Рішення адміністративного суду від 2014-03-25 00:00:00+02

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Сновидовицької сільської ради Рокитнівського району Рівненської області згідно якого просить визнати причини пропуску строку звернення до суду поважними, визнати протиправним та скасувати розпорядження Сновидовицького сільського голови №33 від 16 грудня 2013 року про звільнення його з посади спеціаліста-землевпорядника на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, поновити на роботі на посаді спеціаліста-землевпорядника Сновидовицької сільської ради; зобов'язати Сновидовицьку сільську раду нарахувати та виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 1 січня 2014 року по день поновлення на роботі в розмірі щомісячного середнього заробітку 2814,62 гривень; стягнути із Сновидовицької сільської ради відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок звільнення, в розмірі 3000,00 гривень; допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі суми платежу за один місяць; судові витрати покласти на відповідача. Позивач [PERSON] вказує, що розпорядженням голови Сновидовицької сільської ради № 1 від 10.01.2011 року він був прийнятий на посаду спеціаліста - землевпорядника сільської ради на конкурсній основі. 31 грудня 2013 року відповідно до розпорядження голови сільської ради Охремчука В.П. №33 від 16.12.2013 року його звільнено з посади спеціаліста- землевпорядника на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, тобто у зв'язку із скороченням даної посади. Вважає, що розпорядження про звільнення із займаної посади незаконним, оскільки прийняте із порушенням чинного законодавства, а тому підлягає скасуванню із всіма наслідками, що витікають із його протиправності. З метою звільнення його із займаної посади Охремчук В.П. ініціював внесення на обговорення сесії сільської ради шостого скликання, яка відбулася 01.11.2013 року, питання про скорочення посади спеціаліста - землевпорядника в зв'язку із введенням посади заступника сільського голови з питань діяльності виконавчого комітету. Відповідно до ч.1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонального попереджають не пізніше ніж за два місяці. Ця вимога правової норми головою Сновидовицької сільської ради Охремчуком В.П. проігнорована. Окрім проголошеного рішення на сесії сільської ради про скорочення посади спеціаліста - землевпорядника про таке скорочення персонально його ніхто не повідомляв. Лише за декілька днів до нового 2014 року до нього в кабінет зайшла секретар виконкому сільської ради [PERSON] та запропонувала ознайомився із попередженням про звільнення з посади спеціаліста - землевпорядника. Оскільки вважав, що його звільнення з займаної посади є надуманим і незаконним, він відмовився його читати та підписувати. На письмове звернення від 14.01.2014 року йому були направленні поштою копії рішення Сновидовицької сільської ради № 494 від 01.11.2013 року, витяг із протоколу № 1 від 13.12.2013 року засідання профспілкового комітету, копія попередження про звільнення. Окремі із цих документів сфальсифіковані і не відповідають дійсності. Зокрема таким документом є «Акт про відмову працівника від підпису про ознайомлення із скороченням» від 01.11.2013 року . Акт складено комісією у складі сільського голови Охремчука В.П., голови профкому [PERSON] та головного бухгалтера [PERSON]. Проте на засіданні цієї «комісії» його ніхто не запрошував, а попередження про скорочення посади не вручалось. Крім цього вказує, що навіть якщо брати до уваги рішення сесії Сновидовицької сільської ради від 01.11.2013 року про скорочення посади спеціаліста землевпорядника, то звільнення його з даної посади на підставі п. 1 ст. 40 та у відповідності до ч.1 ст. 49-2 КЗпП України могло б відбутися після 01 січня 2014 року (тобто повинен бути витриманий двохмісячний термін попередження про скорочення посади). У зв'язку з незаконними діями відповідача йому була заподіяна моральна шкода, яка полягає в тому, що ним було порушено його конституційне право на працю, що призвело до моральних страждань, оскільки він був позбавлений можливості матеріально забезпечувати сім'ю, втратив нормальні життєві зв'язки. Все це вимагало додаткових зусиль для організації свого життя. Він змушений був звертатися за захистом своїх прав в прокуратуру району, в районну державну адміністрацію, в територіальну державну інспекцію з питань праці у Рівненській області, в Міністерство праці і соціальної політики, проте належного захисту своїх трудових прав не знайшов, що призвело до розчарувань та душевних страждань.