Рішення адміністративного суду від 2014-02-17 00:00:00+02

05.10.2009р. [PERSON] звернулась до Луцького міськрайонного суду Волинської області з адміністративним позовом до управління соціального захисту населення Департаменту соціальної політики при виконавчому комітеті Луцької міської ради про визнання дій неправомірними та виплату соціальної допомоги, просила визнати неправомірними дії управління соціального захисту населення Департаменту соціальної політики при виконавчому комітеті Луцької міської ради щодо відмови у виплаті [PERSON] допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в розмірі не менше від прожиткового мінімуму, встановленого для дітей віком до 6 років; зобов'язати відповідача виплачувати [PERSON] щомісячно допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в розмірі не менше від прожиткового мінімуму, встановленого для дітей віком до 6 років; зобов'язати відповідача зробити перерахунок сум цієї допомоги відповідно до Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" до рівня не менше від прожиткового мінімуму на місяць. Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.12.2009р. у справі №2а-7526/09/0308 адміністративний позов [PERSON] до управління соціального захисту населення Департаменту соціальної політики при виконавчому комітеті Луцької міської ради про визнання дій неправомірними та виплату соціальної допомоги задоволено повністю, визнано протиправними дії управління соціального захисту населення Департаменту соціальної політики при виконавчому комітеті Луцької міської ради щодо не нарахування та не виплати соціальної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років [PERSON] за період часу з 09.07.2007р. по 31.12.2007р.; зобов'язано управління соціального захисту населення Департаменту соціальної політики при виконавчому комітеті Луцької міської ради провести нарахування та виплату [PERSON] соціальної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років встановленого ст.62 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" за період часу з 09.07.2007р. по 31.12.2007р. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, його оскаржив відповідач: департамент соціальної політики Луцької міської ради Волинської області, який у поданій апеляційній скарзі, посилаючись на те, що при винесенні даного рішення судом неповністю з'ясовано обставини, які мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та порушено норми матеріального права, просив скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою у задоволенні позовних вимог позивача відмовити. Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання для розгляду апеляційної скарги не прибули, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, тому колегія суддів, у відповідності до вимог ст.197 КАС України, вважає можливим розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки таку може бути вирішено на основі наявних у ній доказів. Заслухавши доповідь судді-доповідача у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржувану постанову суду першої інстанції слід скасувати та прийняти нову про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне: Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, [PERSON] у зв'язку із народженням дитини отримує допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірах, визначених ст.15 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми", Постановами Кабінету Міністрів України №1751 від 27.12.2001р. та №57 від 22.02.2008р. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регламентуються Законами України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням", "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" та іншими Законами і нормативними актами, що регулюють порядок та розміри виплати такої допомоги. Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що до 01.01.2007р. відносини щодо виплати допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку регулювалися Законом України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" (далі - Закон №2811-ХІІ), дія якого поширювалась на осіб, не застрахованих в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування (ст.13), та Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням" (далі - Закон №2240-III), який поширював свою дію на застрахованих у зазначеній системі осіб. Розмір допомоги також визначався цими Законами. Зокрема, ст.43 Закону №2240-III було передбачено, що допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається застрахованій особі у розмірі, що встановлюється правлінням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, але не менше розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом. Пунктом 7 ст.71 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" (далі - Закон №489-V) дію ст.43 Закону №2240-III на 2007 рік було зупинено. Конституційний Суд України Рішенням від 09.07.2007р. №6-рп/2007 положення п.7 ст.71 Закону №489-V визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) у частині зупинення на 2007р. дії ст.43 Закону №2240-III. 01.01.2008р. набрав чинності Закон України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (далі - Закон №107-VI). Пунктами 23, 25 розділу ІІ Закону №107-VI були внесені відповідні зміни до Закону №2811-ХІІ та Закону №2240-III. Зокрема, змінами до ст.13 Закону №2811-ХІІ його дію поширено на застрахованих осіб, а із Закону №2240-III було виключено статті 40-44. Конституційний Суд України Рішенням від 22.05.2008р. №10-рп/2008 визнав неконституційними низку положень Закону №107-VI, в тому числі й пункт 25 розділу II Закону №107-VI щодо виключення статей 40-44 Закону №2240-III. Пунктом 2 розділу ІІІ Закону №107-VI було передбачено, що розділ II цього Закону діє до 31.12.2008р. Таким чином, з часу проголошення Конституційним Судом України рішень №6-рп/2007 та №10-рп/2008 відновлювали свою дію вищезазначені положення Закону №2240-III. З огляду на наведене, оскільки встановлено, що [PERSON] є застрахованою у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, то за таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про те, що на відносини щодо виплати їй допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку поширювалися норми спеціального Закону (яким є Закон №2240-III), відповідно до ст.43 якого допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається застрахованій особі у розмірі, що встановлюється правлінням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, але не менше розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом. Вказана позиція апеляційного суду узгоджується з рішеннями Верховного Суду України, зокрема, з постановами від 18.06.2013р. у справі №21-209а13 та від 02.07.2013р. у справі №21-208а13. Відповідно до вимог ч.1 ст.244-2 КАС України, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. У відповідності до вимог ч.2 ст.99 КАС України (в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.100 КАС України (в редакції, що була чинна на час виникнення спірних правовідносин), пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що судом першої інстанції не враховано тієї обставини, що позивач пропустив строк звернення до суду, оскільки звернувся з позовом лише 05.10.2009р., а відповідачем у запереченні на позовну заяву подано клопотання про застосування строків звернення до адміністративного суду. Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що оскільки стосовно вказаної допомоги ніякими нормативно-правовими актами, крім КАС України, не визначено строк звернення до суду, то під час вирішення спорів, які виникають із вказаних правовідносин слід застосовувати річний строк звернення до суду. Позивачем не надано доказів того, що ним було пропущено строк для звернення до суду з поважних причин, тому, з огляду на наведене, суд відмовляє в задоволенні позову в частині виплат за період з 09.07.2007р. по 04.10.2008р. включно. За таких обставин, апеляційний суд приходить до переконання про підставність позовних вимог [PERSON] в частині виплати їй недоплаченої щомісячної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період починаючи з 05.10.2008р. в розмірі, що встановлюється правлінням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, але не менше розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом. Посилання апелянта на відсутність бюджетного фінансування розмірів щомісячної допомоги, як на причину невиконання державою взятих на себе зобов'язань, до уваги апеляційним судом не приймаються, оскільки реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кечко проти України"). Крім цього, в силу положень ст.162 КАС України, адміністративний суд, встановивши, що відповідач порушив норми права, які регулюють спірні правовідносини, повинен визнати такі дії протиправними і зобов'язати відповідача провести нарахування та виплату належних сум відповідно до закону. Із врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи зроблено висновки, які не відповідають обставинам справи, не дотримано норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Відповідно до вимог ст.202 КАС України, суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення, у випадках неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участі в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

Результат розгляду: denied