Рішення адміністративного суду від 2014-01-24 00:00:00+02

Управління Пенсійного фонду України у Волноваському районі Донецької області (надалі - позивач, УПФУ у Волноваському районі) звернулось до суду із адміністративним позовом до Відділу Державної виконавчої служби Волноваського районного управління юстиції (надалі - відповідач, ВДВС Волноваського РУЮ) про (з урахуванням наданих уточнень) визнання неправомірною бездіяльності відповідача з виконання вимоги УПФУ у Волноваському районі №Ф452у від 07.05.2013р.; зобов'язання відповідача вжити дієві заходи з примусового виконання вимоги УПФУ у Волноваському районі №Ф452у від 07.05.2013р. шляхом направлення до обліково-реєстраційних установ, здійснення виїзду за місцем здійснення підприємницької діяльності, місцем мешкання, винесення постанови про привід боржника через органи внутрішніх справ, направлення до суду подання щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Позов мотивовано бездіяльністю щодо фактичного виконання вимоги УПФУ у Волноваському районі №Ф452у від 07.05.2013р. про стягнення з ФОП [PERSON] боргу в розмірі 170,00 грн. Представник позивача до судового засідання від 24.01.2014р. не з'явився, надав заяву про розгляд справи у письмовому провадженні. Відповідач надав заяву, якою просить визнати дії державного виконавця законними. Представник відповідача у судове засідання від 24.01.2014р. не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, не повідомив суд про причини неявки у судове засідання. Враховуючи положення ч.4 та ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Суд, перевіривши матеріали справи та оцінивши повідомлені сторонами обставини, дійшов наступних висновків. 11.06.2013р. відповідачем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №38415332 щодо виконання вимоги позивача №Ф452у від 07.05.2013р. про стягнення з [PERSON] боргу в розмірі 170,00 грн. Позивач звернувся до відповідача з клопотанням від 03.07.2013р. №9681/08 щодо вчинення виконавчих дій. За наслідками ознайомлення зі станом реалізації виконавчого провадження згідно статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» у відділі Державної виконавчої служби Волноваського районного управління юстиції позивачем складено протокол від 31.12.2013р. У вказаному протоколі відсутні відомості щодо вжиття заходів по стягненню заборгованості з боржника - [PERSON] При цьому, суд звертає увагу на те, що вказаний протокол не підписаний державним виконавцем, про що мається відмітка про відмову від підпису. Відповідачем до суду надано копію постанови від 23.01.2014р. про забезпечення примусового приводу [PERSON], а також копію подання від 23.01.2014р. щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України без доказів його надіслання до суду. Інших доказів вчинення заходів примусового характеру відповідачем до суду не надано. Частиною 3 ст.181 Кодексу адміністративного судочинства встановлено, що відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби. Відповідно до ч.1 ст.82 Закону України від 21 квітня 1999 року №606-XIV «Про виконавче провадження», рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду. Статтею першою Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Таким чином, виконавче провадження направлено на фактичну реалізацію рішення уповноваженого органу шляхом вчинення заходів примусового характеру передбачених вказаним Законом. Відповідно до ст.6 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Частиною першою ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно частини другої зазначеної статті, державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. У відповідності до частини третьої зазначеної статті, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у тому числі: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну; безперешкодно входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, у разі необхідності примусово відкривати та опечатувати такі приміщення і сховища; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; звертатися до суду з поданням про розшук боржника - фізичної особи або дитини чи про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ; у процесі виконання рішень за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі необхідності примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників органів внутрішніх справ, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке за законом можливо звернути стягнення; з метою профілактичного впливу повідомляти органам державної влади, громадським об'єднанням, трудовим колективам і громадськості за місцем проживання або роботи особи про факти порушення нею вимог законодавства про виконавче провадження; у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами. Таким чином, наведені права, що надані державному виконавцю, повинні використовуватися ним для своєчасного і в повному обсязі вчинення виконавчих дій з примусового виконання рішень. Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження», у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення. За приписами частини другої ст.30 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Про відкладення провадження виконавчих дій, зупинення виконавчого провадження або перебування виконавчого документа на виконанні в адміністрації підприємства, установи чи організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця, які здійснюють відрахування із заробітної плати (заробітку), пенсії та інших доходів боржника відповідачем позивача та суд не повідомлялось. Таким чином, відповідачем порушено шестимісячний строк здійснення виконавчого провадження щодо виконання вимоги позивача №Ф452у від 07.05.2013р. Статтею 32 зазначеного Закону встановлено, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням. Доказів вжиття вказаних заходів до суду не надано. При цьому суд зазначає, що визнання дій та бездіяльності владного органу незаконними або неправомірними є різними словесними формами вираження одного й того самого способу захисту порушеного права позивача, а саме визнання дій або бездіяльності протиправною. Пунктом першим частини другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення. На підставі наведеного, враховуючи порушення строку здійснення виконавчого провадження та відсутність доказів вжиття дієвих заходів з виконання вимоги №Ф452у від 07.05.2013р., суд вбачає наявність підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача. Щодо позовних вимог в частині зобов'язання відповідача вжити дієві заходи з примусового виконання вимоги УПФУ у Волноваському районі №Ф452у від 07.05.2013р. шляхом направлення до обліково-реєстраційних установ запитів, здійснення виїзду за місцем здійснення підприємницької діяльності, місцем мешкання, винесення постанови про привід боржника через органи внутрішніх справ, направлення до суду подання щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, суд зазначає наступне. Суд вважає, що здійснення виїзду за місцем здійснення підприємницької діяльності, місцем мешкання, винесення постанови про привід боржника через органи внутрішніх справ, направлення до суду подання щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України є дискреційними повноваженнями відповідача, які направлені на фактичне виконання виконавчого документу, тобто вжиття дієвих заходів з примусового виконання виконавчого документа. Крім того, самі дії або бездіяльність відповідача щодо направлення до обліково-реєстраційних установ запитів, здійснення виїзду за місцем здійснення підприємницької діяльності, місцем мешкання, винесення постанови про привід боржника через органи внутрішніх справ, направлення до суду подання щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України - не впливають на правовий стан позивача, оскільки законним інтересом стягувача є своєчасне та повне виконання державним виконавцем виконавчого документа, а не вчинення державним виконавцем окремих заходів. Законом визначені повноваження державного виконавця, за допомогою яких він здійснює виконавчі дії, направлені на своєчасне та повне виконання рішень. Обрання відповідних заходів здійснюється безпосередньо державним виконавцем окремо в кожному виконавчому провадженні з урахуванням обставин у справі, тому суд не може підміняти повноваження органів державної виконавчої служби та визначати яким чином виконати рішення. Не вжиття державним виконавцем певних заходів може враховуватися судом при оцінці дій або бездіяльності щодо примусового виконання рішення, про що позивачем заявлена окрема вимога. Таким чином, позовні вимоги щодо зобов'язання вчинити певні дії не підлягають задоволенню. З урахуванням викладеного, суд вбачає наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Результат розгляду: partial