Рішення адміністративного суду від 2014-02-05 00:00:00+02

19 грудня 2013 року [PERSON] (далі - Позивач) звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України у м. Торезі Донецької області (далі - Відповідач або УПФУ), в якому просила: - визнати протиправними дії УПФУ щодо нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 8 658,71 грн.; - скасувати вимогу УПФУ від 09 серпня 2013 року про сплату недоїмки з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в розмірі 8 658,71 грн. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, [PERSON] зазначила, що вона є пенсіонером за віком та фізичною особою-підприємцем, який обрав спрощену систему оподаткування, отже вона звільнена від сплати єдиного внеску (а.с.4-5). Відповідач позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення (а.с.28-29), сутність яких полягала в тому, що розпорядженням від 22 березня 2011 року [PERSON] призначена пенсія по втраті годувальника, саме цей вид пенсії позивач отримує на теперішній час, а тому відсутні правові та фактичні підстави для звільнення її від сплати єдиного внеску. Про дату, час і місце судового розгляду сторони повідомлені належним чином, що підтверджено рекомендованими повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.24-26). В судове засідання 05 лютого 2014 року позивач не з'явилася, надіслала телеграму, в якій просила розглянути справу за її відсутності, посилаючись на стан свого здоров'я (а.с.27). 05 лютого 2014 року через відділ діловодства та документообігу Донецького окружного адміністративного суду представник відповідача надала заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження, одночасно вказавши, що заперечує проти задоволення позовних вимог (а.с.30). З урахуванням наведеного та на підставі ч.ч.1, 2 ст.122, ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів. З'ясовуючи чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, суд встановив наступне. [PERSON] народилася [INFO], що встановлено на підставі паспорта громадянина України серії [NUMBER] (а.с.12). [PERSON] зареєстрована у якості фізичної особи-підприємця Виконавчим комітетом Торезької міської ради Донецької області 31 жовтня 1996 року, що підтверджено свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії [NUMBER] (а.с.6). З 01 листопада 1996 року як страхувальник [PERSON] перебуває на обліку в УПФУ за реєстраційним номером 05-52-11-1910, що підтверджено довідкою від 05 лютого 2014 року за № 6/40 (а.с.39). Позивач перебуває на спрощеній системі оподаткування - єдиному податку, про що свідчить свідоцтво платника єдиного податку серії [NUMBER], видане 23 травня 2012 року (а.с.7). Одночасно із цим [PERSON] є пенсіонером, що підтверджується посвідченням [NUMBER] серії [NUMBER], виданим Пенсійним фондом України 17 січня 2007 року (а.с.8). 14 листопада 2006 року [PERSON] звернулася до УПФУ із заявою про призначення їй пенсії за віком на підставі ч.2 ст.27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (а.с.36). Як свідчить протокол № 14 від 11 грудня 2006 року, з 24 жовтня 2006 року [PERSON] призначена пенсія за віком на загальних умовах. На час призначення вказаного виду пенсії позивач досягла 55-річного віку та мала загальний (повний) стаж 32 роки 3 місяці 15 днів (а.с.35). В подальшому 15 лютого 2011 року [PERSON] звернулася до УПФУ із заявою про переведення з одного виду пенсії на інший, а саме з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника (а.с.34). Згідно з розпорядженням № 179144 від 22 березня 2011 року, позивачу призначена пенсія про втраті годувальника з 15 лютого 2011 року (а.с.33). На час виникнення спірних правовідносин позивач продовжує отримувати пенсію по втраті годувальника, про що зазначено як в позовній заяві, так і в письмових запереченнях відповідача. 09 серпня 2013 року УПФУ сформована вимога про сплату недоїмки за № Ф-130у, згідно з якою станом на 09 серпня 2013 року у позивача наявна заборгованість в сумі 8 658,71 грн. (недоїмка зі сплати єдиного внеску за відсутності штрафів та пені) (а.с.32). Зі змісту корінця вимоги від 09 серпня 2013 року № Ф-130у слідує, що спірна вимога отримана позивачем 20 вересня 2013 року (а.с.32). На підставі наданих відповідачем розрахунків від 02 серпня 2013 року встановлено, що УПФУ здійснило донарахування позивачу єдиного внеску до його мінімального розміру за серпень - грудень 2011 року в сумі 1 698,22 грн., за січень - грудень 2012 року - в сумі 4 572,42 грн., за січень - березень 2013 року в сумі 1 194,03 грн. та за квітень - червень 2013 року в сумі 1 194,03 грн. (а.с.40-42). Докази укладання позивачем договору з Пенсійним фондом України про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування відповідачем не надані. Ухвалою від 05 лютого 2014 року причини пропуску позивачем строку на звернення до суду із вказаним позовом визнані поважними. Вирішуючи справу по суті, до спірних правовідносин суд застосовує нижченаведені норми права. Ст.3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства, крім іншого, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Системний аналіз положень п.12 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058), Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції до 11 серпня 2013 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), п.