Рішення адміністративного суду від 2014-02-14 00:00:00+02

23.04.2009 року [PERSON] звернулась до суду з адміністративним позовом до УПСЗН Варвинської РДА про визнання дій неправомірними та зобов'язання зробити перерахунок і виплату допомоги при народженні та по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, пославшись на те, що вона є матір'ю [PERSON],[INFO] та перебуває на обліку у відповідача, отримуючи допомогу як застрахована особа у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного. Не погоджуючись із нарахованим розміром допомоги, позивач просить суд зобов'язати відповідача здійснити перерахунок і виплату допомоги при народженні дитини саме в розмірі 22,6 прожиткових мінімумів встановлених для дітей віком до 6 років та допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, виходячи із розміру прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років, за період з 27.08.2007 року по [INFO] з урахуванням фактично здійснених виплат /3-13,45-46/. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12.12.2013 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, а справу за її позовом до Управління праці та соціального захисту населення Варвинської РДА про визнання неправомірними дій та зобов'язання вчинити певні дії направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції /а.с.128-131/. В судове засідання позивач не з'явилась, про місце, час та дату слухання справи була повідомлена належним чином, про що свідчить поштове повідомлення, своєчасно надіслала до канцелярії Варвинського районного суду клопотання про розгляд справи за її відсутності /а.с.134-135/. Представник відповідача в судовому засіданні наполягав на відмові в задоволенні заявлених позовних вимог [PERSON] в повному обсязі з підстав порушення нею строків звернення до суду, передбачених ст.99 КАС України, а також правомірності нарахувань Управлінням праці та соціального захисту населення Варвинської РДА оскаржуваних виплат. Окрім того, зазначила, що на момент розгляду справи, правонаступником всіх прав та обов'язків Управління праці та соціального захисту населення Варвинської РДА - є Управління соціального захисту населення Варвинської районної державної адміністрації /а.с.137-142/. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали адміністративної справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши усі наявні докази у сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. На виконання вимог п.4 ч.1 ст.7 КАС України, суд, забезпечив сторонам змагальність процесу, створив їм відповідні умови для реалізації своїх процесуальних прав і виконання покладених на них процесуальних обов'язків, попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, проте позивач, відповідно до ч.3 ст.11 та ч.2 ст.49 КАС України, скористалась на власний розсуд своїми правами щодо предмету спору. Закон України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» № 2811-XII від 21 листопада 1992 року відповідно до Конституції України встановлює гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім'ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення. Частиною 1 статті 1 вказаного закону визначено, що громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України. Статтею 3 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» передбачено, що право на допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за цим Законом має особа (один з батьків дитини, усиновитель, опікун, баба, дід або інший родич), яка фактично здійснює догляд за дитиною. Статтею 15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» від 21 листопада 1992 року № 2811-XII передбачено, що допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років. Закон України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» № 2811 -XII від 21 листопада 1992 року є спеціальним законом, що регулює правовідносини, пов'язані з призначенням та виплатою державної допомоги на неповнолітніх дітей. Умови призначення допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку передбачені статтею 14 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», при цьому зазначений закон не передбачає обмежень чи особливих умов або розподілу осіб, що мають право на отримання такої допомоги на застрахованих чи не застрахованих осіб. Правові, організаційні та фінансові основи загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян на випадок тимчасової втрати працездатності, у зв'язку з вагітністю та пологами, у разі смерті, а також надання послуг із санаторно-курортного лікування та оздоровлення застрахованим особам та членам їх сімей визначає Закон України "Про загальнообов'язкове державне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням або похованням" від 18.01.2001 року № 2240- ПІ (Закон № 2240). В судовому засіданні встановлено та сторонами не оспорюється, що позивач [PERSON] є особою, застрахованою в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, а отже її правовий статус щодо невиплати недоплаченої суми допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку регулюється Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням". Відповідно до ст.43 названого Закону допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається застрахованій особі у розмірі, що встановлюється правлінням Фонду, але не менше розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом. Статтею 46 Конституції України громадянам гарантовано право на соціальний захист, що включає, зокрема, право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. До 1 січня 2008 року - дати набрання чинності