Рішення адміністративного суду від 2014-03-04 00:00:00+02

19.03.2012 [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом до Управління праці, соціальних питань та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи Маневицької районної державної адміністрації (далі - Управління) у якому просив визнати його конституційне право на одержання державної допомоги на догляд, що є основним джерелом існування, у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб; зобов'язати відповідача нарахувати та виплачувати державну допомогу на догляд за інвалідом І групи в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, починаючи з 01.10.2011 до виникнення обставин з якими закон пов'язує виникнення, зміну чи припинення спірних правовідносин. Позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що відповідач безпідставно відмовив йому у призначенні належної йому компенсації як непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за інвалідом І групи у розмірі не нижчому прожиткового мінімуму встановленому на відповідний рік, чим порушив його конституційне право на належний рівень життя, оскільки така допомога є основним джерелом його існування. Постановою Маневицького районного суду Волинської області від 31 травня 2012 року в справі №0311/2677/12 у задоволенні заявленого позову відмовлено. Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив [PERSON], який покликаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції і винести нову постанову, якою задовольнити позов. У поданій апеляційній скарзі покликається на обставини викладені в позовній заяві та вказує на те, що належні йому виплати не можуть бути нижчими прожиткового мінімуму, а судом першої інстанції безпідставно стягнуто із нього судовий збір. Особи, що беруть участь у справі, в судове засідання для розгляду апеляційної скарги не прибули, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань від осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю не поступало, а тому апеляційний суд, у відповідності до ч.1 ст.197 КАС України, вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки таку може бути вирішено на основі наявних у ній доказів. Перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач отримує належну йому щомісячну компенсацію як непрацююча працездатна особа, яка доглядає за інвалідом І групи у встановленому розмірі. Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи проте прийняті з частковим порушенням норм матеріального та процесуального права з таких міркувань. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] є непрацюючою працездатною особою, яка доглядає за інвалідом І групи, а саме за своєю матір'ю [PERSON] та у зв'язку із цим отримує щомісячну компенсацію по догляду у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 №832 «Про підвищення розмірів державної допомоги окремим категоріям громадян» (далі - Постанова №832) в розмірі 4,80грн (з врахуванням індексації в розмірі 13,86грн). Незважаючи на неодноразові звернення позивача про виплату вказаної компенсації у розмірі не меншому встановленого прожиткового мінімуму, УПФ така виплачувалась у відповідності до Постанови №832, чим фактично було відмовлено у задоволенні вимог [PERSON], однак роз'яснено можливість отримання ним щомісячної компенсації як непрацюючою фізичною особою, яка постійно надає соціальні послуги у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 29.04.2004 №558 «Про затвердження Порядку призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги» (далі - Постанова №558). Не погоджуючись із такою відмовою УПФ, позивач звернувся до суду із цим адміністративним позовом. Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Як вбачається із матеріалів справи, єдиним доходом позивача є щомісячна компенсація як непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за інвалідом І групи. Основні організаційні та правові засади надання соціальних послуг особам, які перебувають у складних життєвих обставинах та потребують сторонньої допомоги визначає Закон України «Про соціальні послуги». Статтею 7 вказаного Закону також встановлено, що фізичним особам, які надають соціальні послуги, призначаються і виплачуються компенсаційні виплати в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України (далі - КМУ). На виконання вказаної норми Закону КМУ було прийнято Постанову №558, положеннями якої передбачено компенсаційні виплати фізичним особам, які надають соціальні послуги інвалідам I групи у розмірі 15 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Пунктами 3-5 вказаної Постанови №558 передбачено, що фізична особа, яка надає соціальні послуги, має право одержувати тільки одну компенсацію незалежно від кількості обслуговуваних осіб, видів та обсягу послуг. Компенсація не виплачується фізичним особам, які надають соціальні послуги громадянам, яким відшкодовуються витрати на надання послуг по догляду, зокрема відповідно до п.2 Постанови №832. Компенсація призначається і виплачується органом праці та соціального захисту населення за місцем проживання особи, якій надаються соціальні послуги, з дня подання фізичною особою, яка надає соціальні послуги, та особою, яка їх потребує, заяв разом з документами, зазначеними у п.6 вказаної Постанови. Встановлено, що позивач отримує компенсацію відповідно до Постанови №832, та за отриманням такої у більшому розмірі, відповідно до Постанови №558 (станом на день розгляду справи судом першої інстанції) не звертався, заяв разом з документами, зазначеними у п.6 вказаної Постанови не подавав, а відтак не скористався своїм правом на отримання належних йому виплат у встановленому розмірі. Щодо надання отримуваної позивачем