Рішення адміністративного суду від 2014-03-11 00:00:00+02

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернулася до суду з адміністративним позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Мощонської І.В. (далі по тексту - відповідач, державний реєстратор), в якому просить суд: - визнати протиправним рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно І.В. Мощонської про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 6985249 та скасувати його; - зобов'язати відповідача здійснити державну реєстрацію прав позивача на нерухоме майно відповідно до ухвали Зміївського районного суду Харківської області від 09 липня 2013 року про затвердження мирової угоди. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що реєстратор необгрунтовано зазначив у рішенні № 6985249 від 19.10.2013 року те, що ухвала Зміївського районного суду Харківської області від 09 липня 2013 року про затвердження мирової угоди не є документом про визнання права власності, а визначає лише порядок користування майном, та, на думку позивача, є незаконним, оскільки вищевказаною ухвалою житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] розподілено між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та залишено в їх власності у встановлених частинах. Ухвалою суду вищезазначеним особам нерухоме майно було виділено у власність. Тому зазначає, що рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Мощонської І.В. № 6985249 від 19.10.2013 року, яким [PERSON] відмовлено у державній реєстрації права власності, є незаконним та таким, що порушує її права. Відповідач до суду надав письмові заперечення, в яких зазначив про те, що при прийнятті оскаржуваного рішення реєстратор діяв в порядку, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, оскільки подана мирова угода, затверджена ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 09.07.2013 р. має вольовий характер та визначає лише порядок користування майном, а тому не є документом, що підтверджує виникнення права власності і при цьому посилається на пункт 5 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 № 703, яким передбачено, що документи, які подаються для проведення державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, що встановлені законом, порядком та іншим нормативно-правовим актам. Зазначає, що подані документи не відповідають установленим вимогам та не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, що є підставою для відмови у проведенні державної реєстрації прав та їх обтяжень відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Позивачем в позовній заяві та до канцелярії суду заявлено клопотання про слухання справи без її участі в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с. 18,19). Про причину неявки, всупереч ч. 2 ст. 40 КАС України, суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без участі представника відповідача до суду не надходило. Згідно ч. 4 ст. 128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. Тому суд визнає можливим справу розглянути без участі в судовому засіданні представника відповідача на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. Згідно вимог ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 КАС України під час судового розгляду справи в судовому засіданні забезпечується повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, крім випадків неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження). Колегія суддів, дослідивши доводи позову та заперечень проти нього, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, вважає що адміністративний позов підлягає задоволенню виходячи з таких підстав та мотивів. Судом встановлено та підтверджується копією ухвали Зміївського районного суду Харківської області від 09 липня 2013 року про затвердження мирової угоди у справі № 621/467/13-ц (пр. № 2/621/438/13) (суддя Бережна Н.М.) за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Зідьківської селищної ради Зміївського району Харківської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, що [PERSON] є власником 625 частки в спільному майні, яка складається з 12 частини житлової кімнати 1-5 площею 24,4 м2, тобто 12, 20 м2, літньої кухні літ. Б, погрібу літ. В у житловому будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Ухвала Зміївського районного суду Харківської області від 09 липня 2013 року про затвердження мирової угоди по справі № 621/467/13-ц (пр. № 2/621/438/13) (суддя Бережна Н.М.) про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом є такою, що набрала законної сили. Зазначеною ухвалою Зміївським районним судом Харківської області була визнана мирова угода, укладена між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Зідьківським селищним головою Голодніковим Павлом Вікторовичем, згідно з якою: « 1. Житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] розподілити між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та залишити в їх власності в частинах, що зазначені нижче: 1.1. [PERSON], виділити у власність веранду -1 площею 5,3 м2, житлову кімнату 1-1 площею 9,9 м2, житлову кімнату 1-6 площею 11,9 м2, житлову кімнату 1-7 площею 18,0 м2. Загальна площа приміщень складає 45,10 м2 та сарай літ. Г, що разом становить 925 частки в спільному майні. 1.2. [PERSON] виділити у власність кухню 1-2 площею 11,8 м2, ванну 1-3 площею 5,6 м 2, житлову кімнату 1-4 площею 16,1 м2,12 житлової кімнати 1-5 площею 24, 4 м2 тобто 12, 2 м2. Загальна площа приміщень складає 45,70 м 2 та гараж літ Е, що разом становить 1025 частки в спільному майні. 1.3. [PERSON] виділити у власність 12 частини житлової кімнати 1-5 площею 24,4 м2, тобто 12, 2 м2. Загальна площа приміщень складає. 12, 2 м2 та літня кухня літ. Б, погріб літ. В, що разом становить 625 частки в спільному майні». Згідно ч. 3 ст. 31 ЦПК України сторони можуть укласти мирову угоду на будь-якій стадії цивільного процесу. Статтею 175 ЦПК України встановлено, що мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву. Якщо мирову угоду або повідомлення про неї викладено в адресованій суду письмовій заяві сторін, ця заява приєднується до справи. До ухвалення судового рішення у зв'язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз'яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд. Суд не визнає мирової угоди у справі, в якій одну із сторін представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Суд зазначає, що згідно ч. 1 ст. 208 ЦПК України судові рішення викладаються у таких формах: ухвали, рішення, постанови. Позивачем 24.09.2013 р. до реєстраційної служби Зміївського районного управління юстиції Харківської області було подано заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за