Рішення адміністративного суду від 2014-01-24 00:00:00+02

У липні 2011 року [PERSON] звернувся у Ленінський районний суд м. Кіровограда з позовом до управління Пенсійного фонду України в м. Кіровограді Кіровоградської області про визнання дій протиправними, зобов'язання здійснити перерахунок та виплату недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком згідно статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» з урахуванням частини 1 статті 28 Закони України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за період з 01 лютого 2011 року по 31 липня 2011 року і по дату набрання сили постановою суду. Постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 22 лютого 2013 року позовні вимоги задоволено. Зобов'язано здійснити перерахунок та виплату позивачу підвищення пенсії в розмірі 30 відсотків мінімальної пенсії за віком виходячи з розміру, встановленого частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за період з 01 лютого 2011 року по 31 липня 2011 року з урахуванням проведених виплат. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні вимог позивача. Апеляційна скарга мотивована не урегульованістю на законодавчому рівні механізму виплати підвищення до пенсії дітям війни та відсутністю фінансування даного виду видатків. Заперечень на апеляційну скаргу не надійшло. Судом першої інстанції з'ясовано, матеріалами справи підтверджено і відповідачем у справі не заперечується, що позивач по цій справі має статус «дитини війни» та відповідно користується правом на отримання пільг і державної соціальної підтримки, встановлених Законом України «Про соціальний захист дітей війни» №2195-IV від 18 листопада 2004 року. Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у цій справі є розмір виплати позивачу, як «дитині війни», підвищення до пенсії, встановленого статтею 6 Закону №2195-IV від 18 листопада 2004 року. При цьому, суд першої інстанції вірно встановивши фактичні обставини справи та правильно проаналізувавши чинне законодавство, яким регулюються спірні правовідносини, з урахуванням рішень Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року №6 і від 22 травня 2008 року №10 щодо визнання неконституційним положень Законів України Про Держаний бюджет України на 2007-2008 рік, які стосуються доплат до пенсії, відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни», дійшов обґрунтованого висновку про пріоритетність застосування до спірних правовідносинах положень Закону України «Про соціальний захист дітей війни» №2195-IV від 18 листопада 2004 року. Суд апеляційної інстанції з наведеними висновками суду першої інстанції погоджується, оскільки основною нормативною базою, якою регулюється питання соціального захисту дітей війни, є Конституція України, Закон України від 18 листопада 2004 року №2195-IV «Про соціальний захист дітей війни» та інші акти міжнародного та національного законодавства, якими передбачено ряд пільг, допомоги та гарантій особам, на яких поширюється їх дія, зокрема, визначено розміри виплати щомісячного підвищення до пенсії. Суд першої інстанції, дійшов вірного висновку, що розмір мінімальної пенсії за віком необхідно обраховувати відповідно до частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки чинним законодавством не встановлено іншого, крім передбаченого частиною першою цієї статті, мінімального розміру пенсії за віком. Застосування відповідачем положень постанови Кабінету Міністрів України № 530 від 28 травня 2008 року щодо визначення розміру підвищення пенсії є безпідставним, оскільки розмір підвищення пенсії визначений Законом України «Про соціальний захист дітей війни», який має вищу юридичну силу, ніж постанова Кабінету Міністрів України. За наведених обставин, суд апеляційної інстанції визнає обґрунтування суду першої інстанції у вищенаведеній частині такими, що відповідають нормам матеріального права. Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає за неможливе залишити рішення суду першої інстанції без змін щодо задоволення вимог позивача про захист його прав за період з 23 липня 2011 року по 31 липня 2011 року, оскільки судом безпідставно не було застосовано до спірних правовідносин норми постанови Кабінетом Міністрів України №745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету». Так, 06 липня 2011 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову №745 "Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету", яка набула чинності 23 липня 2011 року. До набрання чинності зазначеною постановою, тобто до 23 липня 2011 року застосуванню підлягають положення статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Отже, період за який частково задовольняються позовні вимоги підлягає обмеженню кінцевою датою 22 липня 2011 року. Таким чином, судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача в частині захисту його прав в межах визначеного Кодексу адміністративного судочинства України шестимісячного строку звернення до адміністративного суду за захистом прав, тобто за період починаючи з 01 лютого 2011 року по 22 липня 2011 року. За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, рішення суду першої інстанції - скасувати та прийняти нову постанову.

Результат розгляду: partial