Рішення адміністративного суду від 2014-04-04 00:00:00+03

До суду надійшов адміністративний позов Кароліно-Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області до Іллічівської об'єднаної державної фінансової інспекції, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову, на стороні позивача - ТОВ «Аванта К.Б.» про визнання протиправними дії, визнання протиправними та скасування акту та п. 4 вимоги. Ухвалою від 04.03.2014 року Одеським окружним адміністративним судом відкрито провадження по даній справі. У судовому засіданні 31.03.2014 року замінено неналежного відповідача - Іллічівську об'єднану державну фінансову інспекцію на належного - державну фінансову інспекцію в Одеській області в особі Іллічівської об'єднаної державної фінансової інспекції. Окрім того, у судовому засіданні 31.03.2014 року провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправними та скасування акту ревізії Іллічівської об'єднаної державної фінансової інспекції № 820-16/56 від 28.08.2013 р. про результати ревізії Кароліно-Бугазьського сільського бюджету Овідіопольського району Одеської області за період з 01.10.2010 по 31.05.2013 року (в частині - висновків про наявність в діях сільської ради чи в посадових осіб порушень, які полягають у невжитті заходів щодо перегляду орендної плати у короткострокових договорах оренди земельної ділянки площею 0.60 га для будівництва та обслуговування ринку будівельних матеріалів, що розташована по вул. Будівельників. 4 в с. Кароліно-Бугаз. з ТОВ «Аванта К.Б.» було закрито. Позивач вважає, що висновки, які викладені в акті ревізії № 820-16/56 від 28.08.2013 р. складеному за результатами перевірки позивача, не відповідають дійсним обставинам та вимогам чинного законодавства, а п. 4 вимоги від 07.08.2013 №820-27/972 від 25.09.2013 року № 820-27/1183 в частині зобов'язання Кароліно-Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області стягнути з ТОВ «Аванта К.Б.» кошти в сумі 14273,29 грн. та вжити заходи щодо підписання додаткової угоди в частині перегляду розміру орендної плати або щодо розірвання договору оренди підлягає скасуванню. Представники позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд визнати протиправними дії посадових осіб Іллічівської об'єднаної державної фінансової інспекції щодо проведення ревізії Кароліно-Бугазьського сільського бюджету Овідіопольського району Одеської області за період з 01.10.2010 по 31.05.2013 року в частині складання висновків про невжиття заходів щодо перегляду орендної плати у короткострокових договорах оренди земельної ділянки площею 0,60 га для будівництва та обслуговування ринку будівельних матеріалів, що розташована по вул. Будівельників. 4 в селі Кароліно-Бугаз з ТОВ «Аванта К.Б.» та визнати протиправним та скасувати пункт 4 вимоги Іллічівської об'єднаної державної фінансової інспекції від 25.09.2013 року № 820-27/1183 в частині зобов'язання сільської ради стягнути з ТОВ «Аванта К.Б.» кошти в сумі 14273,29 грн. та вжити заходи щодо підписання додаткової угоди в частині перегляду розміру орендної плати або щодо розірвання договору оренди. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю, в тому числі посилаючись на письмові пояснення та заперечення надані суду раніше. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову, з боку позивача ТОВ «Аванта К.Б.» позовні вимоги позивача підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін у справі, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Згідно з вимогами Кодексу адміністративного судочинства України, особа має право звернутись до адміністративного суду з позовом у разі, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб'єкта владних повноважень) порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. В розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в України визначаються Законом України від 26 січня 1993 року № 2939-XII «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні». Відповідно до ст.1 зазначеного Закону, здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Президентом України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю). Згідно із ст.2 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням законодавства на всіх стадіях бюджетного процесу щодо державного і місцевих бюджетів, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за рішенням суду, винесеним на підставі подання прокурора або слідчого для забезпечення розслідування кримінальної справи. Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування. Порядок проведення органом державного фінансового контролю державного фінансового аудиту, інспектування та перевірок державних закупівель установлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно ст. 4 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» Інспектування здійснюється органом державного фінансового контролю у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті. Відповідно до п.7 ст.10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», органу державного фінансового контролю, серед інших, надається право: пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства. За приписами ч.2 ст. 15 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що контролюються. Судом встановлено, що на виконання п.3.5.1 розділу III Плану контрольно-ревізійної роботи Державної фінансової інспекції в Одеській області на II квартал 2013 року на підставі направлень від 14.06.2013 №56, від 12.08.2013 №73, 74 виданих начальником Іллічівської об'єднаної державної фінансової інспекції відповідачем проведена ревізія сільського бюджету Кароліно-Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області за період з 01.10.2010 року по 31.05.2013 рік. За результатами проведеної ревізії відповідачем складено акт ревізії № 820-16/56 від 28.08.2013 р. про результати ревізії Кароліно-Бугазьського сільського бюджету Овідіопольського району Одеської області за період з 01.10.2010 по 31.05.2013 року. 25.09.2013 року за № 820-27/1183 відповідачем відносно позивача винесено вимогу про усунення порушень, виявлених в результаті ревізії (а.с.18-19), відповідно до якої з метою повного усунення виявлених порушень та попередження їх виникнення в подальшому вимагається в тому числі, пунктом 4 стягнути з ТОВ «Аванта К.Б.» кошти в сумі 14273,29 грн. та вжити заходи щодо підписання додаткової угоди в частині перегляду розміру орендної плати або щодо розірвання договору оренди, у зв'язку з порушенням позивачем ст. 274.1 та ст. 288.5.1 Податкового кодексу України, ст. 206 Земельного кодексу України, ст. 144 Конституції України, пункту 3 рішення сесії 26.12.2007 року № 1075-У, ст. 526, внаслідок оплати за землю орендарями за заниженими ставками недоотримана орендна плата у загальній сумі 14273,29 грн. від користувача земельної ділянки ТОВ «Аванта К.Б.». Як було встановлено під час розгляду адміністративної справи 14.01.2008 року, на підставі рішення Кароліно-Бугазької сільської ради від 26.12.2007 року № 1076V позивач уклав короткостроковий (річний) договір оренди земельної ділянки площею 0,60 га для будівництва та обслуговування ринку будівельних матеріалів з ТОВ «Аванта К. Б.» (а.с. 28, 34-35). В подальшому строк дії договору продовжувався рішеннями Кароліно-Бугазької сільської ради відповідно до регуляторного акту «Про порядок оформлення короткострокової оренди із земельних ділянок із земель, що належать до державної та комунальної власності», затвердженого рішенням Овідіопольської районної ради № 289 - V від 24.04.2008 року. Додаткові угоди було укладено на виконання відповідних рішень Кароліно-Бугазької сільської ради, які згідно приписів ст. 144 Конституції України, ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» № 1076 - V від 26.12.2007 року. № 1614 -V від 23.01.2009 р„ № 1952 - V від 26.02.2010 р„ № 113 -VI від 11.03.2011 р. № 468 - VI від 17.02.2012 р„ № 712 - VI від 28.02.2013 р., які були обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами - в тому числі посадовими особами місцевого самоврядування (а.с. 29-33, 36-39). Суд зазначає, що рішення Кароліно-Бугазької сільської ради № 1076 - V від 26.12.2007 року. № 1614 -V від 23.01.2009 р„ № 1952 - V від 26.02.2010 р„ № 113 -VI від 11.03.2011 р. № 468 - VI від 17.02.2012 р„ № 712 - VI від 28.02.2013 р. Не були скасовані або визнані протиправними у встановленому законом порядку. В свою чергу, 12 липня 2013 року між позивачем та ТОВ «Аванта К.Б.» було підписано довгостроковий договір оренди земельної ділянки, який був зареєстрований 17.07.2013 року, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 52-55). При укладанні довгострокового договору оренди з ТОВ «Аванта К.