Рішення адміністративного суду від 2014-01-21 00:00:00+02

Публічне акціонерне товариство «Запоріжкокс» (далі позивач, ПАТ «Запоріжкокс») звернулось до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Запоріжжі Міжрегіонального Головного управління Міндоходів (далі відповідач), в якому просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Запоріжжі Державної податкової служби (далі СДПІ по роботі з ВПП у м. Запоріжжі) №0000850808 та №0000830808 від 22.03.2012 про нарахування ПАТ «Запоріжкокс» податкового зобов'язання з податку на додану вартість та зменшення суми бюджетного відшкодування. Позивач вважає у позові, що податкові повідомлення-рішення №0000850808 та №0000830808 від 22.03.2012 підлягають скасуванню, оскільки податковий орган у акті документальної позапланової виїзної перевірки №144/08-08/00191224 від 02.03.2012, на підставі якого прийняті оскаржувані рішення, безпідставно дійшов висновку про порушення ПАТ «Запоріжкокс» вимог Податкового кодексу України, які призвели до заниження податку на додану вартість за грудень 2011 року, а також до завищення суми бюджетного відшкодування за грудень 2011 року. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, надав суду пояснення аналогічні викладеним у позові та просив задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача позов не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позову. Під час надання суду пояснень та у своїх письмових запереченнях на позов (вх.№38733 від 10.09.2012) представник позивача обґрунтував свою позицію висновками акту документальної позапланової виїзної перевірки №144/08-08/00191224 від 02.03.2012. Вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши наявні матеріали та фактичні обставини справи, перевіривши їх наявними у справі доказами, суд з'ясував наступне. У період з 13.02.2012 по 24.02.2012 СДПІ по роботі з ВПП у м. Запоріжжі була проведена документальна позапланова виїзна перевірка ПАТ «Запоріжкокс» з питань достовірності нарахування суми від'ємного значення податку на додану вартість за грудень 2011 року та суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість у зменшення податкових зобов'язань з податку на додану вартість наступних звітних (податкових) періодів за грудень 2011 року, яка виникла за рахунок від'ємного значення з податку на додану вартість, що декларувались у листопаді 2011 року. За наслідками цієї перевірки контролюючим органом був складений акт перевірки №144/08-08/00191224 від 02.03.2012 (далі акт перевірки). Так під час перевірки контролюючий орган дійшов висновку про порушення ПАТ «Запоріжкокс» вимог Податкового кодексу України (далі ПК), а саме: - на порушення п. 198.3 ст. 198, п. 200.1, п. 200.2 ст. 200 ПК України ПАТ «Запоріжкокс» занижено податок на додану вартість за грудень 2011 року, на загальну суму 10513338 грн.; - на порушення п. 198.3 ст. 198, п. 200.4а ст. 200 ПК України ПАТ «Запоріжкокс» завищено заявлену суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за грудень 2011 року на загальну суму 2083954 грн. Не погоджуючись із висновками акту перевірки, 07.03.2012 позивач звернувся до СДПІ по роботі з ВПП у м. Запоріжжі із письмовими запереченнями, у яких прийняти ці заперечення до уваги під час прийняття рішення щодо нарахування грошових зобов'язань. Відповіддю від 19.03.2012 СДПІ по роботі з ВПП у м. Запоріжжі повідомило позивача про те, що не погоджується із запереченнями від 07.03.2012 та не може прийняти їх до уваги. 22 березня 2012 року СДПІ по роботі з ВПП у м. Запоріжжі, на підставі акту перевірки №144/08-08/00191224 від 02.03.2012, були прийняті наступні податкові повідомлення-рішення: - №0000850808, яким ПАТ «Запоріжкокс» було збільшено грошове зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 15770007 грн., з яких за основним платежем 10513338 грн., а за штрафними (фінансовими) санкціями - 5256669 грн.; - №0000830808, яким ПАТ «Запоріжкокс» було зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за грудень 2011 року на 1041977 грн. Не погоджуючись із нарахуванням грошових зобов'язань з податку на додану вартість та зменшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість, позивач звернувся до ДПС у Запорізькій області із первинною скаргою на податкові повідомлення-рішення №0000850808 та №0000830808 від 22.03.2012, у якій просив скасувати ці рішення. Однак, рішенням ДПС у Запорізькій області від 28.05.2012 первинна скарга позивача була залишена без задоволення, а податкові повідомлення-рішення №0000850808 та №0000830808 від 22.03.2012 без змін. 05 червня 2012 року ПАТ «Запоріжкокс» звернулось до Державної податкової служби України із повторною скаргою на податкові повідомлення-рішення №0000850808 та №0000830808 від 22.03.2012. Проте, своїм рішенням ДПС України залишило повторну скаргу без задоволення, а податкові повідомлення-рішення без змін. 09 серпня 2012 року ПАТ «Запоріжкокс» звернулось до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом про скасування податкових повідомлень-рішень №0000850808 та №0000830808 від 22.03.2012. Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Підставами для визнання незаконними (нечинними) актів в судовому порядку та їх скасування є невідповідність їх вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним (його скасування) є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів фізичної особи, підприємства чи організації - позивача у справі. Підпунктом 14.1.181 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України (далі ПК України) встановлено, що податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу. Відповідно до пп. «а» п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Згідно п. 198.2 ст.198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Відповідно до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. Отже, Податковим кодексом України визначено вичерпний перелік документів, на підставі яких у платника податків виникає право на включення відповідних сум до податкового кредиту. Згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. У частині 2 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» зазначено, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Під час розгляду справи судом з'ясовано, що належне документальне підтвердження податкового кредиту позивача грудень 2011 року ані в акті перевірки №144/08-08/00191224 від 02.03.2012, ані представником відповідача не заперечується. Як вбачається зі змісту акту перевірки, порушення п. 198. 3 ст. 198, п. 200.1, п. 200.2 ст. 200, п. 200.4а ст. 200 ПК України податковий орган пов'язує з реалізацією позивачем продукції за ціною, нижчою від її собівартості. Пунктом 198.3 ст.198 ПК України зазначено, що податковий кредит звітного періоду визначається, виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. Наведене свідчить про те, що Податковий кодекс пов'язує визначення податкового кредиту з договірною (контрактною) вартістю товарів/послуг, яка повинна відповідати рівню звичайних цін, які визначаються відповідно до статті 39 цього Кодексу, а не собівартості продукції. Проте, як встановлено зі змісту письмових пояснень відповідача податковий орган не заперечує проти дотримання позивачем рівня звичайних цін. Вказаними положеннями п. 198. 3 ст. 198 ПК України встановлено право на формування податкового кредиту платника податків за наявності двох обставин: таке придбання товарів має здійснюватись з метою: по-перше, подальшого використання товарів в оподатковуваних операціях, по-друге, у межах господарської діяльності платника податку. Вказана норми побудована таким чином, що законодавчо закріплена необхідність наявності у платника податків лише «мети» (цілі) подальшого використання товарів в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Тобто, саме «мети», а не конкретного результату. Кінцевий результат діяльності з використання придбаного товару не завжди відомий платнику податків на дату відображення податкового кредиту. Враховуючи те, що господарська діяльність пов'язана із підприємницьким ризиком і може привести до того, що товар не буде використаний в оподатковуваних операціях, у зв'язку із зміною обставин діяльності, кон'юнктури ринку тощо, законодавець надає можливість у подальшому виправити (відкоригувати) раніше заявлений податковий кредит згідно з п. 198.5 ст. 198 ПК України. Щодо першої умови, а саме «використання товарів в оподатковуваних операціях», то відповідно до п. 185.1 ст. 185 ПК України об'єктом оподаткування є операції платників податку, зокрема, з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; г) вивезення товарів (супутніх послуг) у митному режимі експорту або реекспорту (далі - експорт); Отже, використання товарів в оподатковуваних операціях фактично передбачає їх реалізацію. У свою чергу наявність другої умови слід розглядати крізь визначення господарської діяльності, яке надано в пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України та передбачає, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами. Таким чином, з аналізу положень п. 185.1 ст. 185 та пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України, можна дійти висновку, що «використання товарів в оподатковуваних операціях» передбачає діяльність платника податків з виробництва та/або реалізації товару, що спрямована на отримання доходу. При цьому, пп. 14.1.56 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначає, що доходи - це загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, її континентальному шельфі у виключній (морській) економічній зоні, так і за їх межами. Суд зазначає, що поняття «дохід» та «прибуток» не є тотожними, оскільки для визначення наявності господарської діяльності платника податків законодавчо визначена необхідність спрямованості такої діяльності саме на отримання доходу, а не прибутку. Позивачем на підставі відповідних угод з контрагентами була придбана сировина для виробництва власної продукції з метою подальшої реалізації такої продукції за звичайними цінами та з метою отримання від такої реалізації доходу в грошовій формі. Приписи Податкового кодексу України вказують лише на