З урахуванням наведених обставин, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає у сумі 3000 грн. Під час судового розгляду справи позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просить позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав з тих же підстав та доповнив, що 1 листопада 2013 року на сесії сільської ради позивачу стало відомо, що посада спеціаліста-землевпорядника скорочується. Копії документів про звільнення позивач отримав після звернення із письмовою заявою до прокуратури району, тобто 16 січня 2014 року. Розпорядження про звільнення взагалі не отримував. Відповідачем не був витриманий двохмісячний строк попередження позивача про майбутнє вивільнення, а попередження не містить дати, що відповідно ст.70 КАС України не може бути належним доказом. Також вважає, що строк звернення до місцевого суду, як адміністративного суду, позивачем пропущено з поважних причин, оскільки у строки, визначені законом, він звернувся до Рокитнівського районного суду в порядку цивільного судочинства, проте судом було відмовлено у відкритті провадження у справі. У подальшому позивач звернувся із позовом до Рівненського окружного адміністративного суду, яким було винесено ухвалу про те, що спір підсудний Рокитнівському районному суду, як адміністративному суду. Просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Охремчук В.П. позовні вимоги не визнав, вважаємо його безпідставним та необґрунтованим вказуючи на те, що Сновидовицькою сільською радою відповідно до п.5 с.1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» 01 листопада 2013 року було прийнято рішення № 494 «Про внесення змін до штатного розпису апарату управління на 2013 рік», відповідно до якого було скорочено посаду спеціаліста - землевпорядника. Рішення є чинним та ніким не оскаржено. 01 листопада 2013 року на сесії Сновидовицької сільської ради був присутній і [PERSON], що ним не заперечується. В той же день [PERSON] був попереджений про звільнення із займаної посади 31 грудня 2013 року відповідно до рішення Сновидовицької сільської ради № 494 від 01.11.2013 року та на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Однак, [PERSON] відмовився розписатися про отримання попередження про своє звільнення, про що було складено акт про відмову від підпису про ознайомлення із скороченням від 01.11.2013 року. Таким чином 01 листопада 2013 року [PERSON] був попереджений про своє звільнення із займаної посади 31 грудня 2013 року відповідно до рішення Сновидовицької сільської ради № 494 від 01.11.2013 року та на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. 13 грудня 2013 року профспілковим комітетом Сновидовицької сільської ради Рокитнівського району Рівненської області було надано згоду на звільнення [PERSON] згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України та оформлено протоколом № 1 від 13 грудня 2013 року засідання профспілкового комітету Сновидовицької сільської ради Рокитнівського району Рівненської області. Рішення профспілкового комітету є чинним та ніким не оскаржено. Отже, у діях Сновидовицької сільської ради відсутнє порушення статті 43 КЗпП України. 16 грудня 2013 року сільським головою Сновидовицької сільської ради було видано розпорядження № 33 «Про звільнення з роботи [PERSON]» відповідно до якого [PERSON] було звільнено 31.12.2013 року на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. [PERSON] був ознайомлений із вище згаданим розпорядженням, але від підпису про ознайомлення відмовився, про що в його присутності секретарем сільської ради було зроблено запис на розпорядженні. Слід зауважити, що день звільнення є останнім робочим днем, а тому [PERSON] був звільнений з дотриманням двомісячного строку, передбаченого ч.1 ст. 49 -2 КЗпП України. Частиною 1 ст. 116 КЗпП України встановлено, що при звільнення працівника виплат всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ч.1 ст. 57 Бюджетного кодексу України не пізніше 31 грудня поточного бюджетного періоду або останнього для іншого бюджетного періоду центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, закриває всі рахунки, відкриті у поточному бюджетному періоді для виконання бюджету. Листом від 12.12.2013 року № 16-10/583-32473 «Про завершення бюджетного 2013 року та початок 2014 року» Державна казначейська служба України рекомендувала здійснювати виплату заробітної плати та інших платежів