Б.» товариству була встановлена орендна плата за користування земельною ділянкою у відповідності до вимог чинного законодавства, на підставі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, виданого відділом Держземагенства України в Овідіопольському районі Одеської області, в розмірі 4,90 гривні за 1 м. кв. площі в рік, що складає не менш ніж трикратний розмір земельного податку. Згідно ст.12 Земельного кодексу України від 25.10.2001 р. № 2768-ІІІ (далі - Земельний кодекс), до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. Відповідно до частини п'ятої статті 126 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону. Згідно із ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Статтею 15 Закону України "Про оренду землі" передбачено істотні умови договору оренди землі: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону (статті 206 Земельного кодексу України). Стаття 13 даного Закону передбачає, що підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру, а орендної плати за земельну ділянку, яка перебуває у державній або комунальній власності, - договір оренди такої земельної ділянки. Як визначено ч.1 ст.93 Земельного кодексу - право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам (ч.2 ст.93 Земельного кодексу). Також, статтею 23 Закону України "Про оренду землі" визначено, що орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін. Так, судом встановлено та не заперечується сторонами, що орендна плата від орендаря - ТОВ «Аванта К.Б.» за орендовану земельну ділянку була нарахована на підставі укладених договору оренди від 14 січня 2008 року та додаткових угод до цього договору оренди земельної ділянки, які були досліджені відповідачем під час проведення перевірки. Відповідно до договору оренди від 14 січня 2008 року, ТОВ «Аванта К.Б.» була надана в тимчасове платне користування земельна ділянка для розміщення ринку будівельних матеріалів. Згідно договору від 14 січня 2008 року грошова плата вноситься із розрахунку 2, 50 грн. за 1 кв. м. в рік, в сумі 15000 грн. в рік з щомісячною оплатою до 30 числа рівної частки від річної суми. Згідно додаткової угоди від 01.03.2010 року орендну плату підвищено до 3, 05 грн., а додатковими угодами від 11.03.2011 року та від 12.03.2012 року й 12.03.2013 року орендну плату залишено без змін з урахуванням коефіцієнтів індексації. Правові засади оренди землі визначені частиною 1 статті 2 Закону України "Про оренду землі", у відповідності з якою, відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Згідно ст. 1 Закону України "Про оренду землі", оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до ч.1 ст.124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договорів оренди земельної ділянки. Статтею 21 Закону України "Про оренду землі" було передбачено, що розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Закону України "Про плату за землю"). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Згідно з ст. 82 Земельного кодексу України, юридичні особи (засновані громадянами України або юридичними особами України) можуть набувати у власність земельні ділянки для здійснення підприємницької діяльності у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) внесення земельних ділянок її засновниками до статутного фонду; в) прийняття спадщини; г) виникнення інших підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Частиною 1 ст. 2 Закону України "Про плату за землю" встановлено, що використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Розміри податку за земельні ділянки, грошову оцінку яких не встановлено, визначаються до її встановлення в порядку, визначеному цим Законом. Приписами вказаних Законів не встановлювався мінімальний розмір орендної плати за землі комунальної власності. 01.01.2011 року набули чинності положення ст.288 Податкового кодексу України, якими передбачено, що розмір орендної плати встановлюється договором, але річна сума платежу не може бути меншою трикратного розміру земельного податку, який встановлюється цим розділом. Приймаючи Податковий кодекс України, законодавець не вносив зміни до Закону України "Про оренду землі" в частині приведення у відповідність мінімального розміру орендної плати за землі комунальної власності за договорами укладеними до 01 січня 2011 року. Відтак, суд дійшов висновку, що положення згаданої статті Податкового кодексу України застосовуються лише до правочинів, які укладенні після 01.01.2011 року. Водночас, суд зазначає, що, оскільки держава Україна є стороною договору (в особі органу місцевого самоврядування), то законодавчо встановлений мінімальний розмір орендної плати не є підставою, яка виключає дотримання приписів ст.21 Закону №161 (одержання згоди іншої сторони і підписання змін до договору). Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону (ст. 125, 126 Земельного кодексу). Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України "Про оренду землі"). За правилами ст. 15 Закону України "Про оренду землі", істотними умовами договору оренди землі є об'єкт оренди, строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Разом з тим, суд зазначає, що у подібних правовідносинах законодавець чітко встановив у ст. 33 Закону України "Про оренду землі", що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін, а у разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку. Оскільки істотними умовами договору оренди землі є зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру, то в даному випадку має бути по-перше - згода сторін, по-друге додаткова письмова угода, яка проходить державну реєстрацію в органах державного земельного кадастру. Згідно ст.15 Закону України "Про плату за землю" встановлено, що при поновленні договору оренди, зміні умов договору щодо розміру орендної плати, вони набувають чинності після їх державної реєстрації та застосовуються до відносин, що виникають при виконанні зобов'язань за договором, що укладений на новий строк. За змістом укладеного договору між позивачем та ТОВ "Аванта К.Б.", зміна умов договору здійснюється за взаємною згодою сторін. Договір набирає чинності після його державної реєстрації. Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсність вищезазначеного договору на право користування землею (на умовах оренди) законом прямо не встановлена, рішення суду про визнання його недійсним відсутнє, а тому договір оренди, на підставі якого позивач користувався земельною ділянкою та сплачував орендну плату у відповідності до ст. 204 ЦК України є правомірним. При цьому згідно із ст. 629 ЦК України договори є обов'язковими для виконання сторонами. В даному випадку ні Податковий кодекс України, ні інший нормативно-правовий акт не мають прямої вказівки на обов'язковість укладення додаткових угод, відтак зміна розміру орендної плати, визначеної в договорі оренди, як суттєвої умови договору, можлива лише за згодою сторін, шляхом внесення до них відповідних змін. Отже, позивачу сплачували орендну плату в тому розмірі, який встановлений договором та додатковими угодами, що відповідає вимогам Податкового кодексу України, яким передбачено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Враховуючи вищезазначене суд дійшов висновку, що умови договору оренди (включаючи і умови щодо розміру орендної плати) є обов'язковими для виконання сторонами. Якщо договір змінюється або розривається в судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Отже, здійснивши системний аналіз діючого на момент вчинення спірних правовідносин законодавства та наданих у справі доказів, суд дійшов висновку, що відповідачем неправомірно винесено вимогу щодо зобов'язання Кароліно-Бугазької сільської ради Овідіопольського району Одеської області стягнути з ТОВ «Аванта К.Б.» кошти в сумі 14273,29 грн. та вжити заходи щодо підписання додаткової угоди в частині перегляду розміру орендної плати або щодо розірвання договору оренди. Частиною другою статті 19 Конституції України зобов'язано органи державної влади та їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України. Згідно ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. З аналізу вказаної правової норми випливає, що рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень повинні бути прийняті чи здійснені в межах компетенції відповідного органу та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, не порушувати інтересів держави, прав та інтересів фізичних та юридичних осіб, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), відповідати вимогам діючого законодавства. Встановлення невідповідності діяльності суб'єкта владних повноважень хоча б одному із зазначених критеріїв для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності може бути підставою для задоволення адміністративного позову, однак лише за умови, що встановлено порушення прав, свобод та інтересів позивача. Згідно з ч. 1 ст. 69 та ч. 1 ст. 70 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Частиною 1 ст.71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Згідно зі ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Під час розгляду справи судом встановлено, що відповідачем по справі було порушено приписи положень діючого законодавства під час виконання покладених на нього обов'язків. В свою чергу, представником позивача було доведено обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем його прав, свобод та інтересів належними та допустимими доказами. З урахуванням зазначеного, на підставі встановлених в судовому засіданні фактів та обставин, враховуючи, що мотивація та докази, наведені у судовому засіданні представником відповідача, не дають адміністративному суду підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію представників позивача, а останніми доведено суду обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відтак, у задоволені адміністративного позову в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування пункту 4 вимоги Іллічівської об'єднаної державної фінансової інспекції від 25.09.2013 року № 820-27/1183 в частині зобов'язання позивача стягнути з ТОВ «Аванта К.