Рішення адміністративного суду від 2014-02-05 00:00:00+02

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України "Про виконавче провадження". Відповідно до статті 1 цього Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» Державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону: за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: судові накази. Судом встановлено, що спірне виконавче провадження відкрито з примусового виконання наказу Господарського суду м. Києва виданого 04.06.2013 по справі №5011-74/12502-2012, тобто за наявності підстави визначеної п. 3 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження». Статтею 25 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова. Судом встановлено, що строк пред'явлення згадуваного наказу Господарського суду м. Києва документа до виконання на час винесення оскаржуваної постанови не закінчився, наказ оформлено відповідно до вимог ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження». Також, з матеріалів справи вбачається, що оскаржувану постанову винесено на підставі заяви представника стягувача поданої 11.12.2013. З системного аналізу викладеного суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова прийнята в межах повноважень та з дотриманням норм законодавства щодо здійснення виконавчого провадження. Також з матеріалів справи вбачається, що постановою від 29.01.2014 скасовано постанову від 11.12.2013 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу Господарського суду м. Києва виданого 04.06.2013 по справі №5011-74/12502-2012. Також, постановою від 29.01.2014 відмовлено у прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання вказаного вище наказу. Отже, на час вирішення справи, відповідачем скасовано оскаржувану постанову та прийнято постанову про відмову у відкритті провадження, тобто фактично виконано вимоги позивача, а відтак відповідачем не порушено права, свободи та інтереси позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушено її права, свободи або інтереси. З огляду на те, що завданням адміністративного судочинства захист прав, свобод та інтересів осіб, враховуючи, що відповідачем скасовано оскаржувану постанову та прийнято постанову про відмову у відкритті провадження, тобто оскаржувана постанова не пливає на права та інтереси позивача, беручи до уваги, що оскаржувана постанова прийнята в межах повноважень та з дотриманням норм законодавства щодо здійснення виконавчого провадження, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. В даному випадку судом не встановлено порушення відповідачем вимог Закону України «Про виконавче провадження», а відтак суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Результат розгляду: denied