Рішення адміністративного суду від 2014-02-13 00:00:00+02

Позивач, [PERSON] та [PERSON] в червні 2010 року звернулися з адміністративними позовами в суд до Жовківської міської ради Львівської області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача [PERSON]. [PERSON] разом з уточненням позовних вимог просив визнати протиправним та скасувати рішення Жовківської міської ради №36 від 16.12.2008 року; зобов'язати відповідача скасувати державну реєстрацію договору оренди спірної земельної ділянки, укладеного 22.01.2009 року між Жовківською міською радою та [PERSON] [PERSON] в адміністративному позові просила визнати протиправним та скасувати рішення Жовківської міської ради №36 від 16.12.2008 року та розглядати її адміністративний позов в межах позову [PERSON]. В обґрунтування своїх вимог позивачі вказують на те, що [PERSON] являється власником будинковолодіння по [ADDRESS]. При даному будинковолодінні є земельна ділянка. З 1967 року [PERSON] користувався земельною ділянкою розміром 0,26 га. 26.05.2008 року [PERSON] передано 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, а також 21.10.2009 року передано земельну ділянку 0,06 га для ведення садівництва. Таким чином залишилась земельна ділянка розміром 0,10 га, якою він також користується. Позивач бажає цю земельну ділянку передати своїй дочці [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку. Однак відповідач Жовківська міська рада оскаржуваним рішенням №36 від 16.12.2008 року передала цю земельну ділянку в оренду [PERSON] без попереднього вилучення земельної ділянки у попереднього користувача. Постановою Жовківського районного суду Львівської області від 07 грудня 2011 року в справі №2а-204/11 в задоволенні адміністративного позову було відмовлено. Не погодившись із зазначеним судовим рішенням [PERSON] та [PERSON] подано апеляційні скарги, в яких просять скасувати постанову Жовківського районного суду Львівської області від 07 грудня 2011 року в справі №2а-204/11та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт виходить з тих же мотивів, що наведені в позовній заяві. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги [PERSON] та [PERSON] необхідно задовольнити частково, а оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково. При цьому колегія суддів виходить з наступних міркувань. Відповідно до ч. 3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Предметом спору в цій справі є рішення Жовківської міської ради від 16.12.2008 року №36 «Про надання в оренду [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS]» згідно якого Жовківська міська рада Жовківського району Львівської області розглянувши клопотання [PERSON] вирішила затвердити технічну документацію з землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2960 кв. м. по вул. Б. Хмельницького в м. Жовква; надати [PERSON] в оренду терміном на 10 років земельну ділянку для будівництва і обслуговування готельного комплексу площею 2960 кв.м. по [ADDRESS] до якої як вважає позивач, включена і його земельна ділянка якою він користування площею 0,10 га. Як видно з долучених до матеріалів справи документів, а саме викопіювання з генплану м. Жовква (а.с. 69), плану меж земельної ділянки (а.с. 26-28), фотографій земельної ділянки (а.с. 49-50) та з урахуванням співставлення візуального спостереження супутникових карт м. Жовква, що містяться на інтернет - ресурсі maps.google.com.ua, земельна ділянка [PERSON] та орендована [PERSON] земельна ділянка межують між собою. Позивач стверджує, що з 1976 року по 2009 рік він та члени його сім'ї користувалися земельною ділянкою по [ADDRESS] в розмірі 0,26 га, за яку ним сплачувався земельний податок. Згодом він приватизував частину земельної ділянки відповідно до державного акта від 26.05.2008 року розміром 0,10 га для обслуговування житлового будинку та 0,6 га для ведення садівництва. Вважає, що в нього залишилось ще 0,10 га на які він має право користування, оскільки їх у встановленому законом порядку ніхто не вилучав. Позивач також зазначає, що звернувшись влітку 2007 року про надання дозволу на будівництво житлового будинку в межах цієї земельної ділянки, його було повідомлено, що на даних землях розробляється новий житловий масив і при розбивці цього масиву буде вирішено питання про надання вказаної земельної ділянки для будівництва. Однак як зазначає позивач пізніше довідався, що земельна ділянка, яка перебувала в його користуванні рішенням від 16.12.2008 року №36 «Про надання в оренду [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS]» передана іншій