Рішення адміністративного суду від 2014-03-25 00:00:00+02

Позивач звернулась в суд з адміністративним позовом до відповідача мотивуючи тим, що її дочка [PERSON] є дитиною-інвалідом, у зв'язку з чим з 01.11.2010 до 31.10.2012 отримувала державну соціальну допомогу на дитину-інваліда. Дитина неодноразово проходила курс лікування у Івано-Франківській ОПЛ №3, однак актом експертного контролю якості медичної допомоги від 06.11.2012 №8 у призначенні соціальної допомоги відмовлено. Відмову у призначенні соціальної допомоги вважає безпідставною, оскільки у її дочки наявні короткочасні судомні напади у формі застигання з втратою свідомості, що підпадає під характеристики клінічного захворювання розділу І пункту 1.15 «епілепсія» та дає право на призначення державної соціальної допомоги. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав з мотивів, наведених у ньому. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечили, просили в позові відмовити. Надали суду письмові заперечення на позов. Представник третьої особи на стороні відповідача Управління соціального захисту населення Рогатинської районної державної адміністрації у судове засідання не з'явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, просив розглянути справу за їх відсутності. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне. [PERSON], з 2002 до 2008 року лікувалась з приводу ДПЦ змішаної форми, у зв'язку з даним неврологічним захворюванням отримувала державну соціальну допомогу. З 2008 року консультується лікарем-психіатром, 07.10.2008 діагностовано захворювання - органічний емоційно-лабільний розлад з легким порушенням когнітивних функцій, настирливостями та розладом експресивної мови. За таких обставин 08.10.2008 ЛКК Рогатинської ЦРЛ видано заключення щодо встановлення соціальної допомоги дитині-інваліду на 2 роки. Рішенням ЛКК ОПНЛ №3 від 29.09.2010 [PERSON] продовжено соціальну допомогу терміном на 2 роки у зв'язку з діагностованим захворюванням - органічний емоційно-лабільний (астенічний) розвиток внаслідок ДЦП з легкими когнітивними порушеннями, настирливостями та загальним недорозвитком мовлення ІІІ ступеня, що обумовлений псевдобульбарною дизартрією, гіперметропія слабкого ступеню ОИ з астигматизмом. 09.10.2012 [PERSON] оглянута членами ЛКК та консультована кафедрою психіатрії. Враховуючи встановлений діагноз - органічний емоційно-лабільний розлад з легкими когнітивними порушеннями, психічний стан обстежуваної, відсутність медичних показів для продовження соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 18 років, комісією прийнято рішення щодо відмови у продовженні соціальної допомоги на дітей-інвалідів. Відповідно до акту експертного контролю якості медичної допомоги від 06.11.2012 №8 контрольно-експертною комісією з психіатрії ДОЗ ОДА 06.11.2012 вказане рішення ЛКК ОПНЛ №3 від 09.10.2012 щодо відмови [PERSON] у продовженні державної соціальної допомоги на дітей інвалідів залишено у силі (а.с.7, 40). В подальшому [PERSON] перебувала на лікуванні в ОПНЛ №3 з 08.07.-22.07.2013 з діагнозом - органічний емоційно-лабільний (астенічний) розлад внаслідок ДЦП з легкими когнітивними порушеннями, настирливостями, простими абсансами, загальний недорозвиток мовлення ІІІ рівня, ДЦП, змішана форма (а.с.9, 10, 41-42). У зв'язку з цим 22.08.2013 контрольно-експертною комісією повторно розглянуто питання відновлення соціальної допомоги [PERSON] За результатами вивчення медичної документації установлено, що медичні покази для встановлення [PERSON] такої соціальної допомоги відсутні. Оскільки стан дитини погіршився, 14.11.2013 на засіданні клініко-експертної комісії психіатричної служби області повторно вивчено наявну медичну документацію щодо захворювання [PERSON], підтверджено діагноз - органічний емоційно-лабільний розлад внаслідок ДЦП з судомним синдромом, а також рекомендовано провести додаткові обстеження стану здоров'я дитини з призначенням адекватного лікування наявної патології та наступним оглядом на ЛКК ОПНЛ №3 для прийняття остаточного рішення (а.с.37-38). 26.12.2013 проведено засідання ЛКК ОПНЛ №3, на якому установлено, що [PERSON] доступна мовному контакту, скаржиться на головний біль, емоційно адекватна ситуації, наявні навички для соціального функціонування. Враховуючи вищенаведене, комісія прийняла рішення про відмову в оформленні соціальної допомоги у зв'язку з відсутністю медичних показів, визначених наказом МОЗ, МПСП і МФ України від 08.11.2001 №454/471/516 (розділ 10) (а.