, оскільки ДПІ не спростовано реальність господарських операцій. Сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце. Твердження відповідача про ненадання позивачем з його вини товарно-транспортних накладних та актів про приймання нафтопродуктів при проведені перевірки суб'єкта господарювання, що, на думку контролюючого органу, відповідно до ст.44 ПК України є підставою для неприйняття вказаних документів в якості доказів, не підтверджені належними фактичними даними та спростовуються позивачем. Аналіз ст.85 ПК України свідчить про те, що податковий орган в разі необхідності має право витребувати у платника податків всі необхідні документи, що пов'язані з предметом перевірки. При цьому обов'язок з надання документів виникає у платника податків після початку перевірки. При розгляді справи встановлено, що контролючий орган при проведені невиїзної документальної перевірки не витребовував у позивача будь-яких документів, а перевірка проводилась тільки на підставі наданих позивачем на запит ДПІ документів ще до проведення перевірки щодо підтвердженням відносин позивача з ПП «НИКО АВТОТРАНС ЮГ», що не є тотожним поняттю надання (не надання) документів в ході проведення перевірки, а тому положення п.44.6 ст.44 ПК України (щодо відсутності документів) не можуть бути застосовані в даному випадку. Судження відповідача про порушення позивачем Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України в частині не ведення обліку нафтопродуктів (відсутні журнали реєстрації проведення вимірювань нафтопродуктів) не ґрунтуються на приписах чинного законодавства, оскільки в судовому засіданні встановлено, що прийманням та зберіганням нафтопродуктів (в частині складання відповідних журналів обліку) повинно здійснюватись підприємством, з яким позивачем укладено догорів про зберігання нафтопродуктів. Крім того в оспорюваному податковому повідомлені-рішенні взагалі не зазначено підстав (не вказано які норми правових актів порушено суб'єктом господарювання) визначення суб'єкту господарювання податкового зобов'язання з ПДВ. Таким чином, висновки контролюючого органу про безтоварність господарських операцій базуються на припущеннях, які не доведені належними та допустимими доказами, а відповідач при прийнятті оспорюваного податкового повідомлення-рішення діяв не на підставі, не в спосіб, що передбачені законами України, та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. Вищенаведене в сукупності є підставою для задоволення позову. Відповідно до ч.1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені витрати з Державного бюджету України. На підставі викладеного та

Результат розгляду: granted