Рішення адміністративного суду від 2014-02-27 00:00:00+02

В поданому до суду адміністративному позові [PERSON] (далі-позивач) просив суд визнати нечинним та скасувати рішення №92 від 30.01.2014 року про застосування фінансових санкцій та нарахування пені за несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) страхових внесків, за період з 02.04.2007 року по 03.04.2007 року та з 01.04.2009 року по 03.04.2009 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення №92 від 30.01.2014 року про застосування фінансових санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) страхувальниками страхових внесків, у тому числі донарахованих страхувальниками або органами Пенсійного фонду є протиправним, оскільки відповідно до ст.239, 241 ГК України сума штрафу відноситься до адміністративно-господарських санкцій, та застосована до позивача понад строки встановлені ст.250 ГК України. Відповідачем до суду подано письмові заперечення проти позову, відповідно до яких, вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить суд у задоволенні позову відмовити повністю, зазначаючи, що ПП [PERSON] з 30.12.1997 року перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Чернівцях як платник страхових внесків. Позивачем подано звіти до органів Пенсійного фонду України, але невчасно здійснено проплату по страхових внесках. Даний факт підтверджується копіями банківських виписок, згідно яких кошти були сплачені 03.04.2007 року та 03.04.2009 року. Враховуючи дані обставини Управлінням винесено рішення про застосування фінансових санкцій №92 від 30.01.2014 року ПП [PERSON] у вигляді штрафу у розмірі 97,58 грн. та пені в розмірі 1,73 грн. за період з 02.04.2007 року по 03.04.2007 року та з 01.04.2009 року по 03.04.2009 року. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, та просив їх задовольнити посилаючись на обґрунтування викладені в позовній заяві. Представник відповідача позов не визнав, посилаючись на обставини викладені в запереченні. Судом дослідженні докази надані сторонами. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази надані сторонами, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд вважає, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю, виходячи з наступного. Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. Рішенням про застосування фінансових санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) страхувальниками страхових внесків, у тому числі донарахованих страхувальниками або органом Пенсійного фонду №92 від 31.01.2014 року відповідачу за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) страхувальниками страхових внесків, нараховано штраф у розмірі 97,58 грн. та пеню - 1,73 грн. (а.с.6). До вказаних правовідносин суд застосовує такі положення закону та робить висновки по суті спору. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, регулюються Законом України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Стаття 5 Закону № 1058-IV, регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, платники страхових внесків, їх права та обов'язки, порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, стягнення заборгованості за цими внесками. Згідно із частиною другою статті 17 Закону № 1058-IV страхувальник зобов'язаний нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески. Частиною шостою статті 19 цього Закону встановлено, що страхові внески нараховуються на суми, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також незалежно від того, чи були зазначені суми фактично виплачені після їх нарахування до сплати. Стаття 20 Закону № 1058-IV визначає порядок обчислення та сплати страхових внесків. Абзацом першим частини шостої цієї статті встановлено, що страхувальники зобов'язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Згідно із частиною другою статті 106 Закону № 1058-IV суми страхових внесків своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальниками у строки, визначені статтею 20 цього Закону, в тому числі обчислені територіальними органами ПФУ у випадках, передбачених частиною третьою статті 20 цього Закону, вважаються простроченою заборгованістю зі сплати страхових внесків і стягуються з нарахуванням пені та застосуванням фінансових санкцій. Порядок сплати страхових внесків страхувальником також визначено Інструкцією. Пунктами 5.1.3 та 5.1.4 Інструкції передбачено, що страхові внески нараховуються незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також незалежно від того, чи були зазначені суми фактично виплачені після їх нарахування до сплати. Нараховані за відповідний базовий звітний період страхові внески сплачуються платниками шляхом перерахування готівкових сум з їх банківських рахунків не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду незалежно від виплати заробітної плати (доходу), на суми яких нараховуються страхові внески. Частина п'ятнадцята статті 106 Закону № 1058-IV передбачає, що строк давності щодо стягнення недоїмки, пені та штрафів не застосовується. Згідно з вимогами статті 15 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Відповідно до ст. 250 ГК України, адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом 6 місяців з дня виявлення порушення, але не пізніше як через 1 рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом. Суд дійшов висновку, що аналіз положень ст. ст. 5, ч. 1 ст. 7, 18, ч. 6 ст. 20, 106, ст. 15 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV свідчать про неможливість в даному випадку застосування положень ст. 250 ГК України, оскільки положення останньої суперечать положенням Закону № 1058-IV, а Закон № 1058-IV є спеціальним по відношенню до ГК України у спірних правовідносинах, відповідно обґрунтування наведені позивачем є безпідставними. Аналогічна правова позиція викладена в рішеннях Верховного суду України від 07 лютого 2011 року №21-77а10 та від 25 червня 2011 року №21-146а11. Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України. Згідно п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Під час вирішення справи позивач не довів правомірність своїх вимог, а тому позов не підлягає задоволенню. У процесі розгляду справи не виявлено інших фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. Відповідно до ч.2 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Результат розгляду: denied