Рішення адміністративного суду від 2014-03-05 00:00:00+02

Товариство з обмеженою відповідальністю «Укртехснаб» звернулося до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Західно-Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення відповідача форми «Р» від 24.01.2014р. №000072203 та №000052203. В обґрунтування пред'явленого позову зазначалося, що відповідач дійшов помилкового висновку про те, що сума кредиторської заборгованості позивача у розмірі 2283898,00грн. по підприємствам, які на останній день перевіряємого періоду перебувають в стані припинення, є безповоротною фінансовою допомогою, а, отже, має бути віднесена до складу оподатковуваного доходу за 2012 рік, оскільки означена заборгованість позивача не підпадає під визначення безповоротної фінансової допомоги та безнадійної заборгованості у розумінні приписів п.п.14.1.11, п.п.14.1.257 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, тому що згідно цих норм закону заборгованість визнається безнадійною з дати припинення юридичної особи у зв'язку з її ліквідацією або з дати визнання банкрутом у встановленому законом порядку, а кредитори позивача станом на теперішній час не є припиненими юридичними особами, про що є відповідні відомості в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Також позивач зазначав, що безпідставним є висновок відповідача про те, що витрати позивача на суму 238953,00грн. не підтверджені первинними документами, оскільки всі відповідні первинні документи були в наявності у позивача на час перевірки та пред'являлися перевіряючим, однак, не були взяті останніми до уваги з посиланням на те, що означені документи були складені у періоді, що не входить до перевіряємого. Однак, наведені доводи не є підставою для позбавлення позивача права на віднесення документально підтверджених витрат до складу витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток. Крім того позивач вказував на те, що податковий кредит ним було сформовано правомірно на підставі належним чином оформлених податкових накладних, зокрема податкових накладних від 19.06.2012р. №4 та від 12.07.2012р. №6, виписаних контрагентом позивача ТОВ «Литмаш», які надавалися до перевірки і зауважень до них не було. Висновки, викладені в акті перевірки від 10.01.2014р. №11/22.3-31217091, на підставі якого винесені оскаржувані податкові повідомлення-рішення, є недостовірними, необґрунтованими та не відповідають нормам чинного законодавства. Представники позивача у судовому засіданні повністю підтримали пред'явлений адміністративний позов та, посилаючись на викладені в ньому доводи, просили повністю його задовольнити. Відповідач пред'явлений позов не визнав, подав на нього письмові заперечення, в яких просив повністю відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що проведеною перевіркою позивача було встановлено, що останнім занижено валовий дохід за ІV квартал 2012 року на суму 2283898,00грн. внаслідок не включення до його складу сум безповоротної фінансової допомоги, а саме: сум кредиторської заборгованості по підприємствам, які на останній день перевіряємого періоду мають стан 3 «розпочато ліквідаційну процедуру» та на день складання акту перевірки позивач із цими підприємствами не розрахувався. Крім того позивачем було завищено витрати, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток за період з 01.04.2012р. по 31.12.2012р. на суму 238953,00грн., оскільки ці витрати не підтверджені відповідними первинними документами. Наведене призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 529799,00грн. Також відповідач зазначав, що проведеною перевіркою відображеного показника за період з 01.04.2012р. по 31.12.2012р. встановлено завищення сум податку на додану вартість, включених позивачем до складу податкового періоду у загальному розмірі 26666,00грн., в тому числі за червень 2012 року у сумі 13333,00грн. та за липень 2012 року у сумі 13333,00грн., оскільки згідно системи автоматизованого співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України встановлено розбіжності з задекларованими позивачем показниками ПДВ, оскільки ІПН контрагента зазначено як 250800824129, в той час як ІПН ТОВ «Литмаш», який, як зазначає позивач, виписав податкові накладні, на підставі яких сформовано податковий кредит у сумі 26666,00грн., є 250822824129. Представник відповідача у судовому засіданні також заперечував проти задоволення адміністративного позову та посилаючись на доводи, викладені у письмових запереченнях на нього, просив відмовити у його задоволенні. