Рішення адміністративного суду від 2014-03-14 00:00:00+02

Між юридичною особою - резидентом України ТОВ «Нікея-ЛТД» (надалі - Покупець) та Компанією «RANG DONG LIGHT SOURCE AND VACUUM FLASK JOINT STOCK COMPANY (RALACO)» Ханой, В'єтнам (надалі - Продавець) укладено контракт поставки товарів № 0015/1 від 19.06.2012 р., відповідно до умов якого, Продавець продає, а Покупець купує електротехнічну продукцію на умовах FOB- Хайфонг згідно міжнародних правил інтерпретації комерційних термінів ІНКОТЕРМС в редакції 2000 р. Згідно зазначеного договору позивачем ввезено на територію України лампи розжарювання електричні загального призначення потужністю не більш як 200 Вт та напругою 220В. Всього 228 500 шт. Торгівельна марка -ELECTRUM, країна виробництва В'єтнам, RANG DONG LIGHT SOURCE AND VACUUM FLASK JOINT STOCK COMPANY. Юридична особа - резидент України Приватне підприємство «НЄВ» є декларантом ТОВ «Нікея-ЛТД» і здійснює представництво інтересів імпортера перед службовими особами органів доходів і зборів України. На митну територію України було ввезено товарів митною вартістю 218 855,40 грн., що було підтверджено товаросупровідними документами та зазначено декларантом у декларації митної вартості № 100270000/2013/185555 від 26.11.2013 р. 26.11.2013 р. уповноважена особа декларанта одержала рішення Митного посту «Столичний» Київської міжрегіональної митниці Міністерства доходів і зборів України від 26.11.2013 р. № 100270000/2013/30485/2 про коригування митної вартості товарів у зв'язку з неточностями та розбіжностями в наданих документах, та застосовано метод 2а ст. 57, відповідно до ст. 60 МК України. Митна вартість товару визначена за подібним за якісними характеристиками товаром, митне оформлення якого уже здійснене за митною декларацією від 05.09.2013 р. № 100270000/2013/176530. На виконання вимог cт. 54 Митного кодексу України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснено під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, та перевірки наявності або відсутності застережень щодо застосування методу визначення митної вартості за ціною договору (контракту). Відповідно до п. 4 cт. 54 Митного кодексу України здійснено контроль наявності в підтверджуючих документах усіх відомостей в кількісному виразі, використаних при обчисленні митної вартості. В результаті такого контролю встановлено, що документи, які підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості, не містять всіх даних відповідно до обраного методу визначення митної вартості, а саме в декларації митної вартості, в рахунку на перевезення не вказуються витрати, понесені покупцем на навантаження, вивантаження, перевантаження і перевалку товарів згідно з вимогами ст. 267 Митного кодексу України, наданий рахунок №1311024 від 20.11.13 не відповідає вимогам наказу Міністерства фінансів України від 24.05.2012 №599 (реєстрація в Міністерстві юстиції України 18.06.2012 за №984/21296). Відповідач при визначенні митної вартості товару скористався cт. 33 Митного кодексу України, відповідно до якої органи доходів і зборів використовують інформаційні ресурси, що знаходяться у їх віданні, створені, оброблені і накопичені в інформаційних системах та складаються з відомостей, що містяться у документах, які надаються під час проведення митного контролю та митного оформлення товарів, транспортних засобів, та інших документах. За таких обставин відповідач вважає неприйнятним застосування методів визначення митної вартості за ціною договору. Метод визначення митної вартості за ціною договору щодо ідентичних товарів не був використаний у зв'язку з відсутністю даних щодо вартості операцій з ідентичними товарами, скоригованими відповідно до комерційних умов поставки та партії товару (кількості). Митну вартість товару, що імпортується скориговано за застосуванням методу 2а відповідно до cт. 60 Митного кодексу України. Визначена митна вартість товару ґрунтується на митній вартості товару, подібного за якісними характеристиками, митне оформлення якого уже здійснене за митними деклараціями від 05.09.2013 р. № 100270000/2013/176350. Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з повозом про визнання його протиправним та скасування, стягнення коштів. Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно з пунктом 2 параграфу (а) статті VII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі 1994 року оцінка імпортованого товару для митних цілей повинна базуватися на дійсній вартості імпортованого товару, на який розраховується мито або аналогічного товару і не повинна базуватися на вартості товару національного походження чи на довільній або фіктивній вартості. Відповідно до пункту 2 параграфу (b) статті VII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі 1994 року під «дійсною вартістю» слід розуміти ціну, за яку, під час та в місці, визначеними законодавством імпортуючої країни, такий чи аналогічний товар продається або пропонується до продажу при звичайному ході торгівлі за умов повної конкуренції. Згідно з пунктом 2 параграфу (с) статті VII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі 1994 року якщо дійсна вартість не може бути визначена відповідно до параграфу (b) цього параграфа, оцінка для митних цілей повинна базуватися на найближчому еквіваленті такої вартості, який можна визначити. Згідно з частиною першою статті 246 Митного кодексу України метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів. Відповідно до ч. 1 ст. 248 Митного кодексу України митне оформлення розпочинається з моменту подання митному органу декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання митним органом від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію. Згідно із ч. 1 ст. 257 Митного кодексу України декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії. Відповідно до ч. 6 ст. 264 Митного кодексу України митна декларація приймається для митного оформлення, якщо вона подана за встановленою формою, підписана особою, яка її подала, і перевіркою цієї декларації встановлено, що вона містить всі необхідні відомості і до неї додано всі документи, визначені цим Кодексом. Факт прийняття митної декларації засвідчується посадовою особою митного органу, яка її прийняла, шляхом проставлення на ній відбитка відповідного митного забезпечення та інших відміток (номера декларації, дати та часу її прийняття тощо), у тому числі з використанням інформаційних технологій. Згідно зі статтею 54 Митного кодексу України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу. За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митний орган визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 337 Митного кодексу України перевірка документів та відомостей, які відповідно до статті 335 цього Кодексу подаються митним органам під час переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, здійснюється візуально, із застосуванням інформаційних технологій (шляхом проведення формато-логічного контролю, контролю співставлення, контролю із застосуванням системи управління ризиками) та в інші способи, передбачені цим Кодексом. Відповідно до статті 49 Митного кодексу України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Згідно із приписами статті 57 Митного кодексу України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний. При цьому, кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу. Згідно з частиною другою статті 53 Митного кодексу України документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п'ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об'єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування. Так, відповідно до частини третьої статті 53 Митного кодексу України у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов'язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов'язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов'язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини. Як вбачається з матеріалів справи позивачем були подані до Митного посту «Столичний» наступні документи: - зовнішньоекономічний контракт поставки товарів № 0015/1 від 19.06.2012 р.; - декларація митної вартості № 100270000/2013/185555 від 26.11.2013 р; - експертний висновок Київської торгово-промислової палати № Ц-2673 від 22.11.2013 р.; - рахунок № 1311024 від 20.11.2013 р.; - вантажно-митна декларація № 100270000/2013/485645 від 27.11.2013 р.; - копія коносаменту (білу) від 10.10.2013 р. щодо перевезення морським транспортом контейнеру KKU7127504; - копія сертифікату відповідності № 31167273 від 21.10.2013 р. з відміткою Посольства України у Соціалістичній республіці В'єтнам про справжність підпису у ньому; - пакувальний лист № NK-RD 02/2013 від 07.10.2013 р.; - прайс-лист; - копія проформи - інвойсу № NK-RD 02/2013 від 12.09.2013 р.; - специфікація-додаток від 12.06.2012 р. до контракту № 0015/1 від 19.06.2012 р.; - копія додаткової угоди № 1 від 12.06.2012 р. до контракту № 0015/1 від 19.06.2012 р.; - витяги з каталогу по товару, визначеному в ВМД 100270000/2013/185555; - платіжне доручення від 27.11.2013 