Рішення адміністративного суду від 2014-02-17 00:00:00+02

Постановою Окружного адміністративного суду АР Крим від 06.11.2013 року адміністративний позов [PERSON] до Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в АР Крим Резуненка М.А., третя особа: [PERSON], про визнання дій протиправними задоволений частково. Визнано протиправними дії Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України в межах виконавчого провадження №33263732 щодо опису, арешту, оцінки і реалізації особистого майна [PERSON]: - нежитлові приміщення літер "С", площею 73,8 кв.м., розташовані за адресою: [ADDRESS]; - нежитлові приміщення літер "В", "Д", площею 112,5 кв.м., розташовані за адресою: [ADDRESS]; - квартира [ADDRESS], площею 66,3 кв.м.; - квартира [ADDRESS], площею 30,6 кв.м; - нежитлові приміщення підвалу площею 91,6 кв.м., розташовані у літері "А" по [ADDRESS]; - нежитлові приміщення: підвал - площею 92,9 кв.м., перший поверх - площею 7,7 кв.м., розташовані у літері "А" по [ADDRESS]; - нежитлові приміщення першого поверху площею 116 кв.м., розташовані у літері "А" по [ADDRESS]. В іншій частині позовні вимоги залишені без задоволення. Не погодившись із вищевказаною постановою суду, заявник апеляційної скарги - Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в АР Крим звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду АР Крим від 06.11.2013 року та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована неповним з'ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права. У судовому засіданні 17.02.2014 року представник позивача [PERSON] - [PERSON], заперечувала проти задоволення апеляційної скарги за необґрунтованістю, просила у її задоволенні відмовити та залишити без змін оскаржувану постанову суду першої інстанції. Представник відповідача - Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України у судовому засіданні 17.02.2014 року не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила її задовольнити, скасувати постанову Окружного адміністративного суду АР Крим від 06.11.2013 року та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Відповідач - головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в АР Крим Резуненко М.А. у судове засідання 17.02.2014 року не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно, про причину неявки суд не повідомив. Третя особа - [PERSON] у судове засідання 17.02.2014 року не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно, про причину неявки суд не повідомив. У судове засідання 17.02.2014 року представник заявника апеляційної скарги - Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в АР Крим не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно, про причину неявки суд не повідомив. Згідно з частиною 4 статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України, неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи. Чинне законодавство не обмежує коло представників осіб, які беруть участь у справі, при апеляційному розгляді адміністративної справи. Судова колегія, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача - Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку (частина 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України). З матеріалів справи слідує, що [PERSON] звернулась до Окружного адміністративного суду АР Крим з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в АР Крим Резуненка М.А., третя особа: [PERSON], про визнання протиправними дії Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України та Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в АР Крим Резуненка М.А. в рамках виконавчого провадження №33263732 щодо опису, арешту, проведення оцінки та реалізації з публічних торгів особистого майна [PERSON], а саме: нежитлові приміщення літер "С", площею 73,8 кв.м., розташовані по [ADDRESS]; нежитлові приміщення літер "В", "Д", площею 112,5 кв.м., розташовані по [ADDRESS]; квартира [ADDRESS], площею 66,3 кв.м.; квартира [ADDRESS], площею 30,6 кв.м; нежитлові приміщення підвалу площею 91,6 кв.м., розташовані у літері "А" по [ADDRESS]; нежитлові приміщення: підвал - площею 92,9 кв.м., перший поверх - площею 7,7 кв.м., розташовані у літері "А" по [ADDRESS]; нежитлові приміщення першого поверху - площею 116 кв.м., розташовані у літері "А" по [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивовані тим, що в рамках проведення виконавчих дій за виконавчим провадженням №33263732 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в АР Крим Резуненком М.А. вживаються заходи щодо опису, арешту та реалізації особистого майна позивача, вважаючи, що зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя. Зазначені дії [PERSON] вважає неправомірними, такими, що порушують її права та законні інтереси, оскільки рішенням Центрального районного суду м. Сімферополя від 20.12.2010 року у справі №2-9642/10, яке набрало законної сили, припинено право сумісної власності подружжя та визнано за позивачем право власності на вищевказане майно. Крім того, позивач зазначає, що вона не є боржником у даному виконавчому провадженні. Проте, відповідачами проводяться неправомірні дії, а саме: державні виконавці спонукають позивача прийняти участі в описі та арешті зазначеного майна, прийняти майно на відповідальне зберігання, з метою його подальшої оцінки та реалізації з публічних торгів. З наведених підстав позивач просила задовольнити її позовні вимоги. Ухвалою Окружного адміністративного суду АР Крим від 23.10.2013 року до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача залучено - [PERSON] (а.