Рішення адміністративного суду від 2014-02-25 00:00:00+02

у лютому 2014 року [PERSON] (далі за текстом - позивач) звернувся до суду із указаним адміністративним позовом. Позов обґрунтований тим, що позивач є професійним суддею у відставці, оскільки понад 23 роки працював на посаді судді. На підставі постанови Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 16.10.2013 року, УПФУ у Шаргородському районі Вінницької області (далі за текстом - відповідач) провів йому перерахунок і виплачує з 1.01.2013 року до цього часу щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90% від заробітної плати працюючого судді, яка залежить від мінімальної заробітної плати, встановленої у Державному бюджеті України на 2013 рік. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 3.06.2013 року у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці та ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідач зобов'язаний перерахувати позивачу щомісячне грошове утримання з 1.12.2013 року, оскільки з цієї дати змінилась суддівська винагорода суддів районних судів. 26 грудня 2013 року позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок його щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, надавши довідку ТУ ДСА України у Вінницькій області від 25.12.2013 року № 4-35/1222. Проте, 10.01.2014 року позивач одержав лист відповідача, у якому останній відмовив у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання. Відмова мотивована тим, що ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 3.12.2013 року не передбачено здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в подальшому, підстав для перерахунку з 1.12.2013 року немає. Не погоджуючись із діями відповідача, позивач просить визнати протиправною та незаконною відмову відповідача у перерахунку його щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 1.12.2013 року та зобов'язати відповідача здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання з 1.12.2013 року, з урахуванням проведених за цей період виплат щомісячного грошового утримання. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, зазначені в адміністративному позові. Представник відповідача Титаренко О.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Із пояснень представника відповідача, наданих у судовому засіданні та письмових заперечень відповідача, вбачається, що відповідач відмовив позивачу у перерахунку та виплаті щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 1.12.2013 року, оскільки Порядком надання документів, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 року № 3-1, не передбачено проведення перерахунку довічного утримання суддів. Також, відповідач посилається на те, що позивачем страхові внески сплачені відповідно до фактичного отримання заробітної плати (відповідно до довідки від 22.12.2010 року), тому підстав для зарахування заробітної плати, з якої несплачені страхові внески (відповідно до довідки від 25.12.2013 року), немає. Частиною 4 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що в разі зміни розміру грошового утримання діючих суддів Конституційного Суду України відповідно здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання. Позивач не був суддею Конституційного Суду України, а відтак, підстав для здійснення перерахунку його довічного грошового утримання немає. Окрім того, постановою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області відповідача не зобов'язано у майбутньому здійснювати перерахунок довічного грошового утримання позивача у зв'язку із зміною розміру заробітної плати суддів. Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини. Постановою Верховної Ради України від 2.12.2010 року № 2762-VI позивача було звільнено з посади судді Шаргородського районного суду Вінницької області у зв'язку з поданням заяви про відставку. Постановою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 16.10.2013 року, яка набрала законної сили 3.12.2013 року, встановлено ряд обставин, які в силу ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України (далі за текстом - КАС України) не підлягають доказуванню у даній справі (а.с.8-10). Так, згідно постанови Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 16.10.2013 року, наказом Шаргородського районного суду Вінницької області від 21.12.2010 року №27 о-с позивач виключений із штату суддів Шаргородського районного суду Вінницької області, стаж його роботи на посаді судді становив 23 роки 5 місяців 26 днів (а.с.8-10). Постановою також встановлено, що позивач відповідно до пенсійної справи № 145761 з 23.12.2010 року перебуває на обліку в УПФ України Шаргородському районі Вінницької області та одержує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці. У грудні 2013 року позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок його щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, надавши довідку про заробітну плату, видану Територіальним управлінням ДСА України у Вінницькій області від 25.12.2013 року № 4-35/1222 (а.с.7). Підставою для звернення позивача до відповідача з проханням здійснити перерахунок довічного грошового утримання було те, що з грудня 2013 року змінився розмір мінімальної заробітної плати, у зв'язку із чим змінився розмір грошового утримання працюючого судді, що у свою чергу є підставою для збільшення довічного грошового утримання судді у відставці. Проте, листом від 10 січня 2014 року № 63-Т відповідач відмовив позивачу у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 1.12.2013 року. Підставою для відмови у перерахунку довічного утримання відповідач зазначив, що ч. 4 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що у разі зміни розміру грошового утримання діючих суддів Конституційного Суду України відповідно здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання. Перерахунок щомісячного довічного грошового утримання здійснюється з усієї суми заробітної плати діючих суддів Конституційного Суду України з дня виникнення права на відповідний перерахунок. Окрім того, ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 3.12.2013 року непередбачено здійснювати перерахунок щомісячного довічного утримання судді у відставці в подальшому (а.