п.1, 7 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 6 квітня 2011 року № 384/2011, п.п.1.1., 2.1., 2.4. Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 27 червня 2002 року № 11-2, (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 25 лютого 2008 року № 5-5) в контексті п.7 ч.1 ст.3 КАС України зумовлює висновок, що у спірних правовідносинах УПФУ виступає у якості суб'єкта владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку, що передбачено ч.3 ст.2 КАС України. Отже, вирішуючи по суті публічно-правовий спір, суд має перевірити відповідність оскаржуваної вимоги критеріям, наведеним в ч.3 ст.2 КАС України. Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 8 липня 2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464). Згідно з п.4 ч.1 ст.4 Закону № 2464 фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, є платниками єдиного внеску. Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих норм Податкового кодексу України» від 7 липня 2011 року № 3609-VI, який набув чинності з дня, наступного за днем його опублікування в газеті «Голос України» від 05 серпня 2011 року № 188, а саме з 06 серпня 2011 року, ст.4 Закону № 2464 доповнена ч.4 наступного змісту: «Особи, зазначені у п.4 ч.1 цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування». Виходячи з наведеного, зазначеною нормою визначені дві умови звільнення платника від сплати єдиного внеску: наявність у особи статусу пенсіонера за віком або інваліда та факт отримання відповідно до закону пенсії або соціальної допомоги. Тобто критерієм звільнення від сплати єдиного внеску разом із фактом отримання пенсії, у тому числі пенсії за віком на пільгових умовах, є наявність у особи, яка обрала спрощену систему оподаткування, статусу пенсіонера за віком, що встановлюється відповідно до умов, визначених законом, зокрема, досягнення певного віку, після якого вона має право на призначення відповідної пенсії. Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною в рішенні у справі № 1-7/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) 9 лютого 1999 року № 1-рп/99: «В регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Аналізуючи дію в часі ч.4 ст.4 Закону № 2464, суд приходить до висновку, що з 06 серпня 2011 року фізичні особи-підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування, звільнені від сплати єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Згідно зі ст.1 Закону № 1058 пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім'ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом; пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом, а також зазначає, що умови призначення пенсії за віком визначені ст.26 цього Закону. Пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом. Відповідно до ч.1 ст.9 Закону № 1058 відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника. Як встановлено судом, з 24 жовтня 2006 року [PERSON], [INFO], призначена пенсія за віком на загальних підставах, (позивач досягла 55-річного віку та мала загальний (повний) стаж 32 роки 3 місяці 15 днів). Ст.26 Закону № 1058 (в редакції до 08 липня 2011 року, чинній на час призначення позивачу пенсії за віком), передбачала, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення чоловіками 60 років, жінками - 55 років та наявності страхового стажу не менше п'яти років. Ст.26 Закону № 1058 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), встановлено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - які народилися до 30 вересня 1956 року включно; 55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року; 56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року; 56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року; 57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року; 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року; 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року; 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року; 59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року; 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року; 60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року. Наведене зумовлює висновок, що [PERSON] досягла пенсійного віку як за умовами, передбаченими ст.26 Закону № 1058 (як в редакції до 08 липня 2011 року, так і в чинній редакції). Зважаючи на те, що позивач досягла пенсійного віку, передбаченого ст.26 Закону № 1058, отримує пенсію та є фізичною особою-підприємцем, який обрав спрощену систему оподаткування, в розумінні ч.4 ст.4 Закону № 2464 з 06 серпня 2011 року вона належить до категорії осіб, звільнених від сплати єдиного внеску, а тому не зобов'язана нараховувати, обчислювати