с.137). Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог позивача виходячи з наступного. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року. Статтею 1 зазначеного Закону визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Відповідно до частин 1, 2 та 3 статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу» (далі - державні виконавці). За наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення, або у разі виконання зведеного виконавчого провадження у встановленому Міністерством юстиції України порядку можуть утворюватися виконавчі групи, до складу яких включаються державні виконавці одного або кількох органів державної виконавчої служби. Постановою директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України або начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, Головного управління юстиції в області, містах Києві та Севастополі на керівника групи можуть покладатися права і повноваження у виконавчому провадженні, встановлені цим Законом, для начальників відділів примусового виконання рішень та заступників начальників районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних управлінь юстиції - начальників відділів державної виконавчої служби (далі - начальники відділів). Згідно частини 1 статті 6 цього ж Закону державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Частиною 2 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Зокрема, пунктом 5 частини 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Частиною 1 статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо в органі державної виконавчої служби відкрито кілька виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника, вони об'єднуються у зведене виконавче провадження і на майно боржника накладається арешт у межах загальної суми стягнення, виконавчого збору і можливих витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій. Аналогічні положення закріплені у пункті 3.8. Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, згідно якого у разі якщо в органі ДВС відкрито кілька виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника, вони об'єднуються у зведене виконавче провадження. Відповідно до частини 1 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. При цьому, згідно частини 1 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Матеріали справи містять відомості про те, що 21.06.2012 року Залізничним районним судом м. Сімферополя видано виконавчий лист №2-0107/45/2012 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] основної суми боргу за розписками в розмірі 14767255,00 грн., 3% річних у розмірі 425303,50 грн., що загалом складає 15192558,50 грн. (а.с.22-23) відповідно до рішення Залізничного районного суду м. Сімферополя АР Крим від 23.02.2012 року (а.с.6-8), залишеного без змін ухвалами Апеляційного суду АР Крим від11.06.2012 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.09.2012 року (а.с.82). 03.12.2012 року Центральним районним судом м. Сімферополя, видано виконавчий лист №122/2223/2012, яким в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 16.03.2010 року, реєстровий номер 1034, укладеним між [PERSON] та [PERSON] у розмірі 35291846,15 грн., яка складається з: суми основного боргу - 7984200,00 грн., відсотків за користування позикою - 1682,15 грн., пені за несвоєчасне повернення позики 27305964,00 грн. - звернуто стягнення на предмет іпотеки - нежитлові приміщення загальною площею 1983,8 кв.м., які складаються з: приміщень у підвалі літ. "А" № 1, 2, І; на другому поверсі літ. "А" - № 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31; на третьому поверсі літ. "А" - № 32, 33, 34, 35, 36, 37, 38, 39, 40 загальною площею 1128,3 кв.м.; у підвалі літ. "Б" - № 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8; на першому поверсі літ "Б" - 1/2 частки № І, 1/2 частки № ІІ; на другому поверсі літ "Б" - № 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 1/2 частки № ІІІ, 1/2 частки №ІІ, 1/2 частки №92, 1/2 частки №88, на третьому поверсі літ. "Б" № 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 33, 34, 35, 36, 37 загальною площею 679,1 кв.м.; на першому поверсі літ "З" - № 3, 4, 5, 6, 7; на другому поверсі літ "З" № 8, 9 загальною площею 176,4 кв.м., розташовані в [ADDRESS], відповідно, які належать Товариству з обмеженою відповідальністю «Асторія», шляхом реалізації вказаного предмету іпотеки на прилюдних торгах. Зазначено початкову ціну предмета іпотеки у розмірі 12000000 грн. (а.с.174). Постановами державних виконавців відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 04.07.2012 року та від 14.12.2012 року були відкриті виконавчі провадження №33263732 та №35683488 з виконання вищевказаних виконавчих листів відповідно (а.с.175, 176). 