особі. Оцінюючи твердження позивача про належність користування спірною земельною ділянкою та правомірність дій відповідача колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне. Як зазначає позивач, право користування спірною земельною ділянкою в нього виникло, ще з 1967 року, тому аналізу в цій ситуації потребують норми Земельного кодексу Української РСР від 08.07.1970 року (далі - ЗК УРСР). Так статтею 13 ЗК УРСР передбачалось, що земля в Українській РСР надається у користування, зокрема громадянам СРСР. Стаття 15 ЗК УРСР регламентувала право безстрокового (постійного) користування, що визначалось як землекористування без заздалегідь встановленого строку. Відповідно до ст. 16 ЗК УРСР надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею. Стаття 20 ЗК УРСР визначає документи, що стверджують право користування, де зазначено, що відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі. Право землекористування громадян, які проживають в сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та погосподарських книгах сільських Рад, а в містах і селищах міського типу - в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських, селищних Рад народних депутатів. Так в матеріалах справи як доказ правомірності землекористування спірною земельною ділянкою за позивачем містяться копії аркушів з книги реєстрації громадян, яким безплатно передано земельні ділянки на праві приватної власності засвідчені печаткою Жовківської міської ради та підписом відповідальної особи, де в графі 2 зазначено «Чик Зіновій Степанович», в графі 3 навпроти прізвища номер будинку «[NUMBER]» та в графі 4 розмір земельної ділянки «0,26 га», що відповідає розміру про який вказує позивач. Незважаючи на те, що в матеріалах справи знаходиться копія 45-ї сторінки з книги реєстрації громадян, яким безплатно передано земельні ділянки на праві приватної власності і у відповідних графах книги не зазначено категорії, проте є досить зрозумілим, що графа 2 відповідає прізвищу, імені та по-батькові особи, умовне позначення «(п)» в кінці означає «присадибна», графа 3 називає номер будинковолодіння, а графа 4 називає розмір земельної ділянки закріпленої за будинковолодінням. Згодом частина земельної ділянки від загального розміру 0,26 га була позивачем приватизована, що стверджується державними актами Серія ЯИ №197356 виданого 21.10.2009 року (а.с. 22) та серії ЯД №105288 виданого 26.05.2008 року (а.с. 23 на звороті). Відповідно до п. 7 Перехідних положень Земельного кодексу України (далі - ЗК України), який набрав чинності 01.01.2002 року, громадяни, що одержали у власність, у тимчасове користування земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Крім цього в матеріалах справи міститься довідка (виписка з будинкової книжки) видана виконкомом Жовківської міської ради від 04.12.2008 року №9722, де зазначено, що будинок по [ADDRESS] належить [PERSON] та за будинком закріплено земельну ділянку площею 0,26 га. (а.с. 40). Згідно довідки №719 від 12.07.2011 року за будинком закріплена в користування така ж земельна ділянка (а.с. 58). Проте відповідно до довідки №734 від 14.07.2011 року за будинковолодінням значиться вже 0,16 га. В цій же довідці було зазначено, що попередню довідку №719 від 12.07.2011 року слід вважати недійсною. На адвокатський запит представника позивачів від 20.07.2011 року Жовківською міською радою було дано відповідь, де зазначено, що згідно рішення Жовківської міської ради від 16.12.2008 року №26 гр. [PERSON] була надана земельна ділянка для обслуговування готельного комплексу за рахунок частини земельної ділянки, якою користувався [PERSON] та [PERSON] В даний час за будинковолодінням по вул.. [ADDRESS] рахується 0,16 га. Згідно частини 5 статті 116 ЗК України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2 статті 149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Частина 1 ст. 149 ЗКУ передбачає можливість безоплатного вилучення земельних ділянок у постійних користувачів для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення є фактично повноваженням власника земельної ділянки, правом, яке належить власникові та постійному користувачеві не передається. При цьому право примусового вилучення (за відсутності згоди користувача) має публічно-правове походження і є аналогічним праву на викуп земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності. Якщо земельна ділянка надана в постійне користування із земель державної власності, то її вилучення провадиться за рішенням органів державної влади, якщо надавалась із земель комунальної власності - то за