Рішення адміністративного суду від 2014-03-14 00:00:00+02

[PERSON] (далі - [PERSON], позивач) звернувся з позовом до управління Укртрансінспекції у Волинській області (далі - Управління, відповідач) про визнання незаконним припису щодо усунення порушення законодавства про автомобільний транспорт від 07 лютого 2014 року № 005622 та визнання незаконною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу від 10 лютого 2014 року № 028939. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що постановою № 028939 від 10 лютого 2014 року про застосування адміністративно-господарського штрафу до позивача застосовано фінансову санкцію у сумі 1700,00 грн. за порушення законодавства про автомобільний транспорт, відповідальність за яке передбачена абзацу 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», однак вважає, що оскаржувана постанова винесена з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки відповідальність за надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтею 39 цього Закону поширюється тільки на автомобільних перевізників, тобто суб'єктів господарювання. Крім того вказує, що відповідачем був винесений припис № 005622 від 07 лютого 2014 року щодо усунення порушення законодавства про автомобільний транспорт, який також вважає таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому підлягає скасуванню. В судовому засідання позивач позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні та у письмових запереченнях від 11 березня 2014 року №869/3/59-14 адміністративний позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити повністю, оскільки посадові особи управління Укртрансінспекції у Волинській області при розгляді справи та прийнятті постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу та припису щодо усунення порушення законодавства про автомобільний транспорт, діяли у межах наданих їм повноважень та з дотриманням норм Закону України «Про автомобільний транспорт». Заслухавши пояснення позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, проаналізувавши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними та не підлягають до задоволення, з наступних підстав. Як вбачається із позовної заяви [PERSON] 07 лютого 2014 року, керуючи автомобілем «FIAT Scudo», державний [NUMBER], який належить [PERSON], їхав від с. Кричевичі до м. Ковеля для вирішення своїх особистих справ та придбання запчастин до автомобіля на прохання його власниці. В салоні автомобіля знаходилися декілька знайомих односільчан, які попрохали його підвезти до м. Ковеля і з яких позивач не брав оплату за перевезення, був зупинений працівниками Укртрансінспекції у Волинській області. Судом встановлено, що 21 січня 2014 року на адресу відповідача надійшло звернення від ТзДВ «АТП 10706» від 20січня 2014 року №12 про здійснення пасажирських перевезень з порушенням законодавства про автомобільний транспорт. Вказані перевезення здійснювались транспортним засобом марки «FIAT Scudo», номерний знак [NUMBER]. 06 лютого 2014 року на підставі даного звернення контролюючим особам управління Укртрансінспекції у Волинській області було видане направлення на перевірку № 003621. Та відповідно до даного направлення 07.02.2014 року інспекторами управління Укртрансінспекції у Волинській області, відповідно до вимог чинного законодавства у м. Ковелі на автодорозі «Ковель-Ягодин», проведена рейдова перевірка транспортного засобу марки «FIAT Scudo», номерний знак [NUMBER], на предмет дотримання перевізником вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення пасажирських перевезень. За результатами перевірки було складено акт № 031222 від 07 лютого 2014 року, в якому зазначені виявлені порушення, а саме перевізник [PERSON], [INFO], керуючи транспортним засобом марки «FIAT Scudo», номерний знак [NUMBER], здійснював переведення 9-ти пасажирів легковим автомобілем на замовлення по маршруту «с. Кричевичі - м. Ковель» без оформлення ліцензії та ліцензійної картки, а також договору із замовником транспортних послуг. У зв'язку з чим 07 лютого 2013 року відповідачем винесено припис щодо усунення порушень законодавства про автомобільний транспорт № 005622 з вимогою вжити заходів до усунення виявлених порушень у строк до негайно з моменту отримання припису, але не пізніше 09 березня 2014 року. 10 лютого 2014 року начальником управління Укртрансінспекції у Волинській області Степановим В.П. винесено постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 028939, якою до [PERSON] застосовано фінансові санкції у розмірі 1700,00 грн. за порушення вимог законодавства про автомобільний транспорт, відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт». Згідно зі ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; послуга з перевезення пасажирів чи вантажів - перевезення пасажирів чи вантажів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату. В акті перевірки № 031222 від 07.02.2014 року зафіксовано факт надання послуг з перевезення пасажирів, в якому зазначено, також те що даний транспортний засіб марки «FIAT Scudo», номерний знак [NUMBER] належить [PERSON] Крім того, факт перевезення пасажирів підтверджується також письмовими поясненнями [PERSON] Відповідно до статті 39 Закону України «Про автомобільний транспорт» необхідними документами для фізичної особи, що здійснює перевезення пасажирів легковими автомобілями на замовлення для водія легкового автомобіля є посвідчення водія відповідної категорії, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, ліцензійна картка, копія договору із замовником послуги, інші документи, передбачені законодавством України. Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, до автомобільних перевізників застосовується штраф у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. На цій підставі відповідачем правомірно винесено постанову про застосування до [PERSON] адміністративно-господарського штрафу в розмірі 1700 ,00 грн. Пунктом 31 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті передбачено, що за результатами розгляду справи про порушення керівник органу державного контролю або його заступник за наявності підстав виносить припис щодо усунення порушень законодавства про автомобільний транспорт. Крім того, суд не бере до уваги посилання позивача про неправомірність застосування штрафу з тих підстав, що [PERSON] не є суб'єктом підприємницької діяльності, оскільки відповідно до ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами. В цілому зазначений Закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень. Отже, закон не ставить у залежність можливість застосування відповідальності за порушення правил перевезення пасажирів та вантажів від наявності чи відсутності в особи статусу підприємця. Відповідно до частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідач, приймаючи припис щодо усунення порушень законодавства про автомобільний транспорт № 005622 від 07 лютого 2014 року та постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 028939 від 10 лютого 2014 року діяв на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, а тому позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають. Відповідно до підпункту 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору: за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру - 2 відсотки розміру майнових вимог, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати (в грошовому еквіваленті з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати - 1827,00 грн.) та не більше 4 розмірів мінімальних заробітних плат (в грошовому еквіваленті з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати - 4872,00 грн.; за подання адміністративного позову немайнового характеру - 0,06 розміру мінімальної заробітної плати (тобто 73,08 грн.). Відповідно до частини третьої вказаної статті під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги. Згідно з частинами третьою статті 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Відтак, у даному випадку ставка судового збору за подання адміністративного позову майнового характеру становила 1,5 розміру мінімальної заробітної плати, тобто 1827,00 грн. та немайнового характеру 0,06 розміру мінімальної заробітної плати, а саме, 73,08 грн. Як слідує з матеріалів справи, за подання даного позову позивач сплатив 73,08 грн. за позовну вимогу немайнового характеру (про визнання незаконним припису) та 10% за позовну вимогу майнового характеру в сумі 182,70 грн. (про скасування постанови), що підтверджується квитанціями № 7010067 від 25 лютого2014 року та № 44/68 від 01 березня 2014 року (а.с.2,12). Отже 90% суми ставки судового збору - 1644,30 грн. підлягає стягненню з позивача на користь державного бюджету України.

Результат розгляду: granted