Б.» кошти в сумі 14273,29 грн. та вжити заходи щодо підписання додаткової угоди в частині перегляду розміру орендної плати або щодо розірвання договору оренди необхідно задовольнити. З огляду на вищевикладене суд дійшов висновку про те, що пункт 4 вимоги Іллічівської об'єднаної державної фінансової інспекції від 25.09.2013 року № 820-27/1183 в частині зобов'язання позивача стягнути з ТОВ «Аванта К.Б.» кошти в сумі 14273,29 грн. та вжити заходи щодо підписання додаткової угоди в частині перегляду розміру орендної плати або щодо розірвання договору оренди є протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Водночас, вимога позивача про визнання протиправними висновків відповідача, викладених в акті перевірки не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Вчинення дій суб'єктом владних повноважень є способом реалізації наданої суб'єкту владних повноважень компетенції. Здійснення дії являє собою процес реалізації наданих законом функцій суб'єкту владних повноважень. Самі по собі дії не тягнуть за собою будь-яких правових наслідків для особи. Суд вважає, що перевірка відповідачем проведена у відповідності з наданими йому повноваженнями, за результатами перевірки складено акт ревізії із зазначенням у ньому висновків про невжиття заходів щодо перегляду орендної плати у короткострокових договорах оренди земельної ділянки, водночас, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 17, ч. 1 ст. 2, ст. 104 КАС України судовому захисту в порядку адміністративного судочинства підлягає лише порушене право. Так, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Підставою для звернення особи за захистом до суду з позовом є її суб'єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод, однак обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є об'єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду. При цьому слід зазначити, що неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення можливості чи неможливість реалізації її законного права та/або виникнення додаткового обов'язку. А тому дії суб'єкта владних повноважень є такими що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо вони, по-перше, вчинені з перевищенням визначених законом повноважень, та, по-друге, є юридично значимими, тобто мають безпосередній вплив та стан суб'єктивних прав та обов'язків особи. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постанові Вищого адміністративного суду України від 13.03.2013 у справі № К/9991/8341/11. Однак дії контролюючого органу щодо складання акту перевірки, так само як і внесення до нього висновків не відповідають наведеним критеріям, позаяк такі дії є лише службовою діяльністю працівників податкового органу на виконання своїх посадових обов'язків із збирання доказової інформації щодо дотримання суб'єктом господарювання вимог чинного законодавства. Тому самі по собі такі дії, а також висновки, викладені в акті не створюють для суб'єкта господарювання жодних правових наслідків у вигляді виникнення, зміни або припинення його прав. Слід також зазначити, що висновки відповідача, викладені в акті не мають самостійного правового значення, оскільки не являють собою остаточне волевиявлення владного суб'єкта; в подальшому з урахуванням вчинених дій відповідачем може бути прийнято рішення стосовно прав та обов'язків позивача. За таких умов, у суду відсутні належні правові підстави для визнання протиправними висновків відповідача про невжиття заходів щодо перегляду орендної плати у короткострокових договорах оренди земельної ділянки площею 0,60 га для будівництва та обслуговування ринку будівельних матеріалів, що розташована по вул. Будівельників. 4 в роді Кароліно-Бугаз з ТОВ «Аванта К.Б.» викладених в акті про результати ревізії. На підставі ч. 3 ст. 160 КАС України у судовому засіданні 31.03.2014 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Складення постанови у повному обсязі відкладено, про що згідно вимог ч. 2 ст. 167 КАС України повідомлено після проголошення вступної та резолютивної частин постанови у судовому засіданні.

Результат розгляду: partial