Законом України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" від 28.12.2007 №107-VI, - правовідносини щодо виплати допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку регулювалися Законом України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" №2811-ХІІ (далі - Закон №2811-ХІІ), дія якого поширювалася на осіб, не застрахованих в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування (стаття 13), та Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням" № 2240-III (далі - Закон №2240-III), який поширював свою дію на застрахованих у зазначеній системі осіб (стаття 42). Розмір допомоги також визначався цими законами. Положеннями ст.43 Закону №2240-III передбачено, що допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається застрахованій особі у розмірі, що встановлюється правлінням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, але не менше розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом. Пунктами 23,25 розділу ІІ Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 28.12.2007 №107-VI (далі - Закон №107-VI) внесено зміни до Закону № 2811-ХІІ та Закону № 2240-III. Зокрема, змінами до статті 13 Закону № 2811-ХІІ його дію поширено на застрахованих осіб, а із Закону № 2240-III було виключено статті 40-44. Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 №10-рп/2008 визнано неконституційними низку положень Закону №107-VI, в тому числі й пункту 25 розділу II Закону № 107-VI щодо виключення статей 40-44 Закону № 2240-III. Таким чином, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 22.05.2008 №10-рп/2008 положення Закону № 2240-III, які поширювали свою дію на застрахованих осіб, відновили свою дію. Згідно з ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Таким чином, з 22.05.2008 р. відновлена попередня редакція ст.43 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням". Фактично, у період із 22 травня по 31 грудня 2008 року існувало дві законодавчі норми щодо виплати допомоги по догляду за дитиною, а саме: стаття 43 Закону N 2240-III, яка врегульовувала питання щодо виплати допомоги особам, які застраховані в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, і стаття 15 Закону N 2811-XII у редакції Закону N 107-VI від 28 грудня 2007 року, яка поширювала свою дію на осіб (один з батьків дитини, усиновлювач, опікун, баба, дід або інший родич), які фактично здійснюють догляд за дитиною, незалежно від того, чи застраховані вони у зазначеній системі страхування (стаття 13 Закону N 2811-XII). Враховуючи беззаперечний факт того, що позивач є особою, яка застрахована у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, відповідач, виплачуючи позивачу допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в розмірі, встановленому Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 року № 1751 "Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми", діяв неправомірно та з порушенням вимог законодавства. При застосуванні норм матеріального права у даних правовідносинах суд враховує позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 25 грудня 2012 року в справі № 21-410а12. Відповідно до ст. 2442 КАС України, рішення Верховного суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України. Частиною другою статті 5 КАС України передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.99 КАС України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) для захисту прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Згідно ч.1 ст.100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Як вбачається з матеріалів адміністративної справи, позивачем заявлено позов про визнання дій протиправними та зобов'язання здійснити перерахунок щомісячної державної соціальної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 27.08.2007 року по [INFO] /а.с.12-13/. З адміністративним позовом [PERSON] звернулась до Варвинського районного суду лише 23.04.2009 року, тобто з порушенням передбаченого ст.99 КАС України річного строку, документів на підтвердження поважності причин пропуску строку для звернення не надано, а представник відповідача наполягав на відмові у задоволенні позову у зв'язку з пропуском позивачем строку звернення до суду /а.с.137-142/, в зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог за період з 27.08.2007 року по 22.04.2008 року необхідно відмовити, відповідно до ст.100 КАС України. Враховуючи викладене, з 22.05.2008 р. по [INFO] позивачу допомога по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку повинна була виплачуватись відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням" в розмірі прожиткового мінімуму, встановленого для дітей віком до 6 років. З огляду на положення вимог ст.256 КАС України, зваживши наслідки негайного виконання і наслідки невиконання постанови до набрання нею законної сили, суд приходить до висновку, що підстав для звернення до негайного виконання винесеної постанови не має. Відповідно до положень ст.ст.11,71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги положення ч.4 ст.105 КАС України та характер спірних правовідносин, суд позбавлений можливості ухвалювати судове рішення по даній категорії справ про стягнення з відповідача саме конкретної суми грошових коштів, тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача підлягають частковому задоволенню. Згідно вимог ч.3 ст.94 КАС України судові витрати, понесені позивачем у вигляді сплаченого в дохід держави судового збору належить стягнути частково з Державного бюджету України відповідно до кількості задоволених позовних вимог.

Результат розгляду: partial