Рішення адміністративного суду від 2014-01-21 00:00:00+02

Позивач, [PERSON], звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління МВС України в Харківській області та Харківського міського управління ГУ МВС України в Харківській області, в якому просив суд скасувати наказ начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області генерал-майора міліції Демченка О.М. від 11.07.2013 р. №620 у частині звільнення його з органів внутрішніх справ України; скасувати наказ начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області генерал-майора міліції Демченка О.М. від 23.07.2013 № 271о/с у частині звільнення його з посади оперуповноваженого сектору боротьби зі злочинами у бюджетній сфері та захисту бюджетних коштів ВДСБЕЗ ХМУ ГУМВС України в Харківській області та поновити його на посаді оперуповноваженого сектору боротьби зі злочинами у бюджетній сфері та захисту бюджетних коштів ВДСБЕЗ ХМУ ГУМВС України в Харківській області. Свій позов позивач обґрунтував тим, що він, [PERSON], проходив службу в органах внутрішніх справ України на посаді оперуповноваженого сектору боротьби зі злочинами у бюджетній сфері та захисту бюджетних коштів ВДСБЕЗ ХМУ ГУМВС України в Харківській області. Йому стало відомо, що наказом начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області генерал-майора міліції Демченка О.М. від 23.07.2013 № 271о/с його було звільнено з посади оперуповноваженого сектору боротьби зі злочинами у бюджетній сфері та захисту бюджетних коштів ВДСБЕЗ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України у запас Збройних сил за ст. 64 п. «Є» (за порушення дисципліни) з 23.07.2013 р., з виплатою компенсації за невикористану відпустку з 01.01.2013 р. При цьому, підставою його звільнення став наказ начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області генерал-майора міліції Демченка О.М. від 11.07.2013 р. №620 «Про покарання працівників ГУМВС в області», яким за порушення службової дисципліни, що виразилось у порушенні вимог ст. 7 Дисциплінарного статуту ОВС України від 22.02.2006 р. №346-ІУ, п. 4.1. розділу 3 «Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу ОВС України», затверджених наказом МВС України від 22.02.2012 р. №155, та відсутності на службі без поважних причин (прогули) в період часу з 19.06.2013 р. по теперішній час, позивача звільнено з органів внутрішніх справ України. Позивач вважає, що вищезазначені накази начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області генерал-майора міліції Демченка О.М. від 11.07.2013 р. №620 та від 23.07.2013 № 271о/с,в частині його звільнення з посади оперуповноваженого сектору боротьби зі злочинами у бюджетній сфері та захисту бюджетних коштів ВДСБЕЗ ХМУ ГУМВС України в Харківській області є незаконними та необґрунтованими. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача ГУ МВС України в Харківській області у судовому засіданні проти позову заперечував, обґрунтувавши це тим, що дії відповідача відносно позивача правомірні, відповідають вимогам чинного законодавства, а тому просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Представник відповідача ХМУ ГУ МВС України в Харківській області у судовому засіданні проти позову заперечував, обґрунтувавши це тим, що дії відповідача відносно позивача правомірні, відповідають вимогам чинного законодавства, Накази, що оскаржуються, винесені на законних підставах, а тому просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Суд вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, встановив наступне. [PERSON], проходив службу в органах внутрішніх справ України на посаді оперуповноваженого сектору боротьби зі злочинами у бюджетній сфері та захисту бюджетних коштів ВДСБЕЗ ХМУ ГУМВС України в Харківській області. Наказом начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області генерал-майора міліції Демченка О.М. від 23.07.2013 № 271о/с, [PERSON] було звільнено з посади оперуповноваженого сектору боротьби зі злочинами у бюджетній сфері та захисту бюджетних коштів ВДСБЕЗ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України у запас Збройних сил за ст. 64 п. «Є» (за порушення дисципліни) з 23.07.2013 р., з виплатою компенсації за невикористану відпустку з 01.01.2013 р. Підставою для його звільнення став наказ начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області генерал-майора міліції Демченка О.М. від 11.07.2013 р. №620 «Про покарання працівників ГУМВС в області», яким за порушення службової дисципліни, що виразилось у порушенні вимог ст. 7 Дисциплінарного статуту ОВС України, п. 4.1. розділу 3 «Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу ОВС України», затверджених наказом МВС України від 22.02.2012 р. №155, та відсутності на службі без поважних причин (прогули) в період часу з 19.06.2013 р. по теперішній час, позивача звільнено з органів внутрішніх справ України. Суд вказує, що згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про міліцію» порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням, про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 10 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР України №114 від 29.07.1991 р. особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням. У відповідності до ст. 14 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. Порядок проведення службового розслідування встановлюється міністром внутрішніх справ України. На підставі рапорту заступника начальника ВДСБЕЗ ХМУ щодо невиходу на службу [PERSON] 19.06.2013 року було призначено службове розслідування. За результатами службового розслідування було встановлено, що [PERSON] з 19.06.2013 по момент затвердження висновку службового розслідування не виходить на службу без поважних причин. У зв'язку з цим ХМУ ГУМВС направило висновок службової перевірки до ГУМВС з клопотанням про звільнення [PERSON] з органів внутрішніх справ. Судом в судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] з січня 2013 року був прикомандирований до складу слідчо-оперативної групи в кримінальному провадженні №12013220140000131 від 23.01.2013 р. Відповідачем у висновку службового розслідування вказується, що позивач був у відрядженні до УДСБЕЗ ГУМВС України в Харківській області включно 14.06.2013. Тобто він повинен був починаючи з 17.06.2013 року приступити до виконання своїх функціональних