Рішення адміністративного суду від 2014-01-20 00:00:00+02

12.12.2012 ДПІ у м. Сімферополі ДПС АР Крим прийнято наказ № 3238 "Про проведення документальної планової невиїзної перевірки ФОП [PERSON].", за змістом якого перевірку призначено у відповідності зі ст. 20 розділу І та ст. 77, п. 79.1 п. 79.2 ст. 79, п. 85.2 п. 85.6 ст. 85 глави 8 розділу ІІ Податкового кодексу України (також далі - ПК України) у період з 12.12.2012, тривалістю 10 робочих днів (т.1а.с.59). 12.12.2012 старшим державним податковим ревізором-інспектором відділу контрольно-перевірочної роботи управління оподаткування фізичних осіб ДПІ у м. Сімферополі АРК ДПС Белеко Лесею Іванівною о 19 годині 30 хвилин здійснено вихід за місцем реєстрації [PERSON] та вручено під розписку копію наказу від 12.12.2012 № 3238 "Про проведення документальної планової невиїзної перевірки ФОП [PERSON]." та повідомлення від 12.12.2012 №1204/17-2" (т. 1 а.с.60, 98). Названий наказ отримано позивачем, проте в проведенні перевірки відмовлено з підстав порушення строків повідомлення про її проведення. 13.12.2012 відповідачем І прийнято наказ № 3257 "Про внесення змін до Наказу від 12.12.2012 № 3238 "Про проведення документальної планової невиїзної перевірки ФОП [PERSON].", згідно якого у пункті 2 наказу від 12.12.2012 № 3238 замінено дату проведення документальної планової невиїзної перевірки з 12.12.2012 на 24.12.2012 тривалістю 10 робочих днів (т.1 а.с.97). Копію Наказу від 13.12.2012 № 3257 направлено кур'єрською службою доставки (здано до кур'єрської служби 14.12.2012 та доставлялось кур'єром позивачу 15.12.2012, про що свідчать відповідні відмітки на корінці кур'єрського відправлення (т.1 а.с.107). Вказаний наказ позивачу не вручено у зв'язку із відсутністю його за адресою реєстрації на час прибуття кур'єра (т.1 а.с.107). Відповідно до прийнятого наказу від 13.12.2012 № 3257 "Про внесення змін до Наказу від 12.12.2012 № 3238 "Про проведення документальної планової невиїзної перевірки ФОП [PERSON]." ДПІ у м. Сімферополі АРК ДПС у період з 24.12.2012 по 08.01.2013 проведено планову невиїзну документальну перевірку ФОП [PERSON], за результатами якої складено акт від 15.01.2013 № 247/17-2/[NUMBER] (також надалі - акт перевірки /т. 1 а.с. 61-73/). На підставі названого акта перевірки 18.02.2013 ДПІ у м. Сімферополі АР Крим ДПС прийнято податкове повідомлення-рішення № [NUMBER], яким ФОП [PERSON] збільшено суму грошових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб на 159 341,25 грн. (т.1 а.с.113), та податкове повідомлення-рішення № 0001031702, яким ФОП [PERSON] збільшено суму грошових зобов'язань з податку додану вартість на 205 630,00 грн. (т.1 а.с.114). Не погоджуючись з діями відповідачів щодо організації проведення зазначеної перевірки та самого її проведення, наказом, яким внесено зміни до наказу про проведення перевірки позивач звернувся до суду із даним позовом за захистом порушених прав з боку суб'єкта владних повноважень. Надаючи оцінку обставинам, встановленим в ході розгляду справи, доводам сторін на підтвердження своїх вимог та заперечень, аналізуючи приписи чинного податкового законодавства, суд виходив з наступного. Приписами п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла станом на момент прийняття оспорюваного наказу від 13.12.12 №3257) передбачено, що органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Камеральні та документальні перевірки проводяться органами державної податкової служби в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених цим Кодексом, а фактичні перевірки - цим Кодексом та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на органи державної податкової служби. Підпункт 75.1.2. п.75.1 ст.75 ПК України встановлює, що документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, а також отриманих в установленому законодавством порядку органом державної податкової служби документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків. Документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану-графіка перевірок (абзац 2 пп. 75.1.2. п.75.1 ст.75 ПК України). Документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи органу державної податкової служби і проводиться за наявності хоча б однієї з обставин, визначених цим Кодексом (абзац 3 пп. 75.1.2. п.75.1 ст.75 ПК України). Документальною виїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться за місцезнаходженням платника податків чи місцем розташування об'єкта права власності, стосовно якого проводиться така перевірка (абзац 4 пп. 75.1.2. п.75.1 ст.75 ПК України). Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні органу державної податкової служби (абз. 5 пп. 75.1.2. п.75.1 ст.75 ПК України). Як вже було зазначено судом вище, згідно наказу від 12.12.2012 № 3238 та Наказу від 13.12.2012 № 3257 відповідачем І прийняте рішення про проведення саме документальної планової невиїзної перевірки позивача. Порядок проведення документальних планових перевірок регулює стаття 77 ПК України, згідно із п.77.1. якої документальна планова перевірка повинна бути передбачена у плані-графіку проведення планових документальних перевірок. Згідно із п.77.2. ст.77 ПК України до плану-графіка проведення документальних планових перевірок відбираються платники податків, які мають ризик щодо несплати податків та зборів, невиконання іншого законодавства, контроль за яким покладено на органи державної податкової служби. Порядок формування та затвердження плану-графіка, перелік ризиків та їх поділ за ступенями встановлюються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику (абз.3 п.77.2. ст.77 ПК України). Відповідно до п.77.4. ст.77 ПКУ про проведення документальної планової перевірки керівником органу державної податкової служби приймається рішення, яке оформлюється наказом. У відповідності до абз.2 п.77.4. ст.77 ПКУ право на проведення документальної планової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення зазначеної перевірки вручено під розписку або надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення копію наказу про проведення документальної планової перевірки та письмове повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки. Згідно п.77.6. ст.77 ПКУ допуск посадових осіб органів податкової служби до проведення документальної планової виїзної перевірки здійснюється згідно із статтею 81 цього Кодексу. Документальна планова невиїзна перевірка здійснюється у порядку, передбаченому статтею 79 цього Кодексу. Згідно із пунктом 79.1 статті 79 ПК України документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником органу державної податкової служби рішення про її проведення та за наявності обставин для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом. Отже, документальна невиїзна перевірка має бути призначена тільки за обставин, визначених ст. 77 та ст. 78 ПК України. Відповідно до п.79.2 ст. 79 ПК України документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки. Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки (абз.2 п.79.2 ст. 79 ПК України). В свою чергу, суд звертає увагу на те, що приписами статті 77 ПК України закріплено порядок проведення документальних планових перевірок, згідно із п.77.1. якої документальна планова перевірка повинна бути передбачена у плані-графіку проведення планових документальних перевірок. Так, відповідач І у своїх запереченнях (а.с. 99) зазначає, що перевірку призначено на вересень 2012 року відповідно до затвердженого плану-графіку тобто на ІІІ квартал 2012 року (т.1 а.с.195-196), в той час як перевірку проведено у IV кварталі 2012 року. З наданих суду доказів на обґрунтування правомірності дій відповідача І, останнім не надано план - графік на IV квартал 2012 року, із змісту якого б могло бути встановлено обставини включення позивача до списку осіб які будуть перевірені у зазначеному періоді. Водночас, порядок формування та затвердження плану-графіку, перелік ризиків та їх поділ за ступенями встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує, державну податкову і митну політику. Вищенаведені приписи Податкового кодексу України свідчать, що передумовою проведення документальної планової перевірки є завчасне повідомлення платника податків про її проведення (не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення), шляхом направлення копії наказу, яке потребує обов'язкового вручення засобами поштового зв'язку (рекомендованим листом з повідомленням про вручення копії наказу), а також безпосередньо врученням повідомлення, в якому буде зазначено дату, місце та тривалість проведення такої перевірки. З дослідженої судом постанови Окружного адміністративного суду Автономної Республіки Крим від 14.10.2013 у справі №801/4877/13-а за позовом ФОП [PERSON] до Державної податкової інспекції у м. Сімферополі АР Крим ДПС, судом встановлено, що Наказ ДПІ у м. Сімферополі АР Крим ДПС від 12.12.2012 № 3238 "Про проведення документальної планової невиїзної перевірки ФОП [PERSON]." визнано протиправним та скасовано (т.2 а.