Рішення адміністративного суду від 2014-03-17 00:00:00+02

Позивач звернулася до суду з адміністративним позовом до відповідача, та в якому просить: - визнати неправомірними дії Коростенської об'єднаної державної податкової інспекції головного управління Міндоходів в Житомирській області відносно заяви позивача у частині відмови здійснювати податковий облік, згідно Закону України "Про державний реєстр фізичних осіб - платників податків і інших обов'язкових платежів № 1003-ХУ від 16.07.99р." за раніше встановленими формами обліку (8ДР) без застосування індивідуального ідентифікаційного номеру, виключити індивідуальний ідентифікаційний номер та всю інформацію про позивача з інформаційного фонду Державного реєстру та Державного реєстру, здійснювати її облік на паперових носіях за прізвищем імям, по-батькові не вказуючи серію та номер його паспорта; - зобов'язання утриматися від вчинення протиправних дій службовим особам Коростенської об'єднаної державної податкової інспекції в Житомирській області відносно щодо збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про позивача що є порушенням ст.32 Конституції України; - зобов'язати Коростенську ОДПІ головного управління мін доходів в Житомирській області виключити з інформаційного фонду Державного реєстру відомості про індивідуальний ідентифікаційний податковий номер і загальні відомості про позивача; - допустити негайне виконання рішення суду; В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є віруючою, православною християнкою і примусове присвоєння їй відповідачем індивідуального ідентифікаційного коду без її згоди є порушенням її конституційного права. Позивач зазначає, що вона має право використовувати своє імя у всіх сферах своєї діяльності. В 2005 році за її заявою Коростенська ОДПІ зняла їй ідентифікаційний номер і вона отримала право здійснювати платежі без застосування ідентифікаційного номеру, про що в її паспорті був проставлений відповідний штамп. Однак відповідач продовжує вести її облік за ІПН. Новоприйнятий податковий кодекс України порушує її права, так як він передбачає, що за зверненням особи реєстраційному номеру облікової картки платника податків присвоюється серія і номер паспорта. Але новоприйнятий закон не може створювати особі додаткових обов'язків, яких не існувало за старого закону, тому дії відповідача з приводу змушування її знову писати заяви і відмовлятись від ІПН є незаконні. В судовому засіданні позивач свій позов підтримала та просила його задовольнити з підстав вказаних у позовній заяві. Представник відповідача проти позову заперечував, вказав що існує законна, передбачена Податковим кодексом України процедура відмови від ідентифікаційного номеру, і якщо особа через свої релігійні переконання бажає відмовитись від номеру то подає заяву відповідного зразка. Облік позивача ведеться в окремому реєстрі за серією і номером паспорта без використання реєстраційного номера облікової картки. В подальшому сторони в судове засідання не зявились. Позивач подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи в судове засідання не зявилась, клопотання про розгляд справи за її відсутності не надала. На підставі ст.128 ч.4 КАС України справу розглянуто у відсутність сторін та вирішено на підставі наявних у ній доказів. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши та проаналізувавши наявні у справі письмові докази суд встановив наступне. Позивачу без її згоди відповідач присвоїв ІПН, тому позивач виходячи зі своїх релігійних переконань, висловила бажання відмовитись від ідентифікаційного номеру, що відповідачем і було задоволено, однак в подальшому на звернення позивача відповідач через прийняття Податкового кодексу України знову почав вказувати позивачу, що вона повинна звертатись із заявою для відмови від ІПН (лист від 04.11.2011р. № 4081/11 та лист від 21.02.2014р. № 1765/11). На сторінці № 7 паспорта громадянина Укураїни, що належить позивачу міститься штамп «Має право здійснювати будь-які платежі без ідентифікаційного номера» від 26.08.2005 року. З січня 2011 року вступив у Законну силу новий Податковий кодекс України, який відмінив дію Закону України "Про державний реєстр фізичних осіб - платників податків і інших обов'язкових платежів". Відповідно до ст.35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду та віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Важливою гарантією цього права є те, що його здійснення може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров'я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей. Конкретне змістовне наповнення цього конституційного права здійснюється шляхом прийняття відповідних законів (п.1 ч.1 ст.92 Конституції України). В