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Укртехснаб» (далі - ТОВ «Укртехснаб») (код ЄДРПОУ 31217091) зареєстроване 14.12.2000р. виконкомом Павлоградської міської ради, свідоцтво про державну реєстрацію від 14.12.2000р. Серії А01 №115902, перебуває на обліку в Західно-Донбаській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області (далі - Західно-Донбаська ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області) як платник податків, в тому числі податку на додану вартість та податку на прибуток приватних підприємств (а.с.12,13,28). На підставі наказу Західно-Донбаської ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області від 05.12.2013р. №371 та направлень на проведення перевірки від 16.12.2013р. №229,230,231,232 та від 23.12.2013р. №236 працівниками означеного органу доходів і зборів було проведено планову виїзну документальну перевірку ТОВ «Укртехснаб» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.04.2012р. по 31.12.2012р., валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2012р. по 31.12.2012р. За результатами проведеної перевірки складено акт від 10.01.2014р. №11/22.3-31217091, яким, зокрема, зафіксовано допущення позивачем порушень приписів п.п.135.5.4 п.135.5 ст.135 Податкового кодексу України у зв'язку із не включенням до складу валового доходу за 2012 рік сум безповоротної фінансової допомоги у розмірі 2283898,00грн., а також порушення приписів п.п.138.1.1 п.138.1 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України через завищення витрат за період з 01.04.2012р. по 31.12.2012р. на загальну суму 238953,00грн., що призвело до заниження податку на прибуток приватних підприємств на суму 529799,00грн. за ІV квартал 2012 року. Також вказаним актом зафіксовано порушення позивачем норм п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України внаслідок віднесення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість у розмірі 26666,00грн., які не підтверджені податковими накладними (а.с.31-76). Наведені висновки обґрунтовані тим, що позивачем було занижено валовий дохід за ІV квартал 2012 року на суму 2283898,00грн. внаслідок не включення до його складу сум безповоротної фінансової допомоги, а саме: сум кредиторської заборгованості по підприємствам (ТОВ «Дніпроторгінвест» та ТОВ «Модем»), які на останній день перевіряємого періоду мають стан 3 «розпочато ліквідаційну процедуру» та на день складання акту перевірки позивач із цими підприємствами не розрахувався. Отже, відповідно до п.137.10 ст.137 Податкового кодексу України суми безповоротної фінансової допомоги вважаються доходами на дату фактичного отримання платником податків або на дату надходження коштів на банківський рахунок чи в касу платника податку. Крім того в акті зазначалося, що позивачем було завищено витрати, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток за період з 01.04.2012р. по 31.12.2012р. на суму 238953,00грн., оскільки ці витрати не підтверджені відповідними первинними документами. При цьому в акті також значилося, що з усного пояснення головного бухгалтера ТОВ «Укртехснаб» до складу витрат включено витрати у сумі 238953,00грн., які не були враховані підприємством при складанні декларації з податку на прибуток за І квартал 2012 року. Щодо завищення позивачем податкового кредиту, то ці висновки відповідача обґрунтовані тим, що проведеною перевіркою відображеного показника за період з 01.04.2012р. по 31.12.2012р. встановлено завищення сум податку на додану вартість, включених позивачем до складу податкового періоду у загальному розмірі 26666,00грн., в тому числі за червень 2012 року у сумі 13333,00грн. та за липень 2012 року у сумі 13333,00грн., оскільки згідно системи автоматизованого співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України встановлено розбіжності з задекларованими позивачем показниками ПДВ, оскільки ІПН контрагента, який виписав податкові накладні, на підставі яких сформовано означений вище податковий кредит, зазначено як 250800824129, в той час як такого суб'єкта господарювання не визначено. На підставі акту перевірки від 10.01.2014р. №11/22.3-31217091 Західно-Донбаською ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області винесено податкове повідомлення-рішення форми «Р» від 24.01.2014р. №000072203, яким ТОВ «Укртехснаб» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у загальному розмірі 39999,00грн., з яких за основним платежем - 26666,00грн. та за штрафними санкціями - 13333,00грн., а також податкове повідомлення-рішення форми «Р» від 24.01.2014р. №000052203, яким ТОВ «Укртехснаб» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у загальному розмірі 794698,00грн., з яких за основним платежем - 529799,00грн. та за штрафними санкціями - 264899,00грн. (а.