соціального характеру за другу половину грудня 2013 року починаючи з 23.12.2013 року. Таким чином у зв'язку з тим, що чинним законодавством не передбачено, що розпорядження про звільнення [PERSON] повинно бути видано в день його звільнення, та з метою недопущення порушення прав [PERSON] на виплату йому всіх сум, що належить йому, розпорядження сільського голови Сновидовицької сільської ради № 33 «Про звільнення з роботи [PERSON]» було видано 16 грудня 2013 року. Також доповнив, що позивач не відповідав займаній посаді, до виконання своїх обов'язків відносився безвідповідально, у зв'язку з чим у сільській раді вже обговорювалося питання про скорочення його посади. У 2013 році в сільській раді проводилась перевірка, за результатами якої було виявлено ряд порушень чинного законодавства, в тому числі і безпосередньо у роботі спеціаліста-землевпорядника. [PERSON] було притягнуто до дисциплінарної та матеріальної відповідальності. У зв'язку з цим було прийнято рішення про скорочення посади спеціаліста-землевпорядника та введення у штат сільської ради посади заступника голови з питань діяльності виконавчого комітету. Просить відмовити у задоволенні позову. Свідок [PERSON] показала, що у Сновидовицькій сільській раді знали заздалегідь про скорочення посада спеціаліста-землевпорядника. У листопаді 2013 року на сесії сільської ради було прийнято рішення про скорочення вказаної посади. 11 листопада, 6 та 13 грудня засідав профспілковий комітет по питання звільнення [PERSON] із займаної посади. Оскільки [PERSON] на засідання не приходив, 13 грудня 2013 року голова профкому [PERSON] зачитала рішення сільської ради про скорочення посади спеціаліста-землевпорядника. Інші документи на засіданні профкому не оголошувалися. Свідок [PERSON] показала, що 1 листопада 2013 року на сесії Сновидовицької сільської ради було прийнято рішення про скорочення посади спеціаліста -землевпорядника. В цей же день близько 18 години вона із секретарем сільської ради [PERSON] пішли до [PERSON] додому ознайомити з вказаним рішенням, що останній відмовився зробити. Повернувшись у сільську раду вони склали акт про те, що [PERSON] відмовився ознайомитися з рішенням сесії. 11 листопада сільський голова подав на профком клопотання про надання згоди на звільнення [PERSON] із займаної посади. У кабінеті сільського голови зібралися всі члени профкому. Оскільки [PERSON] відмовився прийти на засідання, його перенесли на 6 грудня. 6 грудня сільський голова особисто запрошував [PERSON] на засідання профкому, але останній не прийшов. 13 грудня [PERSON] на засідання профспілкового комітету знову не прийшов, профспілковий комітет вирішив дати згоду на його звільнення. 31 грудня 2013 року [PERSON] була вручена трудова книжка. Вона, як головний бухгалтер, провела нарахування розрахункових виплат. До заробітної плати за грудень місяць були нараховані вихідна допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати та компенсація за невикористану відпустку. Свідок [PERSON] показала, що 11 листопада 2013 року голова сільської ради подав подання профспілковому комітету про надання згоди про звільнення [PERSON] із займаної посади. Вона, як голова профкому, запросила [PERSON] в кабінет голови сільської ради, але останній відмовився. Засідання відклали. 6 грудня сільський голова особисто запрошував [PERSON] на засідання профкому. 13 грудня вона повідомляла [PERSON] про засідання профкому, але він відмовився прийти. Профспілковий комітет вирішив дати згоду на звільнення [PERSON] із займаної посади, оскільки його посада з 1 січня 2014 року була скорочена. Після 13 грудня 2013 року вона особисто занесла в кабінет [PERSON] попередження про звільнення, але він відмовився з ним ознайомитися, про що був складений відповідний акт. Також доповнила, що про засідання профспілкового комітету [PERSON] повідомляли усно. Письмових повідомлень [PERSON] вона не вручала та не надсилала. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, приходить до наступного. Встановлено, що 10 січня 2011 року [PERSON] був прийнятий на посаду спеціаліста-землевпорядника Сновидовицької сільської ради та склав присягу державного службовця (а.с. 14-15). Відповідно до рішення Сновидовицької сільської ради №494 від 1 листопада 2013 року «Про внесення змін до штатного розпису апарату управління на 2013 рік» введено посаду заступника сільського голови з питань діяльності виконавчого комітету, скоротивши посаду спеціаліста-землевпорядника (а.