компенсації як непрацюючій працездатній особі, яка доглядає за інвалідом І групи у розмірі встановленого прожиткового мінімуму, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про їх безпідставність з огляду на наступне. Так, вказана компенсація була встановлена Постановою №832, яка була прийнята на виконання Програми діяльності КМУ, схваленої постановою Верховної Ради України від 11.10.1995 для практичного розв'язання найгостріших економічних і соціальних проблем розвитку держави та удосконалення систем соціального і пенсійного забезпечення. Слід також зазначити, що вказана Постанова прийнята до реалізації державою конституційної гарантії громадян на достатній життєвий рівень яка запроваджена Законом України «Про прожитковий мінімум», і в подальшому не була приведена у відповідність із цим Законом, не була скасована чи змінена відповідним чином, а отже є чинною та підлягає застосуванню відповідними суб'єктами владних повноважень при її реалізації. Правова позиція щодо взаємозв'язку соціальних виплат з фінансовими можливостями держави неодноразово висловлювалась і Конституційним Судом України. У Рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011 останній зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, тобто види і розміри соціальних послуг та виплат встановлюються державою з урахуванням її фінансових можливостей. Такий принцип, зокрема, закладений і в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (ст.22). Також, Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року. З огляду на це, слід дійти висновку, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей. Передбачені законами соціально-економічні права позивача не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Відтак, оскільки позивач не скористався своїм правом на отримання належної йому компенсації у більшому розмірі відповідно до Постанови №558 (станом на день звернення до суду із цим позовом), а щомісячну компенсацію як непрацююча працездатна особа, яка доглядає за інвалідом І групи передбачену Постановою №832 він отримує у передбаченому чинним законодавством розмірі, апеляційний суд вважає, що підстави для задоволення його позовних вимог про зобов'язання нарахувати та виплатити державну допомогу на догляд за інвалідом І групи в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб відсутні. Більше того, згідно повідомлення Управління від 27.01.2014, позивач уже не отримує компенсації на догляд за [PERSON] відповідно до Постанови №832, а все ж скористався своїм правом на отримання такої у відповідності до Постанови №558. Разом із тим, з огляду на положення ст.ст.2, 105, 162 КАС України, апеляційний суд вважає, що позовна вимога про визнання конституційного права позивача на одержання державної допомоги на догляд, що є основним джерелом існування, у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, не підлягає розгляду та вирішенню у порядку адміністративного судочинства, а відповідні висновки щодо наявності у позивача зазначеного права суд повинен викласти у мотивувальній частині судового рішення при наданні правової оцінки оспорюваному рішенню чи діям відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті відповідної соціальної допомоги у встановленому розмірі, а відтак у цій частині постанову суду першої інстанції слід скасувати, а провадження закрити на підставі п.1 ч.1 ст.157 КАС України. Також, суд апеляційної інстанції вважає безпідставним стягнення судом першої інстанції з позивача 32,19грн судового збору при ухваленні оскаржуваного судового рішення. Так, позивачем при поданні позовної заяви заявлялась вимога про звільнення від сплати судового збору у зв'язку із важким матеріальним становищем. Судом першої інстанції у своїй ухвалі від 22 березня 2012 року адміністративний позов [PERSON] було залишено без руху у зв'язку із його не відповідністю ст.106 КАС України, однак не з підстав несплати судового збору за його подання (а.с.13). В подальшому ухвалою від 18 квітня 2012 року судом було відкрито провадження у справі, та фактично вирішено питання щодо сплати судового збору позивачем. Доказів відстрочення чи розстрочення сплати судового збору матеріали справи не містять, а згідно ч.1 ст.8 Закону України «Про судовий збір» такі дії суд може вчинити лише шляхом постановлення відповідної ухвали, тому апеляційний суд, приходить до висновку про фактичне звільнення позивача судом першої інстанції від сплати судового збору. Принагідно слід зазначити, що в разі незадоволення клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору суд вправі був застосувати положення ч.7 ст.155 КАС України, однак таким не скористався. У відповідності до ч.4 ст.163 КАС України суд у резолютивній частині рішення вирішує зокрема питання розподілу судових витрат. В силу вимог ч.1 ст.87 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Питання розподілу судових витрат регулюється ст.94 КАС України. Згідно ч.2 вказаної статті, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Як вбачається із матеріалів справи, відповідач - суб'єкт владних повноважень, жодних судових витрат не зазнав, а відтак підстав для стягнення з позивача 32,19грн судового збору у суду першої інстанції не було, що свідчить про наявність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення в цій частині. Відповідно до ст.202 КАС України підставами для скасування судом апеляційної інстанції постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання. Підсумовуючи, оскільки постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, то апеляційну скаргу належить задовольнити частково, а оскаржувану постанову слід скасувати та прийняти нову постанову.

Результат розгляду: partial