Рішення адміністративного суду від 2014-02-26 00:00:00+02

До Сумського окружного адміністративного суду звернулося Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" (далі по тексту - позивач, ПАТ КБ «Приватбанк») з позовом до Відділу державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції, в якому просить зобов'язати відповідача зняти арешт із заставленого майна Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк": автомобіля марки SCANIA RI24LB, 2001 р.в., колір білий, № кузова [NUMBER], тип ТЗ бортовий-С, ДНЗ - [NUMBER]; причепу бортового, марка PANAV TVL18, 1997р.в., колір синій, № кузова [NUMBER], ДНЗ [NUMBER], що належать на праві власності [PERSON], яка мешкає за адресою: [ADDRESS] (код [NUMBER]), накладений постановами державного виконавця за вих.№554-03-28 від 02.02.2011 року, вих №325 від 24.01.2013 року та вих. №2934-03-28 від 28.11.2011 року. Свої вимоги мотивує тим, що майно, на яке накладено арешт, було передано в заставу ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі договорів від 13.11.2009 року №1581-мк та №1580-мк , у зв'язку з чим позивач не може скористатися своїм правом заставодержателя та отримати задоволення своїх вимог до боржника за кредитними договорами від 26.12.2007 року №1581-мк та від 07.02.2008 року №1580-мк за рахунок заставленого майна. Ухвалою суду від 29.01.2014 року відповідач у справі - Відділ державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції замінений належним відповідачем - Відділом державної виконавчої служби Тростянецького районного управління юстиції (а.с.54-55). В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.90), надіслав заперечення на позовну заяву, в яких зазначив, що під час накладення арештів на рухоме майно державний виконавець діяв у межах своїх повноважень згідно з чинним законодавством, та просив розгляд справи проводити у його відсутність (а.с.66-67). Представник ПАТ КБ «Надра» та треті особи - [PERSON] та [PERSON], належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи (а.с.89,92,91), в судове засідання не з'явились, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 26.12.2007 року та 07.02.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладені договори №1581-мк та №1580-мк про надання останньому кредитів у розмірі 65 700 дол. США та 7500 дол. США зі строками повернення до 25.12.2012 року та до 06.02.2011 року відповідно (а.с.6-13,15-21). В забезпечення виконання зобов'язань за вказаними кредитними договорами з [PERSON] були укладені договори поруки №1581-мк від 26.12.2007 року та №1580-мк від 07.02.2008 року (а.с.14,22), а також договори застави автотранспорту №1581-мк та №1580 мк від 13.11.2009 року (а.с.23-35). У зв'язку з невиконанням умов кредитних договорів ПАТ КБ «Приватбанк» вирішило реалізувати предмети застави в рахунок погашення заборгованості, проте, під час підготовки банком документів для продажу заставного майна з'ясувалось, що на нього накладено арешт постановами державного виконавця ВДВС Тростянецького РУЮ (а.с.38, 74,77-78). Так, на виконанні у відповідача перебували виконавчі листи №2а-5783/10/10/1870 від 16.07.2010 року, №2-30/11 від 26.09.2011, №2-30/11 від 26.09.2011 року, видані судами, про стягнення з [PERSON] боргів (а.с.69-71). Судові рішення набрали законної сили 24.10.2011 року, 24.10.2011 року та 13.08.2010 року. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.2 Закону України "Про виконавче провадження " примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу". Сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом (ч.1, ч.2 ст.8 Закону України "Про виконавче провадження "). Оскільки позивач не є стороною зазначених виконавчих проваджень, то він правомірно звернувся з позовом до адміністративного суду. Згідно зі статтею 32 Закону України "Про виконавче провадження " заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням. Відповідно до ч. 1 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження " стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя. Частиною 3 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження " встановлено, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Тобто, положення вказаної статті визначають порядок та допустимість звернення стягнення на заставлене майно боржника в порядку примусового виконання для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями лише у конкретно визначених випадках, та в свою чергу не забороняє здійснювати опис та накладати арешт на майно, що перебуває в заставі, в тому числі для забезпечення задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями. При цьому, даному зверненню повинні передувати такі обставини, як: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів. В даному ж випадку право на заставлене майно, щодо якого проведено виконавчі дії з накладення арештів, у позивача ПАТ КБ «Приватбанк» виникло на підставі договорів застави автотранспорту №1581-мк та №1580 мк від 13.11.2009 року (а.с.23-35), тобто до винесення судами рішень про стягнення коштів з [PERSON] Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна (ч. 4 ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження "). Враховуючи, що право на заставлене майно у позивача виникло раніше винесених судами рішень про стягнення коштів з [PERSON], а вартість заставлених транспортних засобів не перевищує розміру заборгованості боржника (а.с.24,31,39,81-86), на переконання суду, позивач наділений переважним правом задовольнити свої вимоги за рахунок заставленого майна, однак, наявність зареєстрованих публічних обтяжень ВДВС Тростянецького РУЮ фактично унеможливлює використання ПАТ КБ «Приватбанк» свого права як заставодержателя. Згідно зі ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження " державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що накладенням арешту на спірне рухоме майно відповідачем було обмежено реалізацію права позивача, передбаченого ст. 54 Закону України "Про виконавче провадження ", внаслідок чого позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Результат розгляду: granted