с.16). Згідно розпорядження сільського голови №33 від 16 грудня 2013 року [PERSON] звільнено з посади землевпорядника сільської ради з 31 грудня 2013 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (а.с. ). Частиною 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу», державна служба особи може бути припинена, як з підстав, визначених цим законом, так і за загальними підставами, визначеними КЗпП України. Статтею 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до п.2 ч.1 ст.232 КЗпП України безпосередньо в районних міських судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Згідно ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у справах про звільнення у місячний строк з дня вручення копії наказу або з дня видачі трудової книжки. Судом встановлено, що відповідно до вимог КЗпП України [PERSON] звернувся до суду з позовом про поновлення на роботі в порядку цивільного судочинства, однак ухвалою суду від 31.01.2014 року Рокитнівським районним судом відмовлено у відкритті провадження у справі, оскільки справа повинна розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Позивач звернувся з позовом до Рівненського окружного адміністративного суду, однак ухвалою суду від 17.02.2014 року позовну заяву з додатками повернуто позивачу з підстав,що справа підступна Рокитнівському районному суду, як адміністративному суду. В силу вимог ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків установлених ст. 233 КЗпП України, суд може поновити ці строки. Суд вважає, що строк звернення до суду позивачем пропущено з поважних причин. Згідно п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. В силу вимог ч.1 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації),2-5,7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу ( профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. В судовому засіданні беззаперечно встановлено, що на засіданні профспілкового комітету позивач [PERSON] був відсутній, заяв про розгляд клопотання про надання згоди на його звільнення не падавав, про засідання профспілкового комітету Сновидовицької сільської ради позивач [PERSON] належним чином не повідомлявся, оскільки вказане не підстверджено належними доказами. Згідно ст. 49-2 КЗпП України про наступне звільнення працівника персонально попереджують не пізніше ніж за 2 місяці, при чому враховується переважне право на залишення на роботі. Одночасно з попередженням про звільнення власник або уповноважений ним орган пропонує працівнику іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу останній звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника. Згідно попередження [PERSON] попереджається про майбутнє звільнення із займаної посади за п.1 ст.40 КЗпП України 31 грудня 2013 року (а.с.19). Згідно акту від 01 листопада 2013 року від підпису та отримання попередження про скорочення [PERSON] відмовився. Вакантних місць, які могли бути запропоновані йому для роботи, у сільській раді не має (а.с.18). Зі змісту подання Сновидовицького сільського голови вбачається, що останній звертався до профспілкового комітету з клопотанням дати згоду на звільнення позивача за п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с. ). В той же час, подання не містить вихідного номера та дати. В судовому засіданні встановлено, що подання подано 11 листопада 2013 року. Відповідно до витягу із протоколу №1 засідання профспілкового комітету Сновидовицької сільської ради від 13 грудня 2013 року, де розглядалося питання про надання згоди на звільнення [PERSON], дано згоду на звільнення позивача згідно п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.17). В той же час, судом не встановлено, що відповідачем було персонально повідомлено позивача за два місяці про можливе наступне його вивільнення. Твердження представника відповідача Охремчука В.П. про те, що з попередженням про майбутнє вивільнення позивача було ознайомлено 01 листопада 2013 року не заслуговують на увагу, оскільки вказане не підтверджується належними доказами та спростовується поясненням голови профспілкового комітету [PERSON], яка в судовому засіданні показала, що з попередження про майбутнє вивільнення вона намагалась ознайомити позивача після засідання профспілкового комітету, тобто після 13 грудня 2013 року (звукозапис судового засідання від 25.03.2014 р.). Це ж підтвердив і сам позивач, що за кілька днів до нового 2014 року до нього в кабінет зайшла секретар виконкому сільської ради [PERSON] та запропонувала ознайомився із попередженням про звільнення, оскільки вважав, що його звільнення надуманим і незаконним, він відмовився його читати та підписувати. Попередження, яке міститься у матеріалах справи (а.