обов'язків в посаді оперуповноваженого сектору боротьби із злочинами у бюджетній сфері та захисту бюджетних коштів ВДСБЕЗ ХМУ ГУМВС України в Харківській області. Але суд зазначає, що про не продовження терміну доручення позивача ніхто інформував і він приходив на службу 17 та 18 червня 2013 року до складу слідчо-оперативної групи. В ці дні жодних рапортів та актів про його прогули не складалися. Дані обставини представниками відповідачів не заперечувались в судовому засіданні. Також допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] - слідчий в ОВС відділу СУ ГУМВС України в Харківській області і який також входив до складу цієї слідчо-оперативної групи в кримінальному провадженні №12013220140000131 від 23.01.2013 року, пояснив, що [PERSON] виходив на службу наприкінці червня 2013 року, подавав рапорти 19.06.2013 року та 28.06.2013 року, які він особисто у позивача приймав. При дослідженні наданих до справи документів, судом крім того було встановлено, що у період з 02.07.2013 р. по 26.07.2013 р. позивач перебував на лікарняному, що підтверджується відповідним листком непрацездатності, виданим 02.07.2013 р. Мереф'янською центральною районною лікарнею. Про те, що [PERSON] перебуває на лікарняному та проходить лікування, начальника ХМУ ГУМВС України в Харківській області та начальника ВКЗ ХМУ ГУМВС України в Харківській області було повідомлено листом від 09.07.2013 р., про що свідчить відповідна відмітка на вказаному листі. Суд також зазначає, що Наказом МВС України від 31.12.2007 № 499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ. Згідно п. 1.5. Інструкції підставою для виплати грошового забезпечення є наказ начальника органу внутрішніх справ про призначення на штатну посаду, яка входить в його номенклатуру. А відповідно до п. 1.6. Інструкції за час відсутності особи рядового чи начальницького складу органів внутрішніх справ на службі без поважних причин (прогул) грошове забезпечення не виплачується. Підставою припинення виплати грошового забезпечення особі рядового чи начальницького складу органів внутрішніх справ є матеріали службового розслідування на підставі мотивованого рапорту безпосереднього керівника про обставини невиходу на службу та наказ начальника органу внутрішніх справ, у якому вказується, за який період припиняється виплата грошового забезпечення. Судом в судовому засіданні було встановлено, що позивачу грошове забезпечення з 19.06.2013 року по дату звільнення нараховувалось, і жодної інформації до бухгалтерії ХМУ ГУ МВС про прогули [PERSON] не надавалось. Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» встановлено, що перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Крім того, вказаною статтею також встановлено, що зміст наказу доводиться до відома особи рядового або начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. У разі звільнення з посади або звільнення з органів внутрішніх справ особі рядового або начальницького складу видається витяг з наказу. В свою чергу, п. 6.3. Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затвердженої наказом Міністерство внутрішніх справ України №230 від 12.03.2013 р., особа рядового і начальницького складу, стосовно якої проводиться службове розслідування має право, зокрема, брати участь у службовому розслідуванні, у тому числі давати усні чи письмові пояснення, робити заяви, в установленому порядку подавати документи, які мають значення для проведення службового розслідування; висловлювати письмові зауваження щодо об'єктивності та повноти проведення службового розслідування, дій або бездіяльності службової особи (осіб), яка (і) його проводить (ять). , При цьому вказаним пунктом Інструкції встановлено, що забороняється затверджувати висновок службового розслідування без отримання від особи рядового і начальницького складу письмового пояснення або за відсутності акта про її відмову в наданні письмового пояснення. Судом встановлено, що позивачу не було відомо про проведення відносно нього службового розслідування, ані начальник, ані особа, яка проводила службове розслідування, не зажадали від позивача надання будь-яких письмових пояснень, а також позивачу не було видано під підпис витяг з наказу про накладення дисциплінарного стягнення. Суд зазначає, що у відповідності до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з посади та звільнення з органів внутрішніх справ, накладені на осіб рядового і начальницького складу, які тимчасово непрацездатні або перебувають у відпустці, відрядженні, виконуються після їх прибуття до місця проходження служби. При цьому, такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з посади, пониження в спеціальному званні та звільнення з органів внутрішніх справ, вважаються виконаними після видання наказу по особовому складу. Таким чином, на думку суду, Відповідачем було порушено встановлений законодавством порядок виконання такого дисциплінарного стягнення як звільнення з посади та органів внутрішніх справ. З урахуванням того, що оскаржуваний наказ від 23.07.2013 № 271о/с про звільнення позивача з посади було винесено у період його тимчасової непрацездатності, суд вважає, що Відповідачем було грубо порушено положення ч.3 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Також, у відповідності до п. 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР України №114 від 29.07.1991 р. у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік. Враховуючи те, що [PERSON] було звільнено незаконно, з порушенням встановленого законодавством порядку, є достатні підстави для поновлення позивача на посаді оперуповноваженого сектору боротьби зі злочинами у бюджетній сфері та захисту бюджетних коштів ВДСБЕЗ ХМУ ГУМВС України в Харківській області. Суд зазначає, що частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами. А згідно ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Вирішуючи спір, суд бере до уваги, що відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Проте, відповідачем не надано суду доказів правомірності свого рішення. При зазначених обставинах, суд вважає позовні вимоги позивача правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, підтверджені матеріалами справи, а тому є такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Також згідно статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Результат розгляду: granted