Рішення адміністративного суду від 2014-03-27 00:00:00+02

04 березня 2014 року до Херсонського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Державної фінансової інспекції в Херсонській області (далі - позивач, ДФІ) до Державного підприємства "Голопристанське лісомисливське господарство" (далі - відповідач, ДП «Голопристанське ЛМГ») з позовними вимогами про зобов'язання виконати п.13 вимоги № 44-12/2063 від 09.12.2013 року, а саме: - забезпечити відшкодування за рахунок зберігача товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Теплотехніка» використане ним для своєї діяльності передане на зберігання згідно договору дизельне паливо в кількості 21993 л. вартістю 118982,13 грн. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що працівниками ДФІ проведено ревізію фінансово-господарської діяльності ДП «Голопристанське ЛМГ» за період з 01 січня 2011 року по 01 вересня 2013 року, за наслідками якої складено акт ревізії від 01 листопада 2013 року № 44-27/14. За результатами проведеної ревізії відповідачу направлено вимогу про усунення порушень, виявлених ревізією від 09 грудня 2013 року №44-12/2063. Відповідач не вживає заходів щодо повного відшкодування вказаних в акті порушень. Вимога не оскаржена та є обов'язковою для виконання. З посиланням на Закон України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» обґрунтовує правомірність своїх вимог. Все це на думку позивача є підставами для постановлення судового рішення про зобов'язання виконати п.13 вимоги № 44-12/2063 від 09.12.2013 року. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на обставини викладені в письмових запереченнях від 18 березня 2014 року. Зберігачем спірного майна (дизельного палива) повністю забезпечено його збереження у належній кількості згідно з договором зберігання від 31 травня 2013 року. ДП «Голопристанське ЛМГ» не має змоги зберігати спірне дизельне паливо в інших місцях, оскільки інші суб'єкти господарювання не мають в своїй власності ємкостей необхідного обсягу. ТОВ «Фірма «Теплотехніка» гарантує надання переданого на зберігання пального, випадки не надання пального з боку зберігача відсутні. Наголошує, що ДФІ в довільній формі трактувало ст.944 ЦК України без врахування її зв'язку зі ст. 941 та ст.949 ЦК України. Майнові права відповідача не порушуються, випадків не надання дизельного пального на звернення відповідача не зафіксовано, а тому відсутні підстави для звернення до господарського суду з відповідним позовом. Одночасно забезпечити надання 21993 л. дизельного палива суб'єкт господарювання технічно та фізично не в змозі. Також зазначає, що ціна літра дизельного палива на даний момент становить 11,30 грн., тому його вартість складає не 118 982,13 грн., а 248520,90 грн. На момент розгляду справи між сторонами (поклажодавцем та зберігачем) відсутній спір. Відповідач не визнає п.13 вимоги з тих підстав, що договір сторонами виконується належним чином, зберігачем не порушено умов договору, пальне відпускається по першому зверненню заявника, а тому відсутній предмет спору. Все це на думку відповідача є підставами для залишення позовної заяви без задоволення. 18 березня 2014 року суд протокольною ухвалою залучив в якості третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - товариство з обмеженою відповідальністю «Фірма«Теплотехніка». Представники третьої особи проти позову заперечували, але вмотивованого та обґрунтованого письмового заперечення на адміністративний позов не надали. Розглянувши надані сторонами документи, зваживши доводи позивача викладені в адміністративному позові та доводи відповідача викладені в запереченні на адміністративний позов, з'ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що відповідно до п. 2.13 Плану контрольно-ревізійної роботи Державної фінансової інспекції в Херсонській області на ІІІ квартал 2013 року та направлення на проведення ревізії від 10.09.2013 №103 проведено ревізію фінансово-господарської діяльності ДП «Голопристанського ЛМГ» за період з 01.01.2011 по 01.09.2013 роки, за наслідками якої складено акт ревізії від 01.11.2013 року № 44-27/14. В ході ревізії встановлено, що між відповідачем та ТОВ «Фірма «Теплотехніка» укладено договір зберігання без номеру від 31 травня 2013 року, згідно якого відповідач передає товариству на зберігання паливно-мастильні матеріали - дизельне паливо в кількості 58897,0 л. Згідно з п.1.2 договору ПММ призначені для створення резерву по пальному на випадок лісової пожежі. Зберігач зобов'язується зберігати ПММ на належних йому складах з дотриманням правил зберігання та відпускати ПММ по першому зверненню підприємства-замовника (п.2.1 договору). Договір є безоплатним (п.3.1. договору). В ході зустрічної звірки з товариством встановлено, що по всім автозаправним станціям залишок пального станом на 1 вересня 2013 року становить 32434,0 л. дизельного палива (інші ПММ не мають значення для розгляду даної справи), що на 21993,0 л. менше ніж це передбачено в акті звірки розрахунків по пальному. Договір від 31 травня 2013 року не надає право товариству на розпорядження товарно-матеріальними цінностями. З наведеного ДФІ робить висновок про порушення ст.944 ЦК України та наголошує на застосуванні наслідків ст.951 ЦК України (стр.46 акту перевірки). 