реєстраційним номером 3098758 для проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з додаванням всіх документів, що необхідні для реєстрації прав. Дана обставина не заперечується відповідачем. Згідно ч. 3 ст. 72 КАС України обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання. 19 жовтня 2013 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Мощонською Іриною Володимирівною було прийнято рішення № 6985249 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень з посиланням на п. п. 16, 23 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ N 703 від 22.06.2011 року та ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», через те, що подані документи не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують та не відповідають вимогам Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ N 703 від 22.06.2011 року, де зазначено, що одним з документів, що підтверджує виникнення права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, однак у даному випадку, подана мирова угода, затверджена ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 09.07.2013 року має вольовий характер та визначає лише порядок користування майном, тому не є документом, що підтверджує виникнення права власності. Суд зазначає, що підстави для відмови у державній реєстрації перелічені у ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо: 1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) об'єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; 5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону: 5-1) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 5-2) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 5-3) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; 5-4) після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; 5-5) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 5-6) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; 6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав. Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена (ч. 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). У ч.1 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 р. № 1952-IV (далі по тексту - Закон № 1952) державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону № 1952 державна реєстрація прав проводиться, зокрема, на підставі рішень судів, що набрали законної сили. У п.п.11 п. 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою КМ України від 22.06.2011 р. № 703, яка була чинною на день виникнення спірних правовідносин, ухвала суду про затвердження (визнання) мирової угоди є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Отже, виходячи з обставин, встановлених в судовому засіданні, з аналізу вищевказаних норм законодавства України, колегія суддів вказує на помилковість висновку державного реєстратора про те, що подана мирова угода, затверджена ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 09.07.2013 року має вольовий характер та визначає лише порядок користування майном, тому не є документом, що підтверджує виникнення права власності. Суд зауважує, що будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень має бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до п. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення суб'єкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіривши рішення суб'єкта владних повноважень на відповідність вказаним критеріям, встановленим п. 3 ст. 2 КАС України, суд встановив їх невідповідність. Проте суд не погоджується з вимогами позивача про зобов'язання відповідача здійснити державну реєстрацію прав позивача на нерухоме майно відповідно до ухвали Зміївського районного суду Харківської області від 09 липня 2013 року про затвердження мирової угоди. З системного аналізу положень ч. 1 ст. 2 та ч. 3 ст. 2 КАС України в кореспонденції з приписами ст. 6 Конституції України, якою закріплений принцип розподілу державної влади та ст. 8 Конституції України, якою запроваджений принцип верховенства права, вбачається, що адміністративному суду при вирішенні адміністративного спору належить перевірити, зокрема, обґрунтованість саме тих висновків, стосовно обставин спірних правовідносин, які покладені суб'єктом владних повноважень в основу спірного рішення. Перевірка судом інших обставин спірних правовідносин виходить за межі предмету доказування в адміністративній справі і має своїм фактичним наслідком перебирання судом на себе функцій суб'єкта владних повноважень, а правовим - мотивування спірного рішення додатковими фактичними підставами, що не відповідає запровадженому ст. 6 Конституції України принципу розподілу державної влади та запровадженому ст. 8 Конституції України принципу верховенства права. При цьому, суд зауважує, що з приписів перелічених норм права вбачається неприпустимість підміни судом суб'єкта владних повноважень в реалізації відповідних владних управлінських функцій і вирішенні питань, віднесених до виключної компетенції такого суб'єкта. Тому, питання про здійснення державної реєстрації віднесено виключно до компетенції органів державної реєстрації та не входить до компетенції суду, а тому позовні вимоги про зобов'язання відповідача здійснити державну реєстрацію прав позивача на нерухоме майно є такими, що не відповідають нормам матеріального та процесуального права. Водночас, частиною 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача суд вважає за можливе вийти за межі позовних вимог щодо зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву [PERSON], прийняту 24.09.2013 року 12:27:18 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за реєстраційним номером 3098758 для проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з урахуванням висновків суду. Згідно статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (стаття 86 КАС України). Таким чином, суд дійшов до висновку, що відповідач діяв не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, чим порушив права позивача. Відповідно до абзаців 2 та 3 ч. 2 ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; зобов'язання відповідача вчинити певні дії. За наведених обставин, суд дійшов висновку, що вимоги стосовно визнання протиправним та скасування рішення Державного реєстратора прав на нерухоме майно І.В. Мощонської про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 6985249 від 19.10.2013 року як такого, що вчинено з порушенням норм діючого законодавства України, підтверджуються матеріалами справи, не спростовані відповідачем, а відтак підлягають задоволенню, а в частині зобов'язання державного реєстратора здійснити державну реєстрацію прав позивача на нерухоме майно є такими, що задоволенню не підлягають.

Результат розгляду: partial