с.29,30). Розглядаючи позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення форми «Р» від 24.01.2014р. №000052203, яким ТОВ «Укртехснаб» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств, суд зважає на наступне. Так, згідно даних рахунку 631 «розрахунки з вітчизняними постачальниками» за ТОВ «Укртехснаб» обліковується кредиторська заборгованість перед ТОВ «Дніпроторгінвест» у розмірі 1836675,81грн. та перед ТОВ «Модем» у сумі 447221,68грн., яка станом на час проведення перевірки не є погашеною. Позивачем означена кредиторська заборгованість у загальній сумі 2283898,00грн. визнається. Судом встановлено, що вказана кредиторська заборгованість позивача виникла в рамках договірних відносин ТОВ «Укртехснаб» з ТОВ «Дніпроторгінвест» та з ТОВ «Модем» згідно договорів купівлі-продажу №01/09 від 30.08.2010р. (з ТОВ «Дніпроторгінвест») та №01/04 від 01.04.2011р. (з ТОВ «Модем») (а.с.99,140). З видаткових та податкових накладних до цих договорів вбачається, що означеними контрагентами позивача на виконання умов укладених з ними договорів протягом 2010-2012р.р. було продано ТОВ «Укртехснаб» ряд товарів, зокрема, підшипників, блоків, субблоків, паливних баків та інших запчастин. За умовами вказаних договорів передача товару відбувалася на платній основі. При цьому частина отриманого товару була оплачена позивачем відповідно до платіжних доручень, копії яких містяться в матеріалах справи (а.с.77-98,100-139,141-155). Неоплачена частина вартості отриманого від ТОВ «Дніпроторгінвест» та ТОВ «Модем» товару обліковується за позивачем як кредиторська заборгованість. Відповідач стверджує, що ця кредиторська заборгованість має бути віднесена позивачем до складу доходів за 2012 рік відповідно до приписів п.п.135.5.4 п.135.5 ст.135 Податкового кодексу України як сума безповоротної фінансової допомоги, однак, суд не погоджується з таким твердженням відповідача, виходячи з такого. Згідно п.135.1 ст.135 Податкового кодексу України доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, та складаються з: доходу від операційної діяльності, який визначається відповідно до пункту 135.4 цієї статті; інших доходів, які визначаються відповідно до пункту 135.5 цієї статті, за винятком доходів, визначених у пункті 135.3 цієї статті та у статті 136 цього Кодексу. Відповідно до п.п.135.5.4 п.135.5 ст.135 Податкового кодексу України інші доходи включають вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості, крім випадків, коли операції з надання/отримання безповоротної фінансової допомоги проводяться між платником податку та його відокремленими підрозділами, які не мають статусу юридичної особи. Пунктом 137.10 статті 137 Податкового кодексу України передбачено, що суми безповоротної фінансової допомоги та безоплатно отримані товари (роботи, послуги) вважаються доходами на дату фактичного отримання платником податку товарів (робіт, послуг) або за датою надходження коштів на банківський рахунок чи в касу платника податку, якщо інше не передбачено цим розділом. Підпунктом 14.1.257 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що безповоротна фінансова допомога - це: - сума коштів, передана платнику податків згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами або без укладення таких договорів; - сума безнадійної заборгованості, відшкодована кредитору позичальником після списання такої безнадійної заборгованості; - сума заборгованості одного платника податків перед іншим платником податків, що не стягнута після закінчення строку позовної давності; - основна сума кредиту або депозиту, що надані платнику податків без встановлення строків повернення такої основної суми, за винятком кредитів, наданих під безстрокові облігації, та депозитів до запитання у банківських установах, а також сума процентів, нарахованих на таку основну суму, але не сплачених (списаних); - сума процентів, умовно нарахованих на суму поворотної фінансової допомоги, що залишається неповерненою на кінець звітного періоду, у розмірі облікової ставки Національного банку України, розрахованої за кожний день фактичного використання такої поворотної фінансової допомоги. Варто зауважити, що відповідачем в акті перевірки від 10.01.2014р. №11/22.3-31217091 чітко не зазначено за яких встановлених законом ознак він вважає кредиторську заборгованість позивача безповоротною фінансовою допомогою. Так, в акті лише зазначено, що ця заборгованість має місце по підприємствам (ТОВ «Дніпроторгінвест» та ТОВ «Модем»), які на останній день перевіряємого періоду мають стан 3 «розпочато ліквідаційну процедуру» та на день складання акту перевірки позивач із цими підприємствами не розрахувався. При цьому представник відповідача у судовому засіданні пояснив, що фактично висновки відповідача про необхідність віднесення позивачем суми кредиторської заборгованості у розмірі 2283898,00грн. до складу доходу за 2012 рік базуються на тому, що така заборгованість є безнадійною у розумінні приписів абз. «в» п.