с.39). Заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що публічно-правовий спір виник щодо рішення суб'єкта владних повноважень про призначення соціальної державної допомоги на дитину-інваліда, прийнятого при виконанні владних управлінських функцій. Позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин,а також у інших випадках, установлених законом. Згідно ст.ст.22, 25 Загальної декларації прав людини, кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення і на здійснення необхідних для підтримання її гідності і для вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави. Кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд та необхідне соціальне обслуговування, який є необхідним для підтримання здоров'я і добробуту її самої та її сім'ї, і право на забезпечення в разі безробіття, хвороби, інвалідності, вдівства, старості чи іншого випадку втрати засобів для існування через незалежні від неї обставини. Законом України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам» гарантовано право на державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства і діти-інваліди віком до 18 років. Перелік медичних показань, що дають право на одержання державної соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 18 років, визначається у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. (ст.1 Закону). Згідно Переліку медичних показань, що дають право на одержання державної соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 16 років, що затверджений спільним наказом МОЗ, МПСП, МФ України 08.11.2001 №454/471/6264, серед хвороб нервової системи (розділ 1 Переліку), що дають право на одержання державної соціальної допомоги строком на 2 роки, зазначено захворювання п.1.15 «епілепсія», п.1.16 «гідроцефалія», характеристика клінічного перебігу даних захворювань - стійкі терапевтично-резистентні епілептичні напади; один та більше генералізованих судомних і парціальних нападів на місяць або часті (2-3 на тиждень) абсанси прості, складні після лікування, у тому числі хірургічного, при наявності стійких рухових порушень (парези однієї або більше кінцівок, генералізовані гіперкінези, порушення координації тощо), поєднаних з порушенням мови, зору, слуху, ендокринною недостатністю, розладами функції тазових органів або без них. Упродовж неодноразових обстежень [PERSON] не встановлено наявності у неї захворювання «епілепсія», передбаченого п.1.15 Розділу 1 Переліку, а наявність випадків короткочасних судомних нападів у формі застигання з втратою свідомості пояснюється наявністю у [PERSON] інших захворювань - органічного емоційно-лабільного (астенічного) розладу внаслідок ДЦП з легкими когнітивними порушеннями, настирливостями, простими абсансами, загальним недорозвитком мовлення ІІІ ступеня, ДЦП змішаної форми, що підтверджується виписками №№243/08, 2102/13 (а.с.9-10). В той же час, стійких рухових порушень та інших обов'язкових характеристик клінічного перебігу епілепсії (п.1.15 розділу 1 Переліку) під час обстежень [PERSON] не встановлено, а тому твердження позивача про право на призначення її дочці державної соціальної допомоги строком на 2 роки у зв'язку з наявністю клінічного захворювання, передбаченого п.1.15 Розділу 1 Переліку медичних показань, що дають право на одержання державної соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 16 років є безпідставним. Слід також зазначити, що серед розладів психіки та поведінки (розділ Х Переліку), що дають право на одержання державної соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 16 років, не вказано діагностоване і підтверджене на КЕК основне захворювання [PERSON]- органічний емоційно-лабільний (астенічний) розлад внаслідок ДЦП з судомним синдромом. Однак п.1.1 Розділу Х Переліку серед захворювань та патологічних станів, що дають право на одержання державної соціальної допомоги строком на 2 роки зазначено інші психічні розлади внаслідок ураження чи дисфункції головного мозку або внаслідок соматичної хвороби, клінічний перебіг яких характеризується стійкими порушеннями рівня функціонування, стійкими помірно вираженими рухомими порушеннями, поєднаними з порушенням мови, зору, слуху або без них, що призводять до соціальної дезадаптації. Частиною 2 статті 17 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Оцінюючи надані суду представниками відповідача докази у справі, суд вважає за доцільне зазначити, що жодного доказу відсутності соціальної дезадаптації [PERSON] внаслідок вказаних основного та супутнього захворювань суду не надано. Згідно до акту експертного контролю якості медичної допомоги від 06.11.2012 №8 висновок про соціалізацію дитини обґрунтовано виключно тим, що [PERSON] навчається у 4 класі ЗОШ (а.