с.18-20). Названа постанова, переглянута в порядку апеляційного провадження, за результатами його розгляду, постановою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 02.12.2013, в частині визнання протиправним та скасування наказу №3238 залишена без змін (т.2,а.с.49-51). Положення статті 255 КАС України визначають наслідки набрання законної сили судовим рішенням, відповідно до яких постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін. Так, за змістом частини п'ятої статті 124 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. З огляду на вказане, на момент розгляду даної справи набрало законної сили судове рішення, яким визнано протиправним та скасовано наказ відповідача І від 12.12.2012 № 3238, до змісту якого внесено зміни оспорюваним у цій справі наказом від 13.12.2012 № 3257 щодо строків проведення перевірки. Отже, протиправність та скасування первинного наказу, до змісту якого внесено зміни, зумовлює протиправність таких змін, а також протиправність дій відповідача І щодо його прийняття. При цьому, наказ від 13.12.2012 № 3257 не може існувати окремо від наказу від 12.12.2012 № 3238, оскільки є похідним від первинного, внаслідок внесення відповідних до нього змін, а саме щодо періоду проведення перевірки. Аналізуючи вищевикладене, приписи норм податкового законодавства, суд дійшов висновку, що відповідачем І при призначенні перевірки не дотримано вимог ст. 77, ст. 79 ПК України. Стосовно доводів відповідачів щодо включення позивача до плану-графіку проведення перевірки на грудень 2012 року (ІV квартал 2012 року), внаслідок неотримання позивачем за адресою місця проживання повідомлення про проведення перевірки у ІІІ кварталі 2012 року, яке повернуто засобами поштового зв'язку із відміткою: "за закінченням терміну зберігання", суд визнає їх неспроможними з огляду на наступне. Зважаючи на ненадання відповідачами плану-графіку на IV квартал 2012 року, з дослідженого судом плану графіку за ІІІ квартал 2012 року, судом встановлено, що він стосується саме планових виїзних перевірок, в той час як оскаржуваним наказом 12.12.2012 № 3238 та виданим на його зміну наказом від 13.12.2012 № 3257 призначено планову невиїзну перевірку. Окрім цього, з дослідженої судом копії конверта, в якому ДПІ направлено повідомлення про проведення перевірки, вбачається, що його направлено за адресою: "[ADDRESS]" з очевидним виправленням номеру будинку 51 на 55, в той час як місцем проживання [PERSON] є адреса: [ADDRESS]. Стосовно дій відповідача ІІ щодо проведення документальної планової невиїзної перевірки позивача, результати якої оформлено актом перевірки від 15.01.2013 №247/17-2/[NUMBER] суд зазначає, що згідно до положень статті 77 Податкового кодексу України проведення перевірок здійснюється відповідно до затвердженого плану - графіку перевірок на відповідний квартал звітного року з обов'язковим повідомленням платника податків, що включений до плану-графіку про намір проведення перевірки не менш як за 10 (десять) днів до початку такої проведення. Під час розгляду справи судом встановлено, що наказ від 12.12.2012 № 3238 про проведення спірної перевірки вручено позивачу посадовою особою відповідача І особисто (відповідачем ІІ) поза межами робочого часу, а саме о 19 годині 30 хвилин, за відсутністю на те повноважень, якими наділено відповідача ІІ службовими обов'язками та за відсутності на такі дії відповідного доручення від відповідача І. Однак, навіть за наявності відповідного доручення від відповідача І, такі дії є протиправними та не передбачені приписами чинного податкового законодавства України. Крім того, суд зазначає, що посилання відповідачів на той факт, що наказ від 13.12.2012 № 3257 "Про проведення документальної планової невиїзної перевірки ФОП [PERSON].", згідно якого у пункті 2 наказу від 12.12.2012 № 3238 замінено дату проведення документальної планової невиїзної перевірки з 12.12.2012 на 24.12.2012 тривалістю 10 робочих днів, який направлено кур'єрською службою доставки, зокрема, ТОВ «Кримпогрузчик» (здано до кур'єрської служби 14.12.2012 року та доставлялось кур'єром позивачу 15.12.2012 року, про що свідчать відповідні відмітки на корінці кур'єрського відправлення (т.1 а.