та сплачувати єдиний внесок, а також надавати звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску. Оскільки позивач як пенсіонер за віком не зобов'язана була сплачувати єдиний внесок, вона може бути платником єдиного внеску виключно за умови добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, однак докази укладання [PERSON] договору про добровільну участь у загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванні суду не надані. Посилання відповідача на те, що позивач отримує такий вид пенсії як пенсію по втраті годувальника, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, суд вважає таким, що не ґрунтується за законі, з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст.10 Закону № 1058 особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Судом встановлено, що, отримуючи пенсію за віком, [PERSON] скористалася своїм правом на вибір пенсії, а саме 15 лютого 2011 року звернулася до УПФУ із заявою про переведення її на пенсію по втраті годувальника - її чоловіка [PERSON], який помер [INFO]. З 15 лютого 2011 року позивачу призначена пенсія по втраті годувальника (а.с.33-34). Згідно з положеннями ч.1 ст.36 Закону № 1058 (в редакції, чинній на час переходу [PERSON] на пенсію по втраті годувальника), пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у ч.2 ст.32 цього Закону, - незалежно від тривалості страхового стажу. Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування. При цьому, відповідно до пп.1 ч.2 ст.36 Закону № 1058 непрацездатними членами сім'ї вважаються, зокрема чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого ст.26 цього Закону. Таким чином, виникнення у особи права на пенсію у зв'язку з втратою годувальника, крім іншого, законодавець пов'язував з непрацездатністю такої особи. В свою чергу, непрацездатність особи обумовлювалася, зокрема, досягненням нею пенсійного віку, передбаченого ст.26 Закону № 1058, тобто набуттям статусу «пенсіонера за віком». З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що, маючи статус пенсіонера за віком у зв'язку з досягненням віку, встановленого ст.26 Закону № 1058, [PERSON] скористалася наданим їй правом обирати вид пенсійного забезпечення, перейшовши на пенсію у зв'язку з втратою годувальника. При цьому, статус «пенсіонера за віком» позивачем не втрачений, оскільки умовою такого переходу відповідно до ст.36 Закону № 1058 було набуття права на пенсію за віком на загальних підставах. Як зазначалося вище, однією з умов звільнення особи від сплати єдиного внеску за ч.4 ст.4 Закону № 2464 є факт отримання нею пенсії. При цьому звільнення від сплати єдиного внеску законодавець не пов'язував з конкретним видом пенсійного забезпечення, яке отримує особа (пенсія за віком, пенсія у зв'язку з втратою годувальника тощо), а тому факт отримання [PERSON] пенсії по втраті годувальника не спростовує висновку суду про належність позивача до осіб, звільнених від сплати єдиного внеску. Отже, позовні вимоги [PERSON] про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату недоїмки від 09 серпня 2013 року № Ф-130у є законними і обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки до вказаної вимоги включені суми єдиного внеску, визначені УПФУ за періоди, протягом яких позивач була звільнена від його сплати, а саме за серпень - грудень 2011 року, за січень - грудень 2012 рік та за січень - червень 2013 року. Стосовно позовних вимог [PERSON] про визнання протиправними дій УПФУ щодо нарахування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, суд зазначає наступне. Вчинення дій суб'єктом владних повноважень є способом реалізації наданої суб'єкту владних повноважень компетенції. Самі по собі оспорювані дії не тягнуть за собою будь-яких правових наслідків для позивача. Такі наслідки для позивача має вимога від 09 серпня 2013 року № Ф-130у, саме вона впливає на її права та інтереси. Виходячи із завдань адміністративного судочинства, як то захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, судовий захист права може бути здійснений лише у разі його порушення рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Оскільки оспорювані дії відповідача безпосередньо не створювали правових наслідків для позивача, позовні вимоги про визнання їх протиправними не підлягають задоволенню. Крім того, за висновком суду, визнання протиправною та скасування спірної вимоги цілком достатньо для відновлення порушеного права [PERSON] Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, беручи до уваги, що ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України. Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, що передбачено ч.3 ст.94 КАС України. [PERSON] документально підтверджені судові витрати по сплаті судового забору в розмірі 240,87 грн. (а.с.2-19). З урахуванням часткового задоволення позовних вимог на користь позивача з Державного бюджету України підлягають присудженню 172,05 грн. (судовий збір за задоволені майнові вимоги).

Результат розгляду: partial