п.14.1.11 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, а, отже, згідно п.п.135.5.4 п.135.5 ст.135 цього Кодексу має бути включена до складу інших доходів. Так, п.п.14.1.11 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України встановлено, що безнадійна заборгованість - це заборгованість, що відповідає одній з таких ознак: а) заборгованість за зобов'язаннями, щодо яких минув строк позовної давності; б) прострочена заборгованість фізичної або юридичної особи, що не погашена внаслідок недостатності майна зазначеної особи, за умови, що дії кредитора, спрямовані на примусове стягнення майна боржника, не призвели до повного погашення заборгованості; в) заборгованість суб'єктів господарювання, визнаних банкрутами у встановленому законом порядку або припинених як юридичні особи у зв'язку з їх ліквідацією; г) заборгованість, яка виявилася непогашеною внаслідок недостатності коштів, одержаних після звернення кредитором стягнення на заставлене майно відповідно до закону та договору, за умови, що інші дії кредитора щодо примусового стягнення іншого майна позичальника, визначені нормативно-правовими актами, не призвели до повного покриття заборгованості; ґ) заборгованість, стягнення якої стало неможливим у зв'язку з дією обставин непереборної сили, стихійного лиха (форс-мажорних обставин), підтверджених у порядку, передбаченому законодавством; д) прострочена заборгованість померлих фізичних осіб, а також осіб, які у судовому порядку визнані безвісно відсутніми, недієздатними або оголошені померлими, а також прострочена заборгованість фізичних осіб, засуджених до позбавлення волі. Дійсно, з роздруківок з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців вбачається, що ТОВ «Дніпроторгінвест» та ТОВ «Модем» перебувають у стані припинення (а.с.178-182). Разом з тим, ці суб'єкти господарювання не є такими, що визнані банкрутами у встановленому законом порядку та припинені як юридичні особи у зв'язку з їх ліквідацією, що відповідачем не заперечується. Перебування у стані припинення не є фактичним припиненням юридичної особи. Відповідно до абз.2 ч.12 ст.36 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації припинення юридичної особи в результаті її ліквідації є датою державної реєстрації припинення юридичної особи. Згідно ч.5 ст.91 Господарського кодексу України ліквідація господарського товариства вважається завершеною, а товариство таким, що припинило свою діяльність, з дня внесення запису про його ліквідацію до державного реєстру. При цьому ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» передбачено, що якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними. Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості. Зважаючи на те, що станом на час розгляду справи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відсутні записи про проведення державної реєстрації припинення юридичних осіб ТОВ «Дніпроторгінвест» та ТОВ «Модем» в результаті їх ліквідації підстави вважати ці юридичні особи припиненими відсутні. За наведених обставин, кредиторська заборгованість ТОВ «Укртехснаб» по господарським взаємовідносинам з ТОВ «Дніпроторгінвест» та ТОВ «Модем» у розмірі 2283898,00грн. не є безповоротною фінансовою допомогою та не може вважатися безнадійною заборгованістю, оскільки не підпадає під визначення цих понять, встановлених п.п.14.1.11, п.п.14.1.257 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, та не містить їх ознак, а, отже, позивач не зобов'язаний відносити суму цієї кредиторської заборгованості до складу інших доходів 2012 року відповідно до приписів п.п.135.5.4 п.135.5 ст.135 цього Кодексу. Суд також не погоджується з висновками відповідача про завищення позивачем витрат операційної діяльності, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток за період з 01.04.2012р. по 31.12.2012р. на суму 238953,00грн., з огляду на наступне. Згідно п.138.1 ст.138 Податкового кодексу України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу. Відповідно до п.