р. № 2734 про сплату фінансової гарантії в розмірі 77000,00 грн.; - платіжне доручення від 22.11.2013 р. № 2731 про сплату податків в розмірі 70000,00 грн.; - платіжне доручення від 08.11.2013 р. № 2699 про сплату податків в розмірі 50 000,00 грн. Зокрема, оскільки в п. 20 декларації митної вартості № 10270000/2013/185555 від 26.11.2013 р. було зазначено, що витрати на транспортування до Іллічівського морського торговельного порту по території України становили 15 313,65 грн., і є складовими митної вартості, серед документів, поданих до Митного посту «Столичний» Міндоходів, був рахунок-фактура (рахунок) № 1311024 від 20.11.2013 р. про сплату 15 313,65 грн. про компенсацію витрат комісіонера ТОВ «Соул Лоджистікс» та комісійної плати. В рахунку зазначено, що платіж пов'язаний з контейнером KKU7127504, в якому знаходились товари, які перевозились до України з В'єтнаму. Оскільки у рахунку № 1311024 від 20.11.2013 р. зазначено дві особи: ТОВ «Нікея-ЛТД» та ТОВ «Соул Лоджистікс», і платником у нього зазначено ТОВ «Нікея-ЛТД», предметом його оформлення є контейнер KKU7127504, отже, рахунок містить найменування призначення платежу «Компенсація витрат комісіонера» та «Комісійна плата», суму платежу, а також банківські реквізити ТОВ «Соул Лоджистікс». Відповідно до п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів і №88 від 24 травня 1995 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції 05 червня 1995 року за №168/704, первинні документи повинні та обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Рахунок №1311024 від 20 листопада 2013 року містить: найменування підприємства, від імені якого він складений - ТОВ «Соул Лоджистікс», назву документа, форми - рахунок; дату і місце складання - 20/11/13 p., тобто 20 листопада 2013 року, 65068, м. Одеса, вул. Довженка, 6, оф.1; зміст і обсяг господарської операції - компенсація витрат комісіонера та комісійна плата; одиниця виміру господарської операції - по одній, особистий чи електронний підпис або інші дані, що мають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції підпис, скріплений печаткою ТОВ «Соул Лоджистікс». Таким чином з даного рахунку можливо встановити одержувача платежу, платника та призначення платежу. Суд погоджується з позивачем в тому, що в рахунку немає посад і прізвищ осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, оскільки сторонами господарських операцій є юридичні особи, а не фізичні, а відповідно у юридичних осіб немає і не може бути посад і прізвищ. Наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 2012 року № 599, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 червня 2012 року за № 984/21296, було затверджено Правила заповнення декларації митної вартості, у розділі III яких зазначено наступне: Щодо «Пункту» «а» графи 16 - зазначаються витрати, понесені покупцем на комісійні та брокерську винагороду, за винятком комісійних за закупівлю, що є платою покупця своєму агентові за надання послуг, пов'язаних із представництвом його інтересів за кордоном для закупівлі оцінюваних товарів. Оскільки станом на 26 листопада 2013 року ТОВ «Нікея-ЛТД» не понесла на комісійні та брокерську винагороду витрат в сумі 15,00 грн., то у дану графу А до ДМВ №10270000/2013/185555 від 26 листопада 2013 року не було включено жодних даних. Щодо «Графи 20» - зазначаються витрати на транспортування оцінюваних товарів до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України, витрати відповідно до умов поставки (графа 3 ДМВ) не були включені до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті (графа 14(a) ДМВ). Після тексту «Витрати на транспортування до» зазначається літерний код альфа -2 відповідно до Класифікації країн світу країни (адміністративно-територіальної одиниці у складі країни, що має власний літерний код за цією класифікацією), на території якої міститься географічний пункт, до якого понесені витрати на транспортування товарів, наведені у цій графі, через пропуск-назва цього географічного пункту, підтвердження витрат на транспортування декларантом відповідно до частини другої статті 53 Кодексу подаються транспортні (перевізні) документи, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів. До зазначених документів можуть належати рахунок-фактура (акт виконаних робіт (наданих послуг) від виконавця договору (контракту) про надання транспортно-експедиційних послуг, що містить реквізити сторін, суму та умови платежу, інші відомості, відповідно до яких встановлюється належність послуг до товарів; банківські та платіжні документи, що підтверджують факт оплати транспортно-експедиційних послуг відповідно до виставленого рахунка-фактури; калькуляція транспортних витрат (якщо перевезення товарів здійснюється з використанням власного транспортного засобу), що містить відомості про маршрут перевезення, його протяжність у кілометрах до місця ввезення на митну територію України та по митній території України, розмір тарифної ставки на перевезення за одиницю виміру (вагу) товару за 1 кілометр маршруту. Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Нікея-ЛТД», зважаючи, що до витрат на транспортування також відносяться витрати особи, яка за договором комісії (доручення, управління тощо) здійснює транспортне перевезення, до ДМВ №10270000/2013/185555 від листопада 2013 року додало виставлений цією особою - ТОВ «Соул Лоджистікс» рахунок про сплату таких витрат. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 53 Митного кодексу України транспортні (перевізні) документи вважаються документами, які підтверджують митну вартість товару, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів. Таким чином у Правилах заповнення митної декларації не міститься імперативу (обов'язкової і альтернативної до застосування норми) щодо виду, форми і змісту документів, що підтверджують витрати на транспортування декларантом, відповідно до частини другої статті 53 Кодексу. Відповідно до умов поставки FOB Франко-борт (порт відвантаження зазначений) за правилами Інкотермс, а також, відповідно до пункту 1.1. контракту поставки товарів №0015/1 від 19 червня 2012 року (з наступними змінами і доповненнями), компанія «RANG DONG LIGHT SOURCE AND VACUUM FLASK JOINT STOCK COMPANY (RALACO)» як продавець повинно нести всі витрати, в тому числі, пов'язані з транспортуванням товару, ризики загибелі або пошкодження товару до моменту завантаження товару на судно у в'єтнамському порту Хайфонг (VN НАІ PHONG). Таким чином, суд вважає, що позивачем надано документи, що підтверджують витрати на транспортування товару. З огляду на викладене, суд вважає, що інспектор Митного посту «Столичний» Міндоходів України Грищенко Н.В. дійшла помилкового висновку про обов'язок подання декларантом транспортних та перевізних документів, в порушення положень п.6 ч.2 ст.53 Митного кодексу України. В силу положень п. 3 ч. 2 ст. 55 Митного кодексу України, прийняте органом доходів і зборів письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених ч. 3 ст. 53 цього Кодексу, за умови надання яких митна вартість може бути визнана органом доходів і зборів. Як вбачається з матеріалів справи позивач звертався із запитами до відповідача 2 щодо надання інформації (№ 404/1 від 29.11.2013 р., № 404 від 29.11.2013 р., № 403 від 29.11.2013 р.), в тому числі щодо надання відповідей відносно того, чому не було витребувано у позивача додаткових документів. Проте, відповідачем 2 було проігнороване звернення позивача та не надано відповіді. Таким чином, оскільки у оскаржуваному рішенні відсутній перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених ч. 3 ст. 53 Митного кодексу України, рішення про коригування митної вартості від 26 листопада 2013 року № 100270000/2013/30485/2 не відповідає, передбаченим законом вимогам, а, отже, є неправомірним. В силу положень ч. 6 ст. 55 Митного кодексу України, на вимогу декларанта консультації з органом доходів і зборів з метою обґрунтованого вибору методу визначення митної вартості на підставі інформації, яка наявна в органі доходів і зборів, проводяться у письмовому вигляді, з додержанням передбачених статтею 56 Митного кодексу України вимог щодо конфіденційності інформації, що стосується митної вартості товарів. В порушення ч. 6 ст.55, ст.56 Митного кодексу України, інспектор митного посту «Столичний» Міндоходів України Грищенко Н.В. проігнорувала вимоги уповноваженої особи декларанта Усової І.В. про проведення консультацій, відмовилась проводити такі консультації, що є недопустимим. Відповідно до ч 4 ст. 57 Митного кодексу України, скасуванню другорядних методів передує процедура консультацій між органом та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу, під час яких митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією. Враховуючи недодержання Митним постом «Столичний» Міндоходів письмової форми при вимаганні додаткових документів від ТОВ «Нікея-ЛТД», вимога органу доходів і зборів є неправомірною. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57, ч. 3 ст. 57 Митного кодексу України другорядні методи мають застосовуватися у такому порядку: - за ціною договору щодо ідентичних товарів (метод 2а); - за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів (метод 2б). З тексту оскаржуваного рішення випливає, що відповідач 1 застосував щодо товарів ТОВ «Нікея-ЛТД» другорядний метод значення митної вартості за методом 2а ст. 57, відповідно до ст.60 Митного кодексу України. Метод 2а - це другорядний метод визначення митної вартості товарів, за ціною договору щодо ідентичних товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами. Згідно з ч. 3 ст. 60 Митного кодексу України, для визначення чи є товари подібними (аналогічними), враховуються якість товарів, наявність торгової марки та репутація цих товарів на ринку. В порушення наведеної правової норми, оскаржуване рішення відповідача 1 від 26 листопада 2013 року №100270000/2013/30485/2 про коригування митної вартості не містить інформації про торговельну марку, тоді як оцінюваними є товари торговельної марки «ELECTRUM». Виходячи із системного аналізу норм чинного законодавства та фактичних обставин справи, суд приходить до висновку, що позивачем надано всі необхідні документи, що підтверджують витрати, понесені при його пакуванні, перевезенні, а також оплаті послуг під час операцій з цим товаром до митного оформлення. Всі витрати були включені до декларації, а тому посилання відповідача 1 на неправильне зазначення умов поставки не пов'язані з формуванням митної вартості товару позивачем та є помилковими, а прийняття рішення щодо коригування митної вартості товару позивача - протиправним. Між тим, під час розгляду даної справи судом, позивачем не був документально доведений факт дотримання ним процедури, передбаченої розділом ІІІ Порядку повернення платникам податків митних та інших платежів, помилково та/або надмірно сплачених до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами, затвердженого наказом Державної митної служби України від 20 липня 2007 року № 618, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25 вересня 2007 року за № 1097/14364, зокрема, в частині подання відповідної заяви до митного органу з наданням підтверджуючих документів, а тому суд не вбачає порушеного права позивача в частині позовних вимог про стягнення з відповідача 1 та відповідача 2 наданої в порядку розділу Х Митного кодексу України фінансову гарантію у розмірі 241 889,10 гривень. Також, слід зазначити, що враховуючи скасування судом в рамках даної справи протиправно винесеного рішення про коригування митної вартості товарів №100270000/2013/300485/2 від 26.11.2013, позовна вимога про зобов'язання Митного посту «Столичний» Міндоходів та Київської міжрегіональної митниці Міністерства доходів і зборів України солідарно повернути ТОВ «Нікея-ЛТД» надану в порядку розділу Х Митного кодексу України фінансову гарантію в розмірі 241 889,10 гривень є втручанням в дискреційні повноваження митного органу, внаслідок чого в цій частині позовних вимог слід відмовити. Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, позивачем доведено обставини в обґрунтування своїх позовних вимог, в свою чергу, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про правомірність його дій. Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з аналізу положень чинного законодавства та доказів, наявних у матеріалах справи, суд вважає, що адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Нікея-ЛТД» підлягає задоволенню частково. Частиною 1 ст. 98 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд вирішує питання щодо судових витрат у постанові суду або ухвалою. Зокрема, пунктом 4 ч. 1 ст. 163 цього кодексу встановлено, що в резолютивній частині постанови суду має бути зазначено про розподіл судових витрат. Крім того, згідно з п. 5 ч. 1 ст. 161 Кодексу адміністративного судочинства України під час прийняття постанови суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати, зокрема й судовий збір. Отже, в мотивувальній частині рішення суд повинен визначити склад цих витрат та як вони розподіляються між сторонами. Згідно ч.3 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги. Беручи до уваги вищенаведене та, враховуючи той факт, що судом задоволено позовні вимоги частково, то судові витрати понесені позивачем за сплату позову в частині немайнових вимог підлягають поверненню, а судові витрати щодо вимог майнового характеру, у задоволенні яких судом відмовлено, підлягають стягненню з позивача у відповідності до положень чинного законодавства.

Результат розгляду: partial