Рішення адміністративного суду від 2014-01-27 00:00:00+02

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до територіального управління Державної судової адміністрації України в Полтавській області (далі по тексту - відповідач, ТУ ДСА України в Полтавській області) та з урахуванням заяви від 08 січня 2014 року /а.с. 59/ просила суд: - визнати протиправною бездіяльність ТУ ДСА України в Полтавській області щодо невиплати їй грошової винагороди згідно із наказом Комсомольського міського суду Полтавської області від 01 липня 2013 року №15.1-а; - зобов'язати ТУ ДСА України в Полтавській області нарахувати і виплатити [PERSON] грошову винагороду згідно із наказом Комсомольського міського суду Полтавської області від 01 липня 2013 року №15.1-а; - стягнути з відповідача компенсацію завданої моральної шкоди в розмірі 500 грн. В обґрунтування зазначених вимог позивач посилалася на те, що вона з 01 лютого 1988 року працює на посаді секретаря судового засідання Комсомольського міського суду Полтавської області. Наказом керівника апарату Комсомольського міського суду Полтавської області від 01 липня 2013 року №15.1-а за сумлінну безперервну працю протягом 25 років, зразкове виконання трудових обов'язків наказано видати [PERSON] грошову премію в розмірі чотирьох середньомісячних заробітних плат. Однак, даний наказ ТУ ДСА України в Полтавській області повернуто без виконання. На переконання позивача бездіяльність ТУ ДСА України в Полтавській області щодо невиконання зазначеного наказу є протиправною, оскільки скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення фінансування гарантій і пільг, передбачених Законом України "Про державну службу". Відповідач позов не визнав. У наданих до суду письмових запереченнях ТУ ДСА України в Полтавській області посилалось на неможливість виплати грошової винагороди [PERSON] у зв'язку із відсутністю відповідного фінансування. Позивач в судове засідання не з'явилася, надала до суду клопотання про розгляд справи без її участі. Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце його проведення повідомлявся належним чином. Відповідно до частини четвертої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. Враховуючи достатність наданих сторонами доказів, суд визнав за можливе розглядати справу без участі представника відповідача. Розгляд справи проведено у порядку письмового провадження на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні факти та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] з 01 лютого 1988 року працює на посаді секретаря судового засідання Комсомольського міського суду Полтавської області /а.с. 9-10/. Позивач має одинадцятий ранг шостої категорії посад державного службовця /а.с. 10/. Наказом керівника апарату Комсомольського міського суду Полтавської області від 01 липня 2013 року №15.1-а, на підставі подання заступника керівника апарату Комсомольського міського суду Полтавської області Гнучої Ю.С., за сумлінну безперервну працю протягом 25 років, зразкове виконання трудових обов'язків наказано видати [PERSON] грошову премію в розмірі чотирьох середньомісячних заробітних плат /а.с. 11/. Даний наказ надіслано для виконання до ТУ ДСА України в Полтавській області. Листом від 09 липня 2013 року відповідач повернув зазначений наказ без виконання /а.с. 17/. Підставою для невиконання згаданого наказу зазначено лист ТУ ДСА України в Полтавській області від 18 червня 2013 року вих. №02-19/159, за змістом якого вказано на неможливість здійснення відповідних виплат у зв'язку з відсутністю кошторисних призначень /а.с. 18-19/. Станом на дату звернення позивача до суду та дату розгляду справи судом наказ керівника апарату Комсомольського міського суду Полтавської області від 01 липня 2013 року №15.1-а залишається не виконаним, відповідні виплати [PERSON] не отримано. Суд враховує, що вказаний наказ є чинним, між сторонами відсутній спір з приводу його правомірності, з огляду на що судом, на підставі частини третьої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, не надається правова оцінка зазначеного наказу. Натомість, предмет розгляду в даній справі становить правомірність невиконання відповідачем згаданого наказу. При цьому, між сторонами також відсутній спір щодо причин невиконання ТУ ДСА в Полтавській області наказу керівника апарату Комсомольського міського суду Полтавської області від 01 липня 2013 року №15.1-а. Так, причиною відсутності виплат на користь позивача є відсутність бюджетного фінансування на відповідні видатки. Надаючи правову оцінку спірним відносинам та відповідним доводам сторін, суд виходить з наступного. Як зазначив відповідач, виплата грошової премії [PERSON] могла бути проведена тільки після внесення змін до Державного бюджету України на 2013 рік по КПКВ 0501040 "Здійснення правосуддя місцевими загальними судами". Суд не заперечує твердження відповідача про відсутність належного фінансування. У той же час, суд зазначає, що виплата грошової винагороди за сумлінну безперервну працю в державних органах, зразкове виконання трудових обов'язків передбачена та гарантована Законом України "Про державну службу" від 16 грудня 1993 року №3723-XII /частина перша статті 34 вказаного Закону/. Суд не спростовує твердження відповідача про те, що виплата такої винагороди здійснюється у розмірі та в порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України, й таким Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 24 лютого 2003 року №212, передбачено виплату грошової винагороди в межах асигнувань на оплату праці. Однак, суд виходить з того, що за змістом частини другої статті 142 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI, Державна судова адміністрація України виконує функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів загальної юрисдикції, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України та Державної судової адміністрації. Діючим законодавством визначено обов'язок територіальних підрозділів ДСА України забезпечувати фінансування апаратів загальних судів