с.6). З огляду на встановлені обставини, визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходить із такого. Відповідно до ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 ст. 126 Конституції України передбачено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України. Однією з гарантій забезпечення незалежності суддів, закріплених у частині першій статті 126 Конституції України, є надання їм за рахунок держави матеріального і соціального захисту, до яких, зокрема, відноситься і щомісячне довічне грошове утримання. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу передбачених законом гарантій самостійності судів, незалежності та правової захищеності суддів. Правові засади організації судової влади, загальний порядок забезпечення діяльності судів та інші питання судоустрою і статусу суддів урегульовані Законом України «Про судоустрій і статус суддів». Гарантії незалежності суддів закріплені, зокрема, у ч. 4 ст. 47 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з якою незалежність судді забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом, належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді. Частиною 1 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що судді, який вийшов у відставку, при досягненні пенсійного віку виплачується пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України «Про державну службу», або за його вибором, щомісячне довічне грошове утримання. Згідно із ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання, збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. Частиною 4 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що у разі зміни розміру грошового утримання діючих суддів Конституційного Суду України відповідно здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання. Перерахунок щомісячного довічного грошового утримання здійснюється з усієї суми заробітної плати діючих суддів Конституційного Суду України з дня виникнення права на відповідний перерахунок. Відповідно до ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за вислугу років, перебування на адміністративній посаді в суді, науковий ступінь, роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці. Отже, розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці безпосередньо пов'язаний із розміром заробітної плати суддів відповідних судів. У мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України від 14.12.2011 року №18-рп/2011, зазначено, зокрема, що щомісячне довічне грошове утримання судді є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу. Правова природа щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та щомісячного грошового утримання працюючого судді є однаковою, а самі ці поняття - є однорідними та взаємопов'язаними. Щомісячне грошове утримання судді, який, маючи право на відставку, продовжує працювати на посаді судді, встановлюється у зв'язку з виконанням ним своїх обов'язків щодо здійснення незалежного, неупередженого та справедливого правосуддя, а щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці є належним утриманням цього судді після припинення виконання ним своїх професійних обов'язків та особливою формою його соціального забезпечення. Посилання представника відповідача на Порядок подання документів, затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 року № 3-1, яким не передбачено перерахунку довічного грошового утримання суддів у відставці, суд вважає безпідставними, оскільки Законом України «Про судоустрій і статус суддів» прямо передбачено проведення перерахунку довічного грошового утримання суддям у відставці. Окрім того, зазначений порядок не може бути застосований у спірних правовідносинах як такий, що прийнятий раніше, ніж Закон України «Про судоустрій і статус суддів», оскільки відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, а статтею 22 Конституції України встановлено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Таким чином, за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, суд вважає, що при визначенні розміру довічного грошового утримання позивача, як судді у відставці застосуванню підлягають положення ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а не наведена вище постанова правління Пенсійного фонду України, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав позивача. Слід також зазначити, що на переконання суду, вказаною постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 року № 3-1, не заборонено проведення перерахунку довічного грошового утримання суддям у відставці. У свою чергу, норми ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» безпосередньо пов'язують виплату довічного грошового утримання судді у відставці з грошовим утриманням судді, який працює на посаді, яку займав позивач до виходу у відставку, що зумовлює проведення перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці при зміні розміру суддівської винагороди працюючого судді. Суд вважає також, що відповідач безпідставно посилається на те, що Законом України «Про судоустрій і статус суддів» проведення перерахунку довічного грошового утримання судді передбачено виключно для суддів Конституційного Суду України, з огляду на таке. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суди загальної юрисдикції утворюють єдину систему судів. Єдиним органом конституційної юрисдикції в Україні є Конституційний Суд України. Як встановлено положеннями ч. 4 ст. 17 вказаного Закону, єдність системи судів загальної юрисдикції забезпечується, зокрема: єдиними засадами організації та діяльності судів; єдиним статусом суддів; єдиним порядком організаційного забезпечення діяльності судів; фінансуванням судів виключно з Державного бюджету України. Статтею 51 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суддею є громадянин України, який відповідно до Конституції України та цього Закону призначений чи обраний суддею, займає штатну суддівську посаду в одному з судів України і здійснює правосуддя на професійній основі. Судді в Україні мають єдиний статус незалежно від місця суду в системі судів загальної юрисдикції чи адміністративної посади, яку суддя обіймає в суді. Згідно з ч. 5 ст. 109 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», за суддею звільненого за його заявою у відставку зберігається звання судді та гарантії недоторканості, встановлені для суддів до виходу у відставку. У мотивувальній частині рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2013 від 3.06.2013 року, вказано, що конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя. Відтак, працюючі судді та судді у відставці судів загальної юрисдикції не повинні ставитися у менш вигідне становище в питаннях пенсійного забезпечення, а саме - нарахування та виплати довічного грошового утримання суддям у відставці порівняно з суддями Конституційного Суду України. У відповідності до ст. 6.4. Європейської хартії про статус суддів, суддя, що досяг встановленого законом віку для виходу у відставку з суддівської посади, яку займав протягом певного часу, повинен отримувати пенсію по виходу у відставку, рівень якої повинен бути як можна ближче до рівня останньої заробітної плати в якості судді. Статтею 5 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно як до Законів України, так і міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Враховуючи усе вище викладене, суд вважає, що позивач, будучи суддею місцевого суду у відставці, маючи стаж роботи 45 років 3 місяці та 6 днів, має право на щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці, у розмірі, визначеному у ч. ст. 129 та ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», тобто у розмірі 90 відсотків заробітної плати судді, який працює на відповідній посаді. При цьому, оскільки в силу Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік», з 1 грудня 2013 року суддівська винагорода збільшилась, у зв'язку із підвищенням рівня мінімальної заробітної плати, то відповідному перерахунку у сторону збільшення підлягав також і розмір довічного грошового утримання судді у відставці. Поряд із цим, суд вважає за необхідне вказати, що ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» носить імперативний характер, позаяк визначає розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Відтак, кожне підвищення розміру заробітної плати судді, покладає на відповідача, як на орган, що у силу Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах зобов'язання, автоматично здійснити відповідний перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Такий обов'язок відповідача настає незалежно від його волі та не потребує прийняття додаткового рішення з цього питання, у тому числі судового. З огляду на це, суд звертає увагу начальника Управління ПФУ у Шаргородському районі Вінницької області Мельника О.Г. на його неодноразову, безпідставну та необґрунтовану відмову позивачу у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, що може стати наслідком постановлення відносно нього окремої ухвали у майбутньому та його персональної відповідальності, у тому числі, і відшкодування ним позивачу моральної шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Згідно із ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач під час вирішення даного спору не доказав належними та допустимими доказами правомірності своїх дій щодо відмови у перерахунку позивачу щомісячного довічного грошового утримання. Враховуючи викладене, суд вважає, що Управлінням Пенсійного фонду України у Шаргородському районі Вінницької області було безпідставно та необґрунтовано відмовлено у перерахунку позивачу його щомісячного довічного грошового утримання, а відтак, позовні вимоги в частині визнання протиправними дій відповідача та зобов'язання його вчинити дії слід задовольнити. Що стосується вимоги позивача про визнання дій відповідача незаконними, суд вважає, що вони задоволенню не підлягають виходячи із такого. Повноваження суду при вирішення справи визначає ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України. Так, у частині 2 зазначеної статті наведено перелік постанов, які може прийняти суд у разі задоволення адміністративного позову, а саме про: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Зі змісту даної норми вбачається, що встановлені нею способи захисту порушеного права носять обмежений характер, такий спосіб захисту права як визнання дій незаконними у зазначеному вище переліку постанов відсутній. У той же час, суд може прийняти постанову, не передбачену переліком, якщо це пов'язано, зокрема із захистом прав, свобод та інтересів людини і громадянина від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. У даному випадку, на думку суду, немає необхідності у прийнятті постанови, непередбаченої пунктами 1 - 8 ч. 2 ст. 162 КАС України, оскільки визнання протиправними дій відповідача та зобов'язання останнього вчинити певні дії є адекватним та вичерпним способом захисту прав, свобод та охоронюваних законом інтересів позивача, відтак, буде досягнуто мети адміністративного судочинства, визначеної у ст. 2 КАС України, суть якої полягає, зокрема, у захисті прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку органів державної влади, шляхом справедливого та неупередженого розгляду та вирішення адміністративної справи. Враховуючи викладене, суд приходить до переконання про необхідність часткового задоволення адміністративного позову. Понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 94 КАС України, підлягають відшкодуванню із Державного бюджету України.

Результат розгляду: partial