рішенням органів місцевого самоврядування, уповноважених надавати таку земельну ділянку в постійне користування. До розмежування земель державної та комунальної власності до визначення компетенції органів державної влади та органів місцевого самоврядування застосовуються правила п. 12 розд. X "Перехідні положення" ЗК України. Варто відзначити формулювання цілей, для яких може бути вилучена земельна ділянка - "для суспільних та інших потреб". Вважаємо, що для "інших" потреб земельна ділянка може вилучатися лише за згодою користувача; примусове ж вилучення має допускатися лише для суспільних потреб. Такий висновок випливає із положень п. "г" ст. 143 "Підстави для примусового припинення прав на земельну ділянку" ЗК України ("викуп (вилучення) земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб") та § 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року (ратифікована Законом України від 17.07.1997 року), за якими "ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом...". Згідно із тлумаченням Європейського суду з прав людини (рішення від 23.09.1982 року у справі "Спорронг та Леннрот проти Швеції", від 21.02.1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", від 30.05.2000 року у справі "Карбонара і Вентура проти Італії"), рішення якого визнаються в Україні джерелом права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), право постійного користування земельними ділянками повинно розглядатися як майно в розумінні § 1 ст. 1 Протоколу 1, тому примусове вилучення земельної ділянки в суб'єкта постійного користування "не в інтересах суспільства" (тобто не для "суспільних потреб") заборонене. Частиною другою вказаної статті передбачено, що вилучення земельних ділянок може провадитись за згодою землекористувачів органами державної влади чи місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. За відсутності згоди на вилучення земельної ділянки воно може бути проведене і примусово на підставі рішення суду (ч. 10 ст. 149). Проте як звернув увагу Верховний Суд України у п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16.04.2004 року N 7, при вилученні земельної ділянки повинні бути дотримані гарантії прав на землю, передбачені розділом V ЗКУ та ст. 350 ЦКУ. Отже, підсумовуючи наведене вище судом, встановлено правомірність користування спірною земельною ділянкою по [ADDRESS] та те, що її вилучення відбулось без згоди попереднього землекористувача в порушення аналізованих та наведених вище законодавчих норм. Таким чином, позовну вимогу про скасування рішення Жовківської міської ради Жовківського району Львівської області 17 сесії V-го демократичного скликання від 16 грудня 2008 року №36 «Про надання в оренду [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS]» слід задовольнити. В задоволенні іншої позовної вимоги про зобов'язання відповідачів скасувати державну реєстрацію договору оренди спірної земельної ділянки, укладеного 22.01.2009 року між Жовківською міською радою та [PERSON] слід відмовити виходячи з такого. На підставі рішення Жовківської міської ради Жовківського району Львівської області 17 сесії V-го демократичного скликання від 16 грудня 2008 року №36 «Про надання в оренду [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS]» між Жовіквською міською радою та [PERSON] був укладений договір оренди. Відповідно до ст. 18,20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі підлягає державній реєстрації і набирає чинності після його державної реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державної реєстрації цього права відповідно до Закону. На виконання вимог ст. 18 Закону України «Про оренду землі» Кабінет Міністрів України своє постановою №2073 від 25.12.1998 року затвердив Порядок реєстрації договорів оренди землі. Вказаний порядок регулює процес реєстрації договору оренди землі, визначає перелік документів необхідних для подання, суб'єктів реєстрації, момент здійснення реєстрації тощо. Цей процес реєстрації договору оренди землі залежить від прийняття рішення радою про надання в оренду земельної ділянки та укладення договору оренди землі. Суд виходить з того, що судовий орган не може підміняти державний орган, рішення чи дії якого оскаржуються, приймаючи замість такого органу інше рішення, яке б відповідало закону, окрім того Порядком реєстрації договорів оренди землі передбачено лише, що у разі внесення змін до договору оренди він підлягає перереєстрації. З огляду на наведене апеляційні вимоги [PERSON] та [PERSON] є аргументованими, а тому підлягають до задоволення.

Результат розгляду: partial