Рішення адміністративного суду від 2014-01-27 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання постанови державного виконавця неправомірною, посилаючись на те, що на виконанні в Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області знаходився виконавчий лист № 2а-154/210 від 05.08.2013 року, виданий на підставі постанови Суворовського районного суду м. Одеси, а позивач отримав постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Зазначив, що вважає цю постанову протиправною та просить скасувати її, посилаючись на те, що державним виконавцем не зазначено, яким саме законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника - Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, та чим підтверджується у нього відсутність коштів, на які можливо звернути стягнення; крім того Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», на який посилається відповідач, не передбачено повернення виконавчого документа стягувачу, а, навпаки, визначено порядок подальших дій для реального примусового виконання судового рішення, які державним виконавцем виконано не було. В судовому засіданні адвокат позивача [PERSON] [PERSON] вимоги позову підтримав та просив його задовольнити, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, відповідач але про розгляд справи повідомлявся відповідно до положень ч. 4 ст. 181 КАС України належним чином. Згідно ч. 4 ст. 128 КАС України у разі неприбуття відповідача суб'єкта владних повноважень, належних чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин, або без повідомлення ним про причини неприбуття розгляд справи не відкладається і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. Суд, вислухавши пояснення адвоката позивача, вивчивши надані докази, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. 20.12.2013р. старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Одеській області винесено постанову про повернення дублікату виконавчого листа № 2-А-154/2010, виданого 05.08.2013р. Суворовський районний суд м. Одеси про зобов'язання Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради виплатити недоплачену щомісячну допомогу по догляду і дитиною, [PERSON], [INFO], до досягнення нею трирічного віку за період з 01.01.2009 року по 20.09.2009 рік в розмірі 4 549,13 грн. (а.с. 11). Підставою для винесення цієї постанови стало посилання державного виконавця на набрання чинності Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», відповідно до якого виконання рішень суду про стягнення коштів, боржниками якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах повідних бюджетних призначень, у зв'язку з чим відповідно до пункту 9 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ було повернуто стягувачу, так як наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника. Згідно ч.1 ст. 181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження» (далі - Закон). Статтею 47 Закону визначено перелік підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, однією з яких зазначено наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення. За правилами пункту 9 частини першої статті 47 Закону виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення. Виходячи з положень зазначеної норми Закону, та враховуючи роз'яснення, викладені в пункту 3.15 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 року №512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 року за №489/20802, підставою для повернення виконавчого документу є встановлення безпосередньо у Законі заборони звертати стягнення на окреме майно чи кошти боржника. В той же час ч.5 статті 8 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», на яку посилався державний виконавець в мотивувальних частинах постанов, визначає правонаступництво. Відповідно до положень ч.5 цієї статті у разі вибуття однієї із сторін державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі про примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і Законом. Статтею 47 Закону встановлено підстави та порядок повернення виконавчого документа стягувачу. Вимогами п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону та п. 3.15 Інструкції з примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 року №489/20802 (далі - Інструкція), підставою для повернення виконавчого документа є встановлення безпосередньо у Законі заборони звертати стягнення на окреме майно чи кошти боржника. Таким чином, державний виконавець мав встановити, що безпосередньо у законі встановлена заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника у виконавчому провадженні і у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також що в законі наявна заборона щодо проведення інших виконавчих дій стосовно цього боржника, що виключає можливість виконання виконавчого листа. Крім того, про наявність обставини, зазначених у п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону державний виконавець зобов'язаний скласти акт, що передбачено ч. 2 ст. 47 Закону. Проте доказів складання відповідного акту стороною відповідача не доведено. У відповідності до п. 7 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 у разі наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу керівник органу державної виконавчої служби подає відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» Казначейству протягом 10 днів з дня складення державним виконавцем відповідного акта оригінал виконавчого документа разом із супровідним листом та завірені належним чином державним виконавцем копії інших матеріалів виконавчого провадження. Положеннями п. 47 Порядку передбачено безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, де зазначено, що таке здійснюється Казначейством на підставі поданих: органом Казначейства документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником; інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника; керівником органу державної виконавчої служби зазначених у пункті 7 цього Порядку документів та відомостей. Отже суд приходить до висновку, що постанова про повернення виконавчого листа винесена з порушення вимог чинного законодавства, оскільки у державного виконавця відділу державної виконавчої служби під час виконання постанови суду не було законних підстав для повернення виконавчого листа саме з підстав, передбачених пунктом 9 частини 1 статті 47 Закону. З врахуванням викладеного, суд вважає, що постанова, яка оскаржується є протиправною, тому підлягає скасуванню, а позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а виконавче провадження маж бути продовженим. На підставі викладеного та

Результат розгляду: granted