Рішення адміністративного суду від 2014-03-03 00:00:00+02

До Євпаторійського міського суду Автономної Республіки Крим надійшов адміністративний позов [PERSON] до заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів Євпаторійської міської ради Кугель Едуарда Семеновича, Опікунської ради при Виконавчому комітеті Євпаторійської міської ради, Органу опіки та піклування виконавчого комітету Євпаторійської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення, спонукання до виконання певних дій. Відповідно до заявлених вимог, позивачка просить визнати протиправним та скасувати рішення Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Євпаторійської міської ради №328 від 24.05.2013 року, зобов'язати Орган опіки та піклування повторно розглянути питання про надання позивачу дозволу на укладання договору купівлі-продажу, визнати незаконним сумісництво посади заступника міського голови Кугель Е.С. з посадою голови опікунської ради. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що рішенням Євпаторійського міського суду Автономної Республіки Крим від 26 лютого 2010 року вона призначена опікуном недієздатного [PERSON], [INFO], який доводиться їй рідним братом. Зазначає, що [PERSON] зареєстрований у [ADDRESS], в якій йому на праві власності належить1/4 частка, а інша 3/4 частка належить їй. В березні 2013 року вона звернулася до міського голови м. Євпаторія з проханням надати дозвіл на продаж вказаної квартири, мотивуючи це тим, що квартира знаходиться на 5-му поверсі, і їм з підопічним важко підніматися вгору. У відповідь позивачка отримала лист від Опікунської ради, заступника голови Євпаторійської міської ради Кугель Е.С., в якому, на її думку, відсутній юридичний зміст, оскільки не міститься посилань на норму закону чи іншого нормативно-правового акту. Крім того, позивачка зазначає, що опікунська рада в принципі не може приймати жодних рішень, не наділена такими повноваженнями, крім того, на засідання опікунської ради її запрошено не було. Згодом вона отримала рішення Виконавчого комітету Євпаторійської міської ради, як органу опіки та піклування, №328 від 24.05.2013 року, яким їй було відмовлено у наданні дозволу на продаж квартири, оскільки її підопічний іншого житла не має. Із зазначеним рішенням позивач не погоджується, вказує на те, що частці [PERSON] відповідає 7,1 м2 житлової площі, а житла з такою площею на ринку не існує, посилається на відсутність у неї грошей на придбання житла підопічному більшої площі. Позивач вважає неправильним також висновок відповідачів стосовно того, що її підопічний має житло, оскільки, на її думку, невиділена 1/4 частка надає [PERSON] лише майнові права на квартиру. Крім того [PERSON] вказує на те, що її підопічний фактично проживає в іншому житлі, яке належить їй, а квартира по проспекту Перемоги є непотрібною через її важкодоступність, зазначає, що їй належить також інша квартирі по вул. Типографській та житловий будинок в Сакському районі, які також можуть бути використані для проживання [PERSON] Не погоджується позивачка і з тим, що заступник міського голови Кугель Е.С. являється головою опікунської ради, вважає таке сумісництво незаконним. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, надав суду пояснення, аналогічні викладеному в адміністративному позові. Представник відповідачів позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити в їх задоволенні. У поданих письмових запереченнях посилається на законність прийнятого рішення, відсутність підстав для його скасування, повторного розгляду заяви позивача з приводу дозволу на продаж квартири, а також на необґрунтованість вимоги про визнання сумісництва незаконним. Вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення адміністративного позову, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Євпаторійського міського суду Автономної Республіки Крим від 26 лютого 2010 року по справі №2-1153/10 позивач призначена опікуном недієздатного [PERSON], [INFO], який доводиться їй рідним братом (а.с. 9). Згідно свідоцтва про право на спадщину від 10 липня 2012 року [PERSON] є власником 1/4 частки в квартирі [ADDRESS] (а.с. 12-13), за адресою якої він зареєстрований з 17 вересня 1996 року (а.с. 8). Іншого житла, яке належало б йому на праві власності, він не має, що не заперечується сторонами та не підлягає доказуванню. Рішенням Виконавчого комітету Євпаторійської міської ради від 24 травня 2013 року №328 відмовлено [PERSON] в наданні згоди на укладення договору купівлі-продажу 1/4 частки квартири [ADDRESS], належної на праві приватної власності недієздатному [PERSON], від його імені та в його інтересах. Підставою прийняття цього рішення стало те, що, крім зазначеної квартири, іншого житла в особистій власності [PERSON] не має (а.с. 17). Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданнями адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Згідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Стаття 71 Цивільного кодексу України передбачає, що опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: 1) відмовитися від майнових прав підопічного; 2) видавати письмові зобов'язання від імені підопічного; 3) укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; 4) укладати договори щодо іншого цінного майна. Піклувальник має право дати згоду на вчинення правочинів, передбачених частиною першою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування. Як зазначено в ст. 56 ЦК України, органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Права та обов'язки органів, на які покладено здійснення опіки та піклування, щодо забезпечення прав та інтересів фізичних осіб, які потребують опіки та піклування, встановлюються законом та іншими нормативно-правовими актами. Згідно з п. 4 пункту «б» частини першої статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до ведення виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить вирішення у встановленому законодавством порядку питань опіки і піклування. Таким чином Виконавчий комітет Євпаторійської міської ради, як орган опіки та піклування, був наділений повноваженнями на вирішення питання про надання чи відмову у наданні дозволу опікуну на укладення договору купівлі-продажу частки в квартирі, яка належить його підопічному. Що стосується обґрунтованості оскаржуваного рішення, суд зазначає наступне. Згідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Статтею 48 Конституції України житло, нарівні з достатнім харчуванням, одягом, визнається ознакою достатнього життєвого рівня людини, право на який вона має для себе і