с.40). Однак жодних даних щодо фактичного навчання дитини, відвідування школи, у тому числі пропуску занять внаслідок захворювань, успішності, наявності соціальних навиків для спілкування з однолітками, педагогами, іншими особами, що дійсно могли б свідчити про соціальну адаптацію дитини в даному акті експертного контролю суду не наведено, жодних доказів щодо цього суду також не дано. При цьому суд також враховує, що захист прав, інтересів та свобод дитини в Україні визначено, як стратегічний загальнонаціональний пріоритет (Закон України «Про охорону дитинства»). Дочка позивачки - [PERSON] є дитиною інвалідом. Ст. 2 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» вказує, що інвалідом є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов'язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист. Цей же закон зазначає, що діяльність держави щодо інвалідів виявляється у створенні правових, економічних, політичних, соціальних, психологічних та інших умов для забезпечення їхніх прав і можливостей нарівні з іншими громадянами для участі в суспільному житті та полягає у виявленні, усуненні перепон і бар'єрів, що перешкоджають забезпеченню прав і задоволенню потреб, в тому числі охороні здоров'я та соціальному захисті. Аналогічні положення та засади соціального захисту інвалідів передбачено і Конвенцією про права інвалідів, ратифікованою Україною. Соціальний захист інвалідів є складовою діяльності держави щодо забезпечення прав і можливостей інвалідів нарівні з іншими громадянами та полягає у наданні пенсії, державної допомоги, компенсаційних та інших виплат, пільг, соціальних послуг, здійсненні реабілітаційних заходів, встановленні опіки (піклування) або забезпеченні стороннього догляду (Закон України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»). Також суд враховує і те, що інваліди є однією з найменш соціально захищених категорій населення (Кабінет Міністрів України, Розпорядження від 31 грудня 2004 р. N 994-р). Зважаючи наведене вище, враховуючи важке матеріальне становище позивача, приймаючи до уваги, що дитина [PERSON] згідно до довідки Заланівської сільської ради Рогатинського району проживає з матір'ю [PERSON], яка не працює (а.с.14, 5), суд вважає за доцільне частково позов задовольнити та визнати протиправними дії відповідача щодо неналежного з'ясування стану соціальної адаптації [PERSON] при складанні акту експертного контролю якості медичної допомоги від 06.11.2012 №8, внаслідок чого відмовлено [PERSON] у призначенні соціальної допомоги на дітей-інвалідів до 18 років та скасувати вказаний акт експертного контролю, а в решті вимог позову відмовити за безпідставністю. Стосовно стягнення моральної шкоди то слід вказати таке. Позивач просить про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 5000,00 грн. за заподіяні моральні страждання і душевні хвилювання, які полягають у сильних головних болях, втраті апетиту, безсонні через нестачу коштів та утворення боргів. Відповідно до роз'яснень, які Пленум Верховного Суду України дав у постанові від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зокрема, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. П. 10-1 даної постанови вказує, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб. Така шкода за наявності необхідних підстав може бути відшкодована на підставі ст. 440 1 ЦК чи іншого законодавства. Разом із тим, сторона позивача не надала суду допустимих та належних доказів які б підтверджували факт заподіяння позивачу моральних страждань, або того, що позивач поніс інші втрати немайнового характеру внаслідок дій або бездіяльності відповідача, без наведення обґрунтування заявлених позивачем у відшкодування моральної шкоди суми у розмірі 5000,00 грн. А оскільки не надано доказів, які б підтверджували факт спричинення моральної шкоди, а також доказів на підтвердження та обґрунтування її розміру, то в цій частині позову слід відмовити, оскільки заявлені позовні вимоги не знайшли свого підтвердження. За таких обставин позов слід задовольнити частково. На підставі викладеного,

Результат розгляду: partial