14.02.2013 року Головою Державної виконавчої служби України Стадніком Г.В. прийнята постанова про утворення виконавчої групи, якою задоволено подання начальника відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Черноволова В.А. від 14.02.2013 року про утворення виконавчої групи, утворено при відділі примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України виконавчу групу щодо виконання виконавчого листа №2-0107/455/2012, виданого 21.06.2012 року Залізничним районним судом м. Сімферополя та виконавчого листа №122/2223/2012, виданого 03.12.2012 року Центральним районним судом м. Сімферополя, затверджено склад виконавчої групи (а.с.170-171). Старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Бойко О.М. до Центрального відділу державної виконавчої служби Сімферопольського міського управління юстиції надано доручення членам виконавчої групи провести виконавчі дії в межах чинного законодавства, щодо виявлення опису та арешту майна боржника [PERSON] (а.с.172). У зв'язку з ненадходженням до Відділу примусового виконання рішень будь-яких процесуальних документів щодо виявлення опису та арешту майна боржника [PERSON], старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Бойко О.М. 03.04.2013 року та 04.06.2013 року надані доручення №2 та №3 членам виконавчої групи з аналогічною вимогою (а.с.116,117, 118, 119). 25.09.2013 року дорученням №4 керівником виконавчої групи старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Бойко О.М. доручено членам групи провести виконавчі дії в межах чинного законодавства, щодо виявлення опису та арешту майна боржника [PERSON] в тому числі майна, яким боржник володіє спільно з іншими особами (а.с.122, 123-124). Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що сторонами не доведено, що виконавчі провадження щодо виконання виконавчого листа №2-0107/455/2012 року, виданого 21.06.2012 року Залізничним районним судом м. Сімферополя, та виконавчого листа №122/2223/2012, виданого 03.12.2012 року Центральним районним судом м. Сімферополя, об'єднані у зведене виконавче провадження, проте усі рішення, що стосуються виконання вказаних виконавчих листів приймаються враховуючи обидва виконавчі листа та стосуються стягнення коштів з одного боржника. Також, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Центрального районного суду м. Сімферополя АР Крим від 20.12.2010 року у справі №2-9642/10, з урахуванням ухвали Центрального районного суду м. Сімферополя АР Крим від 08.02.2011 року про виправлення описки, задоволені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розділ сумісно нажитого майна. Припинено право загальної сумісної власності подружжя [PERSON] до [PERSON] на наступне майно: нежилі приміщення літ. "С", площею 73,8 кв.м., розташовані по [ADDRESS]; літ. "В", "Д" площею 112,5 кв.м., розташовані по [ADDRESS]; квартиру [ADDRESS], площею 66,3 кв.м.; квартиру [ADDRESS], площею 30,6 кв. м; нежилі приміщення підвалу площею 91,6 кв.м., розташованих у літ. "А" по [ADDRESS]; нежилі приміщення підвал - площею 92,9 кв.м., перший поверх - площею 7,7 кв.м., розташовані у літ. "А" по [ADDRESS]; нежилі приміщення першого поверху - площею 116 кв.м., розташовані у літ. "А" по [ADDRESS]; грошові кошти у розмірі 150000 грн. Розділено спільно нажите майно подружжя наступним чином. Визнано за [PERSON] право особистої власності на нерухоме майно, загальною вартістю - 1429934 грн., а саме: нежилі приміщення літ. "С", площею 73,8 кв.м., нежилі приміщення літ. "В", "Д" площею 112,5 кв.м., розташовані по [ADDRESS]; квартиру [ADDRESS], площею 66,3 кв.м.; квартиру [ADDRESS], площею 30,6 кв.м; нежилі приміщення підвалу площею 91,6 кв.м., розташованих у літ. "А" по [ADDRESS]; нежилі приміщення підвал - площею 92,9 кв.м., перший поверх - площею 7,7 кв.м., розташовані у літ. "А" по [ADDRESS]; нежилі приміщення першого поверху - площею 116 кв.м., розташовані у літ. "А" по [ADDRESS]. Визнано за [PERSON] право особистої власності на грошові кошти у розмірі 1500000 грн., які вже й так знаходяться у його користуванні (а.с.9-11, 12-13). Вищевказане рішення набрало законної сили 31.12.2010 року та на його підставі [PERSON] зареєстровано право власності на зазначене нерухоме майно, що підтверджується витягами Кримського республіканського підприємства «Сімферопольське міжміське бюро реєстрації та технічної інвентаризації» про державну реєстрацію прав №34225834 від 22.05.2012 року, №34225912 від 22.05.2012 року, №29014001 від 15.02.2011 року (а.с.14, 15, 16). Наведене дає колегії суддів підстави для висновку, що на час відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого листа №2-0107/455/2012 року, виданого 21.06.2012 року Залізничним районним судом м. Сімферополя, та виконавчого листа №122/2223/2012, виданого 03.12.2012 року Центральним районним судом м. Сімферополя, а також вчинення виконавчих дій: прийняття постанови про утворення виконавчої групи від 14.02.2013 року та надання доручень членам робочої групи щодо виявлення, опису та арешту майна боржника [PERSON] спірне нерухоме майно, а саме: нежилі приміщення літ. "С", площею 73,8 кв.м., нежилі приміщення літ. "В", "Д" площею 112,5 кв.