с.19) не містить дати , що відповідно ст.70 КАС України не може бути визнано належним доказом у справі. З огляду на те, що з попередженням про майбутнє вивільнення позивача було ознайомлено після 13 грудня 2013 року, питання про його звільнення могло бути вирішено лише після 13 лютого 2014 року. Якщо ж брати до уваги акт про відмову від підпису від 01.11.2013 року, відповідно до ч.1 ст. 49-2 КЗпП України звільнення позивача могло бути вирішено після 01 січня 2014 року. Окрім того, судом безспірно встановлено та не заперечується представником відповідача, що при звільненні позивача з посади спеціаліста-землевпорядника, інші посади йому не пропонувались, хоч за рахунок скорочення посади спеціаліста-землевпорядника у штатний розпис апарату управління сільської ради введено посаду заступника голови. Посилання представника відповідача на те, що позивач [PERSON] не відповідав займаній посаді, тому посада заступника голови йому не пропонувалась судом не приймається до уваги, оскільки вказана обставина мала б юридичне значення у випадку звільнення позивача за п. 2 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Натомість, звільнення позивача проведено з інших підстав. Довідкою №144 від 11 березня 2014 року, виданою Рокитнівським РЦЗ, підтверджено, що Сновидовицькою сільською радою протягом листопада-грудня 2013 року звіт про заплановане вивільнення працівників у 2014 році не подавався (а.с. ). Частиною 1 ст. 11 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Аналізуючи зібрані по справі докази та правові норми в їх сукупності, суд дійшов висновку, що при видачі розпорядження №33 від 16 грудня 2013 року «Про звільнення з роботи [PERSON]». відповідачем порушено положення ч.2 ст. 40, ст.49-2 КЗпП України, що є підставою для задоволення позовних вимог скасування розпорядження та поновлення позивача на роботі. В силу вимог ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різницю в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Згідно п.8 Порядку розрахунку середнього заробітку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на кількість цих робочих днів. Позивач просить зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу . З урахуванням положень ст.235 КЗпП України суд вважає за доцільне змінити обраний позивачем вказаний спосіб захисту його права шляхом стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Задовольняючи позовні вимоги позивача про стягнення з Сновидовицької сільської ради середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд бере за основу довідку №282 від 28.01.2014 року (а.с.20) про заробітку плату позивача та пояснення головного бухгалтера [PERSON] про те, що нараховані позивачу за грудень 2013 року 4307,73 грн. включають 1321,50 грн. - заробітна плата плюс вихідна допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати та компенсація за невикористану відпустку. Виходячи з цього: середній заробіток позивача становить 61,47 грн. (1321,50 грн. - за листопад 2013 року +1321,50 грн. - за грудень 2013 рок = 2643,00 грн.: 43 робочих дні = 61,47 грн.), період за який розраховується середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача - з 01 січня 2014 року по 25 березня 2014 року, тобто загалом 58 робочих днів. Таким чином, розрахунок виплат за час затримки при звільненні визначається шляхом множення середнього заробітку на кількість робочих днів протягому усього часу затримки: 61,47 грн. х 58 робочих днів = 3564,98 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно п.9 Постанови ПВС України від 31.03.95 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін та інше, а тому, виходячи з засад розумності виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що сам факт визнання порушених прав позивача, є достатнім засобом для згладжування моральних страждань [PERSON], а тому його позов в частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає. У відповідності до положень п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 256 КАС України, постанова в частині поновлення позивача на посаді та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми стягнення за один місяць підлягає до негайного виконання. Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» суд звільняє позивача [PERSON] від сплати судового збору .

Результат розгляду: partial