Рішення адміністративного суду від 2014-01-16 00:00:00+02

Працівниками Державної податкової інспекції у Печерському районі м. Києва було проведено планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю "Кокос Медіа Груп" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.07р. по 30.06.10р. За результатами перевірки складено акт від 09.12.2010р. № 1056/23-2/32918229 (далі - Акт перевірки), Проведеною перевіркою встановлено допущення позивачем порушень п. 4.1 ст. 4 Закону України "Про податок на додану вартість ", та, як наслідок, заниження податку на додану вартість на 859698,00 грн. У зв'язку із встановленням допущення позивачем вказаних порушень Державною податковою інспекцією у Печерському районі м. Києва винесено податкове повідомлення-рішення № 0010802302/0 від 21.12.10р. , яким позивачу нараховано податкові зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 752270 грн. та штрафні санкції у розмірі 3476135 грн. Позивач не погодившись із вказаним рішенням податкового органу оскаржив його у судовому порядку. Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд прийшов до переконання про підставність позовних вимог виходячи з наступних міркувань. З аналізу Акту перевірки видно, що підставою для висновку відповідача про порушення позивачем пп. 4.1 ст. 4 Закону України "Про податок на додану вартість", та, як наслідок, заниження податку на додану вартість на 859698, 00 грн., стала надання ТОВ "ВД "Кокос Медіа Груп" послуг з розміщення рекламних матеріалів пов'язаній особі ТОВ "РІА Янко" за цінами, нижчими за звичайні ціни, які були встановлені та зазначені в той же час при укладенні договорів з іншими суб'єктами господарювання. Однак з тами висновками податкового органу суд не вправі погодитись, виходячи із наступних міркувань. Згідно п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду. Підпунктом 1.20.1 пункту 1.20 статті 1 зазначеного Закону передбачено, що якщо цим пунктом не встановлено інше, звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведене зворотне, вважається, що така ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін. Згідно з цим підпунктом справедлива ринкова ціна - це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг). Обов'язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств», покладається на податковий орган у встановленому порядку. При проведенні перевірки платника податку податковий орган має право надати запит, а платник податку зобов'язаний обґрунтувати рівень договірних цін. Таким чином, якщо не доведене зворотне, звичайною вважається ціна, визначена сторонами договору. При цьому обов'язок доведення невідповідності ціни договору рівню звичайних цін покладається на податковий орган. Для визначення звичайної ціни використовується інформація про укладені на момент продажу такого товару (роботи, послуги) договори з ідентичними (однорідними) товарами (роботами, послугами) у співставних умовах. Однак при цьому необхідно враховувати, чи є умови таких договорів співставними, важливе значення також мають і властивості товарів, які є - предметом купівлі-продажу. Як вбачається із наявних матеріалів справи, висновок податкового органу про завищення позивачем податкового кредиту ґрунтується на порівнянні ціни розміщення рекламних матеріалів у журналі «Сезони моди», визначеної позивачем у договорах з пов'язаною особою -ТОВ «РІА «Янко», з ціною договору на ті самі послуги, надані позивачем ТОВ ІІ «АВТ Баварія». При цьому податковим органом не наведено будь-яких обґрунтувань відносно того, чому саме інформація про рівень ціни на рекламні послуги, що надавалися ТОВ з ІІ «АВТ Баварія», є джерелом для визначення справедливої ринкової ціни на вказані послуги. Не було досліджено податковим органом і ціни на спірні рекламні послуги за договорами позивача з іншими суб'єктами господарювання. Разом з тим рекламні договори між ТОВ «РІА «ЯНКО» і ТОВ з II АВТ «Баварія» відрізнялись між собою часом розміщення реклами, місцем розміщення на сторінках журналу, тематичною спрямованістю реклами тощо, тобто факторами, які суттєво впливали на вартість рекламних послуг - і таким чином відповідно до положень підпунктів п.1.20 ст.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» ці договори не можуть бути визнані як ідентичні товари, роботи, послуги, не можуть порівнюватись між собою для визначення звичайної ціни. Крім того слід зауважити, що ухвалою Вищого адміністративного суду України 26.09.2012р. касаційну скаргу ДПІ у Печерському районі м. Києва залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 12.07.2011 у справі №2а-169/11/2670 - без змін, та відповідно при вирішенні питання про правомірність формування позивачем у перевіряємий період оподаткованого доходу, встановлено що сформовані позивачем ціни при наданні послуг з розміщення рекламних матеріалів пов'язаній особі ТОВ "РІА Янко" є звичайними, а висновки викладені з цього приводу у акті перевірки 09.12.2010р. № 1056/23-2/32918229 хибними. Відповідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини встановлені судовими рішеннями у адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, суд приходить до висновку, що в позовній заяві наведені обставини, які підтверджуються достатніми доказами, що свідчить про не обґрунтованість податкових повідомлень-рішень, а тому такі підлягають скасуванню, а позовні вимоги задоволенню у повному обсязі. Статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Відповідно до ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно із ч.1 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1, 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Результат розгляду: granted