м., розташовані по [ADDRESS]; квартиру [ADDRESS], площею 66,3 кв.м.; квартиру [ADDRESS], площею 30,6 кв.м; нежилі приміщення підвалу площею 91,6 кв.м., розташованих у літ. "А" по [ADDRESS]; нежилі приміщення підвал - площею 92,9 кв.м., перший поверх - площею 7,7 кв.м., розташовані у літ. "А" по [ADDRESS]; нежилі приміщення першого поверху - площею 116 кв.м., розташовані у літ. "А" по [ADDRESS] вже не знаходилось у спільній власності подружжя [PERSON] та [PERSON], а належало [PERSON] на праві особистої власності. При цьому, доводи заявника апеляційної скарги - Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в АР Крим, викладені в апеляційній скарзі стосовно того, що рішення Центрального районного суду м. Сімферополя АР Крим від 20.12.2010 року у справі №2-9642/10 не набрало чинності, у зв'язку з тим, що 01.08.2013 року [PERSON] на зазначене рішення суду подана апеляційна скарга, судова колегія не приймає до уваги як безпідставні, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] звернувся з апеляційною скаргою на рішення Центрального районного суду м. Сімферополя АР Крим від 20.12.2010 року у справі №2-9642/10 тільки 01.08.2013 року та 12.08.2013 року було відкрито апеляційне провадження за його апеляційною скаргою на зазначене рішення (а.с.49). Тобто, колегія суддів зауважує, що до цього часу рішення Центрального районного суду м. Сімферополя АР Крим від 20.12.2010 року було чинним. Крім того, ухвалою Апеляційного суду АР Крим від 10.10.2013 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено та рішення Центрального районного суду м. Сімферополя АР Крим від 20.12.2010 року залишено без змін (а.с.154-157). Частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, судова колегія зазначає, що оскільки вищевказане нерухоме майно не належить боржнику [PERSON], відносно примусового стягнення з якого відкриті виконавчі провадження за виконавчими листами №2-0107/455/2012 та №122/2223/2012, то на нього не можуть розповсюджуватись дії органів виконавчої служби щодо опису, арешту, проведення оцінки і реалізації з публічних торгів в рамках виконавчого провадження з виконання зазначених виконавчих листів. Наведені висновки колегії суддів не спростовуються й ухвалою Апеляційного суду АР Крим від 12.09.2013 року, якою скасовано ухвалу Залізничного районного суду м. Сімферополя АР Крим від 31.07.2013 року і постановлено у справі нову ухвалу, згідно якої частково задоволено подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в АР Крим Резуненка М.А.; у спільному сумісному майні подружжя [PERSON] та [PERSON]: нежилих приміщеннях літ. «С» площею 73,8 кв.м., розташованих по [ADDRESS]; нежилих приміщеннях літ. «В», «Д» площею 112,5 кв.м. по [ADDRESS]; квартирі [ADDRESS] площею 66,3 кв.м; квартирі [ADDRESS] площею 30,6 кв.м; нежилих приміщеннях підвалу площею 91,6 кв.м., розташованих у літ «А» по [ADDRESS]; нежилих приміщеннях підвалу площею 92,9 кв.м., перший поверх площею 7,7 кв.м., розташовані у літ «А» по [ADDRESS]; нежилих приміщеннях першого поверху площею 116 кв.м., що розташовані в літері «А» по [ADDRESS]; грошових коштах в розмірі 1500000 грн., визначено частку [PERSON] як 1/2 частку у спільному сумісному майні з [PERSON] В задоволенні іншої частини подання відмовлено (а.с.164-165). Проте, відповідно до частини 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з вищенаведеними нормами права, позивач має право звернутись до адміністративного суду з позовом лише у разі, якщо він вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб'єкта владних повноважень) порушено його права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. При цьому, обставину дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Отже, завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Тобто, в разі не доведення позивачем наявності обставин порушення його прав чи інтересів як підстави для їх захисту заявлений ним позов не підлягає задоволенню за відсутності правових підстав, оскільки стаття 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає звернення до суду саме за захистом певних порушених прав і охоронюваних законом інтересів. В той же час, колегія суддів зауважує, що, як слідує з матеріалів справи, відповідачами не здійснювались будь-які дії щодо опису, арешту, проведення оцінки та реалізації з публічних торгів майна, що належить позивачці на праві особистої власності в рамках вказаного виконавчого провадження, що також не спростовано й поясненнями представника позивача під час апеляційного перегляду справи, а тому висновки суду першої інстанції про порушення прав позивача та часткове задоволення її позовних вимог є передчасними. З урахуванням усього вищенаведеного у сукупності, колегія суддів дійшла до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] Відповідно до статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судом апеляційної інстанції судового рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального або процесуального права. Вказаним обставинам судом першої інстанції не дана належна оцінка, постанова суду ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Результат розгляду: denied