Рішення адміністративного суду від 2014-03-04 00:00:00+02

18 травня 2011 року [PERSON] звернулася в суд із адміністративним позовом до УПСЗН Городенківської РДА в якому просила визнати протиправною відмову щодо перерахунку допомоги по догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку та зобов'язати провести такий перерахунок з часу народження дітей по дату звернення до суду та надалі у розмірі встановленому законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона здійснює догляд за двома своїми малолітніми дітьми [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], а тому відповідно до ст. 15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» має право на отримання допомоги у розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років на кожну дитину. Однак, всупереч Закону така їй виплачувалася у значно меншому розмірі. Постановою Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 01.07.2011 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Із цією постановою позивач не погодився та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що така є незаконною та необґрунтованою, а тому просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою позов задовольнити. Враховуючи відсутність клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі про розгляд справи за їх участю, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 197 КАС України апеляційний розгляд справи проведено в порядку письмового провадження. Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, дослідив матеріали справи та обговорив доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково. Суд першої інстанції виходив з того, що позов у частині позовних вимог за період з дати народження дітей до дати звернення до суду задоволеним бути не може, оскільки позивачем пропущено визначений ст. 99 КАС України строк звернення до адміністративного суду. Щодо решти позовних вимог, то суд першої інстанції дійшов висновку, що положення Законів України про Державні бюджети України на 2008-2010 року, які по іншому регулюють спірні відносини ніж ст. 15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», прийняті пізніше у часі, а тому відповідачем правомірно здійснювалось нарахування позивачу спірної допомоги у порядку визначеному КМ України. Однак, суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, з огляду на таке. Із матеріалів справи вбачається, що предметом спору є перерахунок допомоги по догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку за період з дати народження дітей по дату звернення до адміністративного суду, а також надалі. Згідно наявних у справі копій свідоцтв про народження (а.с. 8-9), діти позивача народилися: [INFO] [PERSON], [INFO] [PERSON] Суд першої інстанції не дослідив періоди, з якої позивач отримує допомогу на кожну дитину, а також те, чи позивач допомогу отримує як особа, яка застрахована в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, чи як незастрахована. На запит Львівського апеляційного адміністративного суду, відповідачем листом від 28.01.2014 року № 208 надано інформацію про те, що позивач допомогу отримував як особа, що не застрахована в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування. Допомогу по догляду за сином [PERSON] ([INFO]) позивач отримувала протягом періоду з 19.04.2008 року по 28.02.2011 року, а за сином [PERSON] ([INFO]) протягом періоду з 23.11.2009 року по 31.08.2008 року. Відповідно до частини 2 статті 99 КАС України (в редакції, чинній на час подання позову) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 100 цього Кодексу (у редакції чинній на час подання позову та розгляду справи в суді першої інстанції) адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала. Із матеріалів справи суд вбачає, що позивач адміністративний позов до суду подав 18.05.2011 року (а.с. 2), а тому період за яким пропущено строк звернення до адміністративного суду обмежується 17.11.2010 року, а не як зазначив суд першої інстанції датою звернення до адміністративного суду. Визначаючи початок перебігу строку звернення до адміністративного суду, суд апеляційної інстанції виходить з того, що допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку позивачу виплачувалося періодично, а тому про порушення прав, їй мало бути відомо кожного разу під час отримання цієї допомоги. Згідно ч. 2 ст. 5 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Таким чином, позивачем пропущено строк звернення до адміністративного суду за період з дати народження дітей по 17.11.2010 року включно. Обґрунтованих причин пропуску цього строку не наведено та з матеріалів справи не вбачається, що з огляду на положення ст. 100 КАС України є підставою для залишення позову в цій частині без розгляду, а не для відмови у його задоволенні, як це зробив суд першої інстанції. Щодо решти позовних вимог, суд апеляційної інстанції вирішуючи їх по суті, вважає за необхідне зазначити наступне. До 1 січня 2008 року - дати набрання чинності Законом України від 28 грудня 2007 № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 107-VI) - правовідносини щодо виплати допомоги регулювалися Законом № 2811-ХІІ, дія якого поширювалася на осіб, не застрахованих в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування (стаття 13) та Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» (далі - Закон № 2240-III), який поширював свою дію на застрахованих у зазначеній системі осіб. Розмір допомоги також визначався цими Законами. Зокрема, статтею 15 Закону № 2811-ХІІ було передбачено, що допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років. Пунктами 23, 25 розділу ІІ Закону № 107-VI були внесені відповідні зміни до Закону № 2811-ХІІ та Закону № 2240-III. Зокрема, змінами до статті 13 Закону № 2811-ХІІ його дію поширено на застрахованих осіб, а із Закону № 2240-III було виключено статті 40-44. Конституційний Суд України рішенням від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 визнав неконституційними низку положень Закону № 107-VI, в тому числі й пункт 25 розділу II Закону № 107-VI щодо виключення статей 40-44 Закону № 2240-III. Пунктом 2 розділу ІІІ Закону № 107-VI було передбачено, що розділ II цього Закону діє до 31 грудня 2008 року. Таким чином, з часу проголошення Рішення № 10-рп/2008 Конституційним Судом України відновили свою дію вищезазначені положення Закону № 2240-III, а з 1 січня 2009 року - статті 13, 15 Закону № 2811-ХІІ. Водночас ст. 