с.107), проте не вручено позивачу через його відсутність на час прибуття кур'єра за адресою місця проживання та реєстрації - є неспроможними та не приймаються судом, оскільки такі дії не передбачені нормами чинного податкового законодавства та суперечать приписам статті 77 ПК України, приписи якої визначають законодавчо встановлений порядок повідомлення платників податків про проведення перевірки. Суд вважає необхідним надати правову оцінку правомірності дій ДПІ щодо направлення позивачу наказу від 13.12.2012 № 3257 та повідомлення про проведення перевірки за допомогою кур'єрської служби доставки. Законом, який визначає правові, соціально-економічні та організаційні основи діяльності у сфері надання послуг поштового зв'язку, а також регулює відносини між органами державної влади та органами місцевого самоврядування, операторами поштового зв'язку і користувачами їх послуг є Закон України "Про поштовий зв'язок" № 2759-ІІІ від 04.10.2001 року зі змінами та доповненнями. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про поштовий зв'язок" поштові відправлення - це листи, поштові картки, бандеролі, секограми, дрібні пакети, міжнародні відправлення з оголошеною цінністю, посилки, прямі поштові контейнери, оформлені відповідно до законодавства України. Порядок надання послуг поштового зв'язку, права та обов'язки операторів поштового зв'язку і користувачів послуг поштового зв'язку та відносини між ними врегульовані Правилами надання послуг поштового зв'язку, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року № 270. Пунктом 8 Правил визначено, що оператори поштового зв'язку надають послуги з пересилання внутрішніх та міжнародних поштових відправлень, поштових переказів. Статтею 1 Закону України "Про поштовий зв'язок" визначено поняття оператора поштового зв'язку (оператор) - суб'єкт підприємницької діяльності, який в установленому законодавством порядку надає послуги поштового зв'язку, а послуги поштового зв'язку - це продукт діяльності оператора поштового зв'язку з приймання, обробки, перевезення та доставки (вручення) поштових відправлень, виконання доручень користувачів щодо поштових переказів, банківських операцій, спрямований на задоволення потреб користувачів. Згідно із пунктом 2 Правил надання послуг поштового зв'язку реєстроване поштове відправлення - поштове відправлення, яке приймається для пересилання з видачею розрахункового документа, пересилається з приписуванням до супровідних документів та вручається одержувачу під розписку; рекомендоване поштове відправлення - реєстрований лист, поштова картка, бандероль, секограма, дрібний пакет, мішок "М", які приймаються для пересилання без оцінки відправником вартості його вкладення. Відповідно до пункту 17 Правил надання послуг поштового зв'язку внутрішні реєстровані поштові відправлення (крім прямих контейнерів), поштові перекази можуть прийматися для пересилання з рекомендованим повідомленням про їх вручення. Рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про надходження електронних поштових переказів, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень (крім зазначених в абзаці четвертому пункту 93 цих Правил), поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об'єкті поштового зв'язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім'ї за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв'язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім'ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу (п. 99 Правил надання послуг поштового зв'язку). Згідно п. 102 Правил надання послуг поштового зв'язку рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, не вручені адресатам під час доставки додому, вручаються в об'єкті поштового зв'язку. У разі неможливості вручення одержувачам поштові відправлення, внутрішні поштові перекази зберігаються об'єктом поштового зв'язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження, відправлення" - 14 календарних днів, міжнародні поштові перекази - відповідно до укладених угод (п. 116 Правил надання послуг поштового зв'язку). Невручені одержувачам або відправникам поштові відправлення, поштові перекази зберігаються об'єктом поштового зв'язку протягом строку, визначеного цими Правилами. Після закінчення встановленого строку зберігання поштові відправлення вважаються такими, що не вручені, поштові перекази - не виплачені. Невручені поштові відправлення зберігаються об'єктом поштового зв'язку до закінчення шестимісячного строку з дня прийняття їх для пересилання, невиплачені поштові перекази - протягом трьох років з дня прийняття їх для пересилання. Протягом зазначеного строку відправник/адресат може звернутися до оператора поштового зв'язку щодо одержання такого