12 листопада 2013 року відповідачем подано заперечення на акт ревізії, однак та частина, яка в подальшому відображена в п.13 вимоги від 09 грудня 2013 року № 44-12/2063 не оскаржувалась (заперечення отримані ДФІ 13 листопада 2013 року №44-13/858). ДФІ висновком на зауваження до акта ревізії від 01.11.2013 року №44-27/14 не задовольнила заперечення на акт ревізії. За наслідками проведеної ревізії на адресу відповідача направлено вимогу від 09 грудня 2013 року № 44-12/2063, пунктом 13 якої ДП «Голопристанське ЛМГ» зобов'язано забезпечити відшкодування за рахунок зберігача товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Теплотехніка» використане ним для своєї діяльності передане на зберігання згідно договору дизельне паливо в кількості 21993 л. вартістю 118 982,13 грн. Оскільки пункт 13 вимоги від 09 грудня 2013 року № 44-12/2063не виконано, позивач звернувся із вказаним позовом до суду. Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням законодавства на всіх стадіях бюджетного процесу щодо державного і місцевих бюджетів, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за рішенням суду, винесеним на підставі подання прокурора або слідчого для забезпечення розслідування кримінальної справи. Згідно п. 7 ст. 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» органу державного фінансового контролю надається право пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства. Згідно пункту 3 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року № 550, акт ревізії - це документ, який складається особами, що проводили ревізію, фіксує факт її проведення та результати. Пункт 35 цього Порядку передбачає, що акт ревізії складається зі вступної та констатуючої частин. У констатуючій частині наводиться інформація про результати ревізії в розрізі кожного питання програми із зазначенням того, за який період, яким способом (вибірковим, суцільним) та за якими документами перевірено ці питання, а також висновок про наявність або відсутність порушень законодавства. Виявлені допущені об'єктом контролю порушення законодавства, контроль за дотриманням якого віднесено до компетенції контролюючого органу, фіксуються в констатуючій частині акта ревізії з обов'язковим посиланням на норми законів чи інших нормативно-правових актів, які порушено, та зазначенням винних у їх допущенні осіб. Пункти 45, 46 вказаного Порядку визначають, що у міру виявлення ревізією порушень законодавства посадові особи контролюючого органу, не чекаючи закінчення ревізії, мають право усно рекомендувати керівникам об'єкта контролю невідкладно вжити заходів для їх усунення та запобігання у подальшому. Якщо вжитими в період ревізії заходами не забезпечено повне усунення виявлених порушень, контролюючим органом у строк не пізніше ніж 10 робочих днів після реєстрації акта ревізії, а у разі надходження заперечень (зауважень) до нього - не пізніше ніж 3 робочих дні після надіслання висновків на такі заперечення (зауваження) надсилається об'єкту контролю письмова вимога щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства із зазначенням строку зворотного інформування. Вимога ДФІ в Херсонській області прийнята в порядок та спосіб передбачений спеціальним законодавством. Право позивача звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів передбачено пунктом 10 статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні». Частиною 2 статті 15 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» встановлено, що законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що контролюються. Так, в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява N 30856/03§43) суд наголошує, що «вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування ... Функція роз'яснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам». З наведеного суд робить висновок, що обов'язковими для виконання є не всі без винятку вимоги ДФІ. Для того щоб підпадати під визначення ч.2 ст.15 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» вимога повинна відповідати ознакам законності, тобто ґрунтуватись на нормах законодавства. При наданні оцінки законності п.13 вимоги від 09 грудня 2013 року № 44-12/2063 суд виходить з наступного. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч.1 ст.1 ЦК України). Учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи (ч.1 ст.2 ЦК України). Загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу (п.3,5 ч.1 ст.3 ЦК України). Основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу (ч.1,2 ст.4 ЦК України). Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст.11 ЦК України). Наведених норм достатньо для висновку, що підставою для виникнення цивільних правовідносин між відповідачем та ТОВ « Фірма«Теплотехніка» є договір зберігання. В договірних правовідносинах сторони повинні виконувати взяті на себе обов'язки та несуть відповідальність за порушення зобов'язань. Сторони не ставлять під сумнів відповідність договору зберігання вимогам глави 66 ЦК України. Договір відповідає вимогам законодавства. За згодою поклажодавця зберігач має право змішати речі одного роду та однієї якості, які передані на зберігання (ст.940 ЦК України). Якщо зберігання здійснюється безоплатно, зберігач зобов'язаний піклуватися про річ, як про свою власну (ч.2 ст. 942 ЦК України). Зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі (ст. 944 ЦК України). Зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості (ч.1 ст.949 ЦК України). Зберігач відповідає за втрату (нестачу) або пошкодження речі після закінчення строку зберігання лише за наявності його умислу або грубої необережності (ч.3 ст. 950 ЦК України). Таким чином, відповідальність зберігача - ТОВ «Фірма «Теплотехніка» за нестачу дизельного пального настає після закінчення строку зберігання та за наявності умислу. Законодавцем виділено два обов'язкових елемента які в поєднанні складають безспірну підставу для настання відповідальності за договором зберігання. Цими елементами є закінчення строку дії договору та наявність умислу в діях зберігача направленого на втрату або пошкодження речі. Строк дії договору зберігання від 31 травня 2013 року, передбачений п.5.1. «Цей договір набирає чинності з моменту передання паливно-мастильних матеріалів Зберігачу до повного їх використання Підприємством». Строк дії договору не закінчився, договірні зобов'язання виконуються в установленому порядку, безспірних доказів зворотного сторони не надали. Наявність умислу в діях ТОВ «Фірма«Теплотехніка» не встановлено жодним належним доказом (рішення суду, вирок в кримінальній справі). З двох обов'язкових елементів в даному випадку відсутні обидва, а тому порушувати питання про настання відповідальності є передчасним. Законодавець встановив випадок для повернення речі до закінчення строку зберігання. Зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився (ст. 953 ЦК України). Позивач не надав жодних доказів, які встановлюють факт звернення відповідача (або уповноваженим органом від імені відповідача) до ТОВ «Фірма«Теплотехніка» з вимогою одночасно повернути 54427,0 л. (весь обсяг станом на 01.09.2013 року) дизельного палива. Такого звернення не було, а тому відсутня підстава передбачена ст.953 ЦК України. За таких умов п.13 вимоги від 09 грудня 2013 року № 44-12/2063 не відповідає вимогам правомірності та відповідності законодавству, а тому суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Оцінка судом обставин справи базується на наданих доказах, їх належності та переконливості, в поєднанні з принципами КАС України. Як передбачає ч.2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Обов'язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права. Згідно п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) "Кожен має право на ... розгляд його справи упродовж розумного строку ... судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру...". Вирішуючи питання стосовно застосування ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Бендерський проти України» (Заява N 22750/02§42) суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом. За змістом частин 4, 5 ст. 11 КАС України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень, з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів. Положення ст. 9 КАС України передбачає, що суди при вирішенні справи керуються принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Частиною 1 ст. 71 КАС України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Враховуючи вищевикладене та оцінюючи наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі вимог частини 3статті 160 КАС України, в судовому засіданні 27 березня 2014 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Судові витрати розподілити відповідно до приписів ст.94 КАС України.

Результат розгляду: denied