розвиток зазначеного положення статті 35 Конституції України була прийнята низка законів, основним серед яких є Закон України "Про свободу совісті та релігійні організації". Відповідно до ч.3 ст.4 цього Закону, заміна виконання одного обов'язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України. Однією з ключових гарантій конституційного статусу людини є норма, зафіксована у ч.3 ст.22 Конституції України, згідно із якою при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод громадян. Доктринальне тлумачення цього Конституційного припису було здійснено Конституційним Судом України у справі про постійне користування земельними ділянками: "Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням". У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. Загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена" (рішення від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005). Ця принципова позиція органу конституційної юрисдикції була ним неодноразово продемонстрована і застосована в інших рішеннях, які стосуються прав громадян, що обмежуються при прийнятті нових законів. Відповідно до ч.1 ст.28 Цивільного кодексу України - фізична особа, як суб'єкт цивільного права, набуває прав і обов'язків, і здійснює їх під своїм ім'ям. Встановлення імені є одним із способів ідентифікації фізичної особи. Ім'я - це особисте немайнове благо фізичної особи (ч.1 ст.201 ЦК України), яке дає їй можливість набувати і здійснювати цивільні права, а також створювати для себе і виконувати цивільні обов'язки. За загальним правилом структура імені фізичної особи "тричленна" і складається з прізвища, ім'я та по батькові. Згідно ст.ст.294, 296 Цивільного кодексу України - фізична особа має право на ім'я і має право використовувати своє ім'я у всіх сферах своєї діяльності. Стаття 297 Цивільного кодексу України передбачає кожному громадянину право на повагу до його гідності і честі. У ст.8 Конституції України визначено, що "В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на остові Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свободу і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується". А у відповідності до ст.6 Конституції України, органи державної податкової служби, як органи виконавчої влади, повинні здійснювати свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Частина 3 ст.6 Закону України "Про захист персональних даних", яка регулює відносини, пов'язані із захистом персональних даних під час їх обробки, обсяг персональних даних, які можуть бути включені до бази персональних даних, визначається умовами згоди суб'єкта персональних даних. При цьому не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди (ч.6 ст.6 Закону України "Про захист персональних даних"). Також ч.1 ст.7 Закону України "Про захист персональних даних" забороняє обробку персональних даних про расове або етнічне походження, політичні, релігійні або світоглядні переконання, членство в політичних партіях та професійних спілках, а також даних, що стосуються здоров'я чи статевого життя. Особисті немайнові права на персональні дані, які має кожна фізична особа, є невід'ємними і непорушними (ч.1 ст.8 Закону України "Про захист персональних даних"). Пункт 5 ч.2 ст.8 Закону України "Про захист персональних даних" надає право суб'єкту персональних даних пред'являти вмотивовану вимогу із запереченням проти обробки своїх персональних даних органами державної влади, органами місцевого самоврядування при здійсненні їхніх повноважень, передбачених законом. Підставами виникнення права на використання персональних даних є згода суб'єкта персональних даних на обробку його персональних даних (п.1 ч.1 ст.11 Закону України "Про захист персональних даних"). Поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу з баз персональних даних за згодою суб'єкта персональних даних. Поширення персональних даних без згоди суб'єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (ч.1 і ч.2 ст.14 Закону України "Про захист персональних даних"). Виходячи з викладеного вище суд вважає, що своєю відмовою в задоволенні вимог, викладених письмово, в своїх заявах [PERSON], Коростенською об'єднаною державною податковою інспекцією порушуються Конституційні права громадянки [PERSON], передбачені ст.23, 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63, 64, 67 Конституції України. Тому суд вважає ці відмови безпідставними і такими, що не відповідають Конституції України та вищезгаданому Закону України. За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Суд вважає також за можливе задовольнити клопотання позивача в частині негайного виконання рішення суду. На підставі вищевикладеного та

Результат розгляду: granted