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» установлено, що у 2009 році допомога при народженні дитини та по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» та Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» призначається і здійснюється в розмірах і порядку, визначених Кабінетом Міністрів України. Аналогічним чином врегулювано спірні правовідносини у 2010 році ст. 45 Законом України «Про Державний бюджет України на 2010 рік». Зазначені норми Законів № 835-VI та № 2154-VI неконституційними не визнавались. На виконання Закону № 2811-XII Кабінет Міністрів України постановою від 27 грудня 2001 року № 1751 затвердив Порядок. Відповідно до пункту 22 Порядку допомога виплачується у розмірі, що дорівнює різниці між: з 1 січня 2009 року - 75 відсотками, з 1 січня 2010 року - 100 відсотками прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, та середньомісячним сукупним доходом сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців, але не менше як 130 гривень. Відповідно до статті 51 Бюджетного кодексу України розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та провадять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань. Недотримання учасником бюджетного процесу встановленого цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами порядку виконання бюджету згідно зі статтею 116 зазначеного Кодексу визнається правопорушенням. Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що виплата передбаченої статтею 15 Закону № 2811-XII допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у 2009-2010 роках здійснюється у розмірах і порядку, визначених Порядком призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин). Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають правовій позиції Верховного Суду України від 19.11.2013 року по справі № 21-382а13. Поряд з цим, суд першої інстанції не врахував того, що ані Законом України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», ані іншими Законами, не встановлювалось на 2011 рік іншій, ніж у Законах № 2811-ХII та № 2240-III розмір допомоги. Положення Законів України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» та «Про Державний бюджет України на 2010 рік» діяли тільки протягом відповідних бюджетних років, а згідно ч. 7 ст. 9 КАС України положення Постанови КМУ № 1751 від 27.12.2001 застосовуються у тій частині, в якій вони не суперечить Закону. Отже, з 01.01.2011 року у відповідача виник обов'язок здійснювати виплату позивачу державної допомоги в розмірі визначеному Законом № 2811-ХII, тобто у розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років на кожну дитину. Статтею 21 Закону України «Про Державний бюджет на 2011 рік» установлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня - 816 гривень, з 1 квітня - 832 гривні, з 1 жовтня - 853 гривні, з 1 грудня - 870 гривень. Однак, як вбачається з наданого відповідачем на запит суду апеляційної інстанції листа № 208 від 28.01.2014 року виплата цієї допомоги відповідачем здійснювалась у меншому розмірі, аніж це визначено Законом. Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення в частині визнання протиправними дій та зобов'язання УПСЗН Городенківської РДА провести нарахування та виплату [PERSON] допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, передбаченої ст. 15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» у розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років за періоди: з 01.01.2011 року по 27.02.2011 року включно на дитину - [PERSON] та починаючи з 01.01.2011 року на дитину - [PERSON], з урахування виплачених за ці періоди сум. При цьому, не підлягає задоволенню позовна вимога позивача в частині зобов'язання відповідача в подальшому здійснювати відповідні нарахування і виплати, оскільки відповідно до ст. 2 КАС України захисту підлягає тільки порушене право, а не те, яке може бути порушене в майбутньому. Разом з тим, у відповідності до ч. 4 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги, які не були заявлені у суді першої інстанції. У такому випадку належним способом захисту прав позивача є встановлення дати з якої він має право на отримання даної допомоги без зазначення кінцевої дати, оскільки орган праці і соціального захисту населення зобов'язаний здійснювати відповідні нарахування та виплати до припинення у позивача права на такі виплати у вказаному розмірі. Вказана допомога є щомісячною виплатою, яка виплачується до настання певних обставин (досягнення дитиною трьохрічного віку, чи інші обставини з якими закон пов'язує припинення виплати), а тому суд не вправі обмежувати орган, відповідальний за здійснення її нарахування і виплати, певним часовим проміжком. При цьому, орган праці та соціального захисту здійснюючи відповідні нарахування та виплати, в подальшому повинен врахувати зміни в законодавстві, які впливають на порядок та розміри таких виплат та здійснювати їх відповідно до чинного на момент виплати законодавства, з урахуванням висновків суду викладених у цьому судовому рішенні. З огляду на те, що постанова суду першої інстанції ухвалена з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про її скасування з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Результат розгляду: partial