своєї родини. Конституційно закріплено не лише створення державою умов для набуття прав на житло, але й визначені державні гарантії захисту цих прав, які полягають в імперативній забороні примусового позбавлення житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, що передбачено статтею 47 Основного Закону. Пункт 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, окрім інших прав, гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні по справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року, «Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві». Згідно ст. 72 ЦК України опікун зобов'язаний дбати про збереження та використання майна підопічного в його інтересах. Відповідно до пункту 1.1 Правил опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства освіти України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26 травня 1999 р. N 34/166/131/88, опіка (піклування) є особливою формою державної турботи про неповнолітніх дітей, що залишились без піклування батьків, та повнолітніх осіб, які потребують допомоги щодо забезпечення їх прав та інтересів. З аналізу зазначених норм вбачається, що орган опіки та піклування є органом, який здійснює контроль за дотриманням житлових прав і охоронюваних законом інтересів недієздатних осіб відповідно до закону. Основною метою їх діяльності у даному напрямку є неприпустимість зменшення або обмеження прав цих осіб під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. За таких обставин, суд приходить до висновку, що дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочину щодо нерухомого майна недієздатного може бути наданий лише у разі гарантування опікуном збереження права на житло підопічного. Як вбачається з матеріалів справи, таких гарантій позивач до прийняття оскаржуваного рішення не надала. Доводи позивача стосовно того, що в неї у власності є інші об'єкти нерухомості, які можуть бути використані для проживання підопічного суд прийняти до уваги не може, оскільки вони належать саме позивачці, а не підопічному. Право власності на майно (або його частку) за обсягом правомочностей є відмінним від права користування чужим майном. Гарантією збереження за підопічним права власності на житло під час вчинення будь-яких правочинів щодо нього може бути лише попереднє або одночасне надання житла на умовах та в обсягах не гірших, ніж вони були до цього. Суд не може погодитись і з посиланням позивача на те, що вона має намір покласти частину отриманих від продажу квартири коштів на банківський рахунок підопічного, оскільки гарантією збереження права особи на житло можуть виступати тільки документи, які підтверджують факт придбання частки власності на ім'я підопічного, а не переведення грошових коштів від продажу нерухомого майна на його особистий рахунок у банківській установі. Також не може бути прийнято до уваги твердження позивача стосовно того, що квартира знаходиться на 5-му поверсі, і їм з підопічним важко підніматися вгору, оскільки, згідно довідки СТ «Зірка» від 18 вересня 2013 року позивач із підопічним останні десять років фактично проживають [ADDRESS], на території цього садівницького товариства (а.с. 92). За таких обставин позивачу було обґрунтовано відмовлено у наданні дозволу на продаж квартири, оскільки її підопічний, крім зазначеної квартири, іншого житла в особистій власності не має. Доцільність повторного розгляду заяви позивачем не доведено. Не має правового значення і посилання позивача на відсутність коштів для попереднього придбання житла підопічному. Стосовно посилання позивача на те, що Опікунська рада при Виконавчому комітеті Євпаторійської міської ради не наділена повноваженнями по прийняттю рішень про надання чи відмову у наданні згоди на укладання договорів щодо належного підопічному нерухомого майна, суд звертає увагу на те, що оскаржуване рішення прийняв виконавчий комітет Євпаторійської міської ради, як орган опіки та піклування, а не опікунська рада, яка, дійсно, згідно до п. 1.6 наведених вище Правил опіки та піклування має дорадчі функції. Відповідно до Положення про Опікунську раду, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Євпаторійської міської Ради від 14.11.2008 №761, опікунська рада створюється при виконавчому комітеті міської ради на період її повноважень та має дорадчі функції. Опікунська рада в своїй роботі керується Конституцією України, Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні», Правилами опіки та піклування, Цивільним кодексом України, цим положенням та рішенням виконавчого комітету міської ради, основним завданням якої є надання допомоги Виконавчому комітету міської ради при виконанні ним функцій органу опіки та піклування. Як вбачається з наявної в матеріалах справи виписки із протоколу №5 засідання Опікунської ради при Виконавчому комітеті Євпаторійської міської ради від 20 травня 2013 року (а.с. 54), було прийнято рішення рекомендувати виконавчому комітету відмовити в наданні згоди на укладення договору купівлі-продажу 1/4 частки квартири [ADDRESS], належної на праві приватної власності недієздатному [PERSON], від його імені та в його інтересах. Саме ж оскаржуване рішення прийняв виконавчий комітет Євпаторійської міської ради, як орган опіки та піклування. Що стосується вимог позивача визнати незаконним сумісництво посади заступника міського голови Кугель Е.С. з посадою голови опікунської ради, суд зазначає наступне. Стаття 71 КАС України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Пред'являючи наведену вище вимогу, позивач лише констатує незаконність сумісництва, не зазначаючи при цьому в порушення якого нормативного акту вона здійснюється. Правила опіки та піклування заборони такого сумісництва не містять. В п. 1.6 цих Правил зазначено, що обов'язки секретаря опікунської ради виконує штатний інспектор опікунської ради. Щодо голови таких приписів не існує. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що п.8 ч.1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду. Відповідно до ч.1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. З системного аналізу вказаних норм слідує, що адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача. Доказів того, що самим фактом сумісництва посади заступника міського голови з посадою голови опікунської ради якимось чином порушуються права, свободи чи інтереси позивача, останнім суду не надано. Отже суд приходить до висновку, що позивач не довів також і права на звернення до суду з такою вимогою. Таким чином, відсутні підстави для задоволення адміністративного позову.

Результат розгляду: denied