п.138.1.1 п.138.1 ст.138 цього Кодексу витрати операційної діяльності, зокрема, включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку. Пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. Підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України встановлено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку. Згідно п.138.4 ст.138 Податкового кодексу України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг. Разом з тим, абз.2 п.138.11 ст.138 Податкового кодексу України передбачено, що суми витрат, здійснені в минулі звітні роки і не враховані в минулих податкових періодах у зв'язку з допущенням помилок та виявлені у звітному податковому періоді в розрахунку податкового зобов'язання відображаються у складі інших витрат, а ті, які здійснені у звітному податковому році, - у складі витрат відповідної групи (собівартості реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, загальновиробничих витрат, адміністративних витрат тощо). Наведені норми кореспондуються з приписами ст.50 Податкового кодексу України, якою платнику податків надано право не подавати уточнюючий розрахунок у разі самостійного виявлення у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) помилок, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації, якщо відповідні уточнені показники зазначаються ним у складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період, протягом якого такі помилки були самостійно виявлені. Як зазначалося вище, під час перевірки позивача у головного бухгалтера ТОВ «Укртехснаб» Британ Г.А. було відібрано пояснення щодо включення до складу витрат операційної діяльності за період з 01.04.2012р. по 31.12.2012р. суми 238953,00грн., в яких остання повідомила, що ці витрати фактично є витратами І кварталу 2012 року, однак, вони помилково не були враховані підприємством при складанні декларації з податку на прибуток за І квартал 2012 року. Наведені пояснення відображено в акті перевірки позивача від 10.01.2014р. №11/22.3-31217091. Судом встановлено, що витрати в сумі 238953,00грн. є витратами на придбання позивачем товару за договором купівлі-продажу №01/07 від 01.07.2011р., укладеним з ТОВ «Техмедбуд», який був переданий означеним контрагентом відповідно до видаткової накладної від 19.03.2012р. №1502 та оплачений за платіжним дорученням №122 від29.03.2012р. (а.с.184-186). Як пояснили представники сторін, вищенаведені первинні документи на підтвердження здійснених позивачем витрат у сумі 238953,00грн. не досліджувалися перевіряючими, оскільки вони не входять до перевіряємого періоду, а І квартал 2012 року під перевірку не підпадав. Проте наведені доводи не можуть бути підставою для позбавлення платника податку права на віднесення ним до складу витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток, відповідних фактично здійснених витрат, підтверджених належним чином оформленими первинними документами. При цьому вони у розумінні приписів ст.50, абз.2 п.138.11 ст.138 Податкового кодексу України були вірно включені позивачем до складу витрат відповідної групи податкової декларації за наступний податковий період, протягом якого ним самостійно було виявлено помилково не включені суми витрат до показників декларації минулого податкового періоду. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем безпідставно та протиправно збільшено суму грошового зобов'язання позивача з податку на прибуток приватних підприємств у загальному розмірі 794698,00грн., з яких за основним платежем - 529799,00грн. та за штрафними санкціями - 264899,00грн., оскільки ТОВ «Укртехснаб» не порушувало приписів п.п.135.5.4 п.135.5 ст.135, п.п.138.1.1 п.138.1 ст.138 та п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України. Отже податкове повідомлення-рішення Західно-Донбаської ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області форми «Р» від 24.01.2014р. №000052203підлягає скасуванню. Також суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог в частині щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Західно-Донбаської ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області форми «Р» від 24.01.2014р. №000072203, яким ТОВ «Укртехснаб» збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у загальному розмірі 39999,00грн., зважаючи на таке. Відповідно до п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. При цьому п.198.2 ст.198 цього Кодексу передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Згідно п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. Тобто необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності. Не відносяться до податкового кредиту, згідно з пунктом 198.6. цієї статті, суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. Таким чином, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Відповідно до п.201.6 ст.201 Податкового кодексу України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Контролюючі органи за даними реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, наданих в електронному вигляді, повідомляють платника податку про наявність у такому реєстрі розбіжностей з даними контрагентів. При цьому платник податку протягом 10 днів після отримання такого повідомлення має право уточнити податкові зобов'язання без застосування штрафних санкцій, передбачених розділом II цього Кодексу. Згідно п.201.8 ст.201 цього Кодексу право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу. Пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України передбачено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних. Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня. Датою та часом надання податкової накладної та/або розрахунку коригування в електронному вигляді до центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, є дата та час, зафіксовані у квитанції. Якщо надіслані податкові накладні та/або розрахунки коригування сформовано з порушенням вимог, передбачених відповідно пунктом 201.1 статті 201 та/або пунктом 192.1 статті 192 цього Кодексу, протягом операційного дня продавцю надсилається квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі про неприйняття їх в електронному вигляді із зазначенням причин. Якщо протягом операційного дня не надіслано квитанції про прийняття або неприйняття, така податкова накладна вважається зареєстрованою в Єдиному реєстрі податкових накладних. При цьому абз.10 п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України встановлено, що виявлення розбіжностей даних податкової накладної та Єдиного реєстру податкових накладних є підставою для проведення контролюючими органами документальної позапланової виїзної перевірки продавця та у відповідних випадках покупця товарів/послуг. Судом встановлено, що податковий кредит у сумі 26666,00грн., в тому числі за червень 2012 року у сумі 13333,00грн. та за липень 2012 року у сумі 13333,00грн., було сформовано позивачем на підставі податкових накладних від 19.06.2012р. №4 та від 12.07.2012р. №6, виписаних контрагентом ТОВ «Литмаш» в ході виконання господарських операцій згідно укладеного з позивачем договору купівлі-продажу №39/12 від 18.06.2012р. Факт реальних господарських операцій за цим договором відповідачем фактично не заперечується, а також підтверджується відповідними первинними документами, а саме: договором купівлі-продажу №39/12 від 18.06.2012р., видатковою накладною №11 від 12.07.2012р., податковими накладними від 19.06.2012р. №4 та від 12.07.2012р. №6, а також платіжними дорученнями №254 від 19.06.2012р. та №282 від 12.07.2012р. та товарно-транспортною накладною (а.с.188-196). Відповідно до свідоцтва №33032915 від 30.01.2002р. ТОВ «Литмаш» є платником податку на додану вартість (а.с.197). Означені податкові накладні складені відповідно до приписів п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України, що відповідачем не заперечується. Разом з тим, в акті перевірки позивача значилося, що згідно системи автоматизованого співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України встановлено розбіжності з задекларованими позивачем показниками ПДВ, оскільки ІПН контрагента, який виписав податкові накладні, на підставі яких сформовано означений вище податковий кредит, зазначено як 250800824129, в той час як такого суб'єкта господарювання не визначено. Однак, відповідачем не надано будь-яких доказів наявності таких відомостей в системі автоматизованого співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України (роздруківка, витяг тощо), а також не надано жодних пояснень з приводу наявності такої інформації в системі та підстав її внесення, хоча на підготовку пояснень з цього приводу представникові відповідача надавався достатній час (10 днів). При цьому з податкових накладних від 19.06.2012р. №4 та від 12.07.2012р. №6, виписаних ТОВ «Литмаш», вбачається, що в них ІПН цього суб'єкта господарювання вірно зазначено як 250822824129 (а.с.195,196). Крім того позивачем було надано суду квитанції про направлення ТОВ «Литмаш» податкових накладних від 19.06.2012р. №4 та від 12.07.2012р. №6 до Єдиного реєстру податкових накладних згідно вимог п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що позивачем правомірно було сформовано податковий кредит у сумі 26666,00грн. на підставі податкових накладних від 19.06.2012р. №4 та від 12.07.2012р. №6, виписаних ТОВ «Литмаш» в ході виконання господарських операцій за договором купівлі-продажу №39/12 від 18.06.2012р., реальність яких підтверджується відповідними первинними документами. Таким чином, податкове повідомлення-рішення Західно-Донбаської ОДПІ ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області форми «Р» від 24.01.2014р. №000072203 підлягає скасуванню. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що позивачем при подачі позову до суду понесені судові витрати у вигляді сплати судового збору у сумі 560грн. 28коп., що підтверджується квитанціями, наявними в матеріалах справи (а.с.2,3), а відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України. Отже, судові витрати, понесені позивачем та підтверджені вищенаведеними належними доказами підлягають стягненню з Державного бюджету України на користь позивача у розмірі 560грн. 28коп.

Результат розгляду: granted