поштового відправлення, коштів за таким поштовим переказом (п. 119 Правил надання послуг поштового зв'язку). Таким чином, з урахуванням вказаних вище норм законодавства, суд прийшов до висновку про те, що поштове відправлення повинне відповідати вимогам, встановленим Правилами надання послуг поштового зв'язку, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року № 270, та здійснюється операторами поштового зв'язку. Досліджуючи реєстраційні документи ТОВ «Кримпогрузчик», яке на вимогу ДПІ виконувало доставку кореспонденції позивача як кур'єрська служба доставки, судом встановлено, що основними видами діяльності за КВЕД даного підприємства є: 64.12.0 Кур'єрська діяльність 51.19.0 Посередництво в торгівлі товарами широкого асортименту 63.40.0 Організація перевезення вантажів 74.40.0 Рекламна діяльність 74.87.0 Надання інших комерційних послуг, що підтверджується Довідкою АА № 487872 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій (том 1 а.с.155). Таким чином, ТОВ "Кримпогрузчик" не зареєстровано у встановленому чинним законодавством порядку діяльність з надання саме послуг поштового зв'язку, а відтак не є оператором поштового зв'язку. Крім того, судом встановлено, що ТОВ "Кримпогрузчик" не внесено до списку суб'єктів господарювання, що внесені до реєстру операторів поштового зв'язку, що міститься на офіційному сайті Національної комісії регулювання зв'язку України (офіційний сайт Національної комісії регулювання зв'язку - http:/www.nkrz.gov.ua), витяг з якого є в матеріалах справи (т.1 а.с.200-201). Таким чином, ТОВ "Кримпогрузчик" не є оператором поштового зв'язку у розумінні норм ст. 14 Закону України «Про поштовий зв'язок», послугами якого має право користуватися ДПІ під час направлення платнику податків поштового відправлення, оскільки даний суб'єкт господарювання не здійснює діяльності щодо надання послуг поштового зв'язку та не дотримується у своїй діяльності вимог Закону України "Про поштовий зв'язок" та Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 року № 270. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відправлення Державною податковою інспекцією у м.Сімферополі АРК ДПС поштового відправлення, в якому знаходився наказ від 13.12.2012 № 3257 та повідомлення про проведення перевірки шляхом використання кур'єрських послуг ТОВ "Кримпогрузчик " не відповідає вимогам чинного законодавства щодо поштового відправлення, що свідчить про протиправність дій ДПІ щодо організації проведення перевірки позивача. Як вже зазначено судом, у відповідності до абз.2 п.77.4. ст.77 ПКУ право на проведення документальної планової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому не пізніше ніж за 10 календарних днів до дня проведення зазначеної перевірки вручено під розписку або надіслано рекомендованим листом з повідомленням про вручення копію наказу про проведення документальної планової перевірки та письмове повідомлення із зазначенням дати початку проведення такої перевірки. Встановлені судом з матеріалів справи обставини, підтверджені належними доказами, похідний наказ про проведення перевірки, яким внесено зміни до первинного наказу, який визнано протиправним та скасовано судовим рішенням, направлено на адресу платника податків не у відповідності до норм ПК України та не через оператора поштового зв'язку у розумінні норм ст. 14 Закону України «Про поштовий зв'язок». Отже, згаданий наказ від 13.12.2012 № 3257, направлений на адресу платника податків лише 14.12.2012 у неналежний спосіб - шляхом використання кур'єрських послуг ТОВ "Кримпогрузчик ", яке не є оператором поштового зв'язку, позивачу не вручений, тобто останній у передбачені приписами ПК України строки - завчасно про проведення перевірки не повідомлений, що свідчить про необізнаність позивача, у встановлений законом строк, про проведення перевірки, результати якої оформлено актом перевірки від 15.01.2013 року № 247/17-2/[NUMBER], аналіз якого свідчить про проведення перевірки без участі позивача та відповідного належного повідомлення про її проведення. Вказані дії відповідача, вчинені не на підставі закону, та без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких вони спрямовані, також спричинило порушення прав позивача бути присутнім під час проведення перевірки та надавати пояснення з питань, що виникають під час таких перевірок, ознайомитись та отримати акт перевірки, проведеної контролюючим органом, надання зауважень та застережень під час підписання акта перевірки, надання контролюючому органу письмових заперечень в порядку, встановленому цим Кодексом (п. 17.1.ст.17 ПК України). Згідно пункту 1 частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Норми статті 19 Конституції України зобов'язують органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З положень частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Заперечуючи проти позову, відповідачі, які відповідно до норм Податкового кодексу України та за визначенням Кодексу адміністративного судочинства України є суб'єктами владних повноважень, правомірність прийняття оспорюваного наказу та вчинених дій з організації проведення перевірки та самого її проведення належними та допустимими доказами не довели. Вчиняючи оскаржувані дії з організації проведення перевірки, протиправність яких також встановлена судовим рішенням, що має у цій справі преюдиційне значення, відповідачі діяли не на підставі та не у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, з огляду на що суд приходить до висновку щодо протиправності дій з проведення такої перевірки. Протиправні дії контролюючого органу, що суперечать приписам чинного законодавства, їх невідповідність, встановленим нормам матеріального та процесуального права, обумовлює протиправність дій суб'єкта владних повноважень не тільки щодо проведення такої перевірки, а й протиправність дій стосовно оформлення її результатів відповідним актом перевірки. Суд погоджується із доводами позивача про неправильне зазначення в наказі від 13.12.2012 № 3257 "Про внесення змін до Наказу від 12.12.2012 № 3238 "Про проведення документальної планової невиїзної перевірки ФОП [PERSON]." прізвища позивача, оскільки вірним згідно паспорту та свідоцтва про державну реєстрацію позивача як фізичної особи-підприємця є [PERSON], що також свідчить про порушення ДПІ встановленого порядку належної організації проведення перевірки. Отже, з огляду на викладене, законом визначено конкретні форми і способи реалізації відповідачами своїх повноважень у сфері забезпечення державної податкової політики, які в силу статті 19 Конституції України є вичерпними і дотримання яких є безумовним обов'язком відповідачів. Суд при вирішенні справи керується принципом законності, засади якого визначено частиною першою статті 9 КАС України та відповідно до яких, суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За правилами КАС України до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушені її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Правила частини четвертої статті 105 КАС, стосовно зазначення позивачем у позовній заяві способу захисту судом порушених прав, не виключають можливості обрання іншого способу захисту самим судом. Зазначені у частині другій статті 162 КАС способи захисту порушеного права не містять виняткового переліку. У абзаці другому зазначеної статті законодавець вказав, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Зміст принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі також зобов'язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права. За вказаних підстав, викладені вимоги позивача, а також твердження позивача та його представника на їх обґрунтування не спростовують зроблених судом висновків. Як убачається з наведеного вище, досліджених судом доказів, норм матеріального права, що підлягають застосуванню при розгляді і вирішенні спору, суд знаходить доведеними вимоги позивача, такими, що ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, а тому, з метою поновлення порушених прав позивача, про які останній просить в адміністративному позові, суд вважає за необхідне визнати протиправними дії відповідачів, які не засновані на вимогах законодавства, та, обираючи відповідний спосіб захисту порушеного права, - скасувати протиправний наказ, що свідчить про задоволення позовних вимог у повному обсязі. За правилами частини першої статті 94 КАС України, у разі ухвалення судового рішення на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує на її користь усі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України. За таких підстав, на вимогу статті 94 КАС України, на користь позивача підлягають присудженню судові витрати в розмірі 34,41 грн., сплата яких документально підтверджена платіжним дорученням від 07.02.2013 № 8 (т.1 а.с.2). В судовому засіданні 20.01.2014 проголошені вступна та резолютивна частини постанови. У повному обсязі постанову складено 27.01.2014 року.

Результат розгляду: granted