у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці. Матеріалами справи підтверджено та не заперечувалось відповідачем, що наказ керівника апарату Комсомольського міського суду Полтавської області від 01 липня 2013 року №15.1-а про виплату [PERSON] грошової винагороди в розмірі чотирьох середньомісячних заробітних плат є чинним, у встановленому законом порядку не оскаржений та не скасований, а отже підлягає виконанню. Разом з тим, призначену винагороду позивачу не виплачено. При цьому суд, як і позивач, не ставить під сумнів відсутність у ТУ ДСА в Полтавській області об'єктивної можливості здійснити на користь позивача необхідні виплати. Але знаходить неприпустимою залежність гарантованої законом і наданої роботодавцем виплати на користь державного службовця від наявності чи відсутності бюджетного фінансування. Суд зазначає, що одним із головних принципів адміністративного судочинства, відповідно до статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України, є принцип верховенства права. Відповідно до статті 3 Конституції України та статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. У адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов'язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини. Так, частиною дев'ятою статті 33 Закону України "Про державну службу" визначено, що скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, надбавок до них та фінансування інших, передбачених цим Законом, гарантій, пільг і компенсацій. Отже, неможливість обмеження права державного службовця на отримання гарантованої Законом України "Про державну службу" грошової винагороди за сумлінну працю у зв'язку зі скороченням бюджетних асигнувань безпосередньо передбачено законодавцем у названому законі. У взаємозв'язку з принципом верховенства права суд також враховує відповідні правові позиції Конституційного Суду України та Європейського Суду з прав людини. Зокрема, Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004 , від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004, від 9 липня 2007 року №6-рп/2007). У рішенні від 9 липня 2007 року №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави /підпункт 3.2/. На неприпустимість залежності виконання державою своїх функцій, передбачених законом, від бюджетного фінансування так само неодноразово звертав увагу Європейський Суд з прав людини (рішення "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України"; "Войтенко проти України", "Шмалько проти України" та ін.). За таких обставин, враховуючи наявність у позивача як державного службовця гарантованого Законом України "Про державну службу" права на отримання грошової винагороди за сумлінну безперервну працю в державних органах, зразкове виконання трудових обов'язків, яке (право) не може бути обмежене у зв'язку зі скороченням бюджетних асигнувань, суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] щодо зобов'язання ТУ ДСА України в Полтавській області нарахувати і виплатити позивачу грошову винагороду згідно із наказом Комсомольського міського суду Полтавської області від 01 липня 2013 року №15.1-а. Таким чином, позов в даній частині необхідно задовольнити. З приводу позовних вимог [PERSON] про визнання протиправною бездіяльності ТУ ДСА України в Полтавській області щодо невиплати позивачу грошової винагороди згідно із наказом Комсомольського міського суду Полтавської області від 01 липня 2013 року №15.1-а, суд звертає увагу на те, що судовому захисту підлягає порушене суб'єктивне право особи, про що має свідчити створення будь-яких перепон у реалізації такою особою відповідного права. У даному випадку протиправність бездіяльності ТУ ДСА України в Полтавській області позивач пов'язує із вчасним невиконанням відповідачем наказу Комсомольського міського суду Полтавської області від 01 липня 2013 року №15.1-а про виплату на користь [PERSON] грошової винагороди у розмірі чотирьох середньомісячних заробітних плат. Разом з тим, як встановлено судом та не заперечується самим позивачем, вказана бездіяльність має місце у зв'язку з обмеженням бюджетних асигнувань на відповідні видатки, що (обмеження) безсумнівно є неприпустимим, однак не залежить від безпосередньої волі відповідача. А відтак, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] в частині позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності ТУ ДСА України в Полтавській області щодо невиплати позивачу грошової винагороди згідно із наказом Комсомольського міського суду Полтавської області від 01 липня 2013 року №15.1-а. Так само, на думку суду, необхідно відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення з ТУ ДСА України в Полтавській області моральної шкоди в розмірі 500 грн. При цьому, суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Отже, для відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади не є кваліфікуючою ознакою наявність вини такого органу. Водночас, право на відшкодування шкоди законодавцем пов'язується з підставами виникнення шкоди, завданої незаконними діями (бездіяльністю), та умовами виникнення права на його відшкодування. Так, за приписами статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Таким чином, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У даному випадку, нанесення моральної шкоди позивач обґрунтовує тим, що невиплата відповідачем належних [PERSON] сум призвела до втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагала додаткових зусиль для організації її життя, внаслідок чого позивач зазнала значних душевних хвилювань, погіршення стану здоров'я та моральних страждань. Однак, позивачем жодним чином не обґрунтовано в чому саме полягає моральна шкода. Належних доказів на підтвердження факту нанесення позивачу моральних страждань та їх причинного зв'язку матеріали справи не містять. За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з ТУ ДСА України в Полтавській області моральної шкоди в розмірі 500 грн. Враховуючи вищенаведене, позов необхідно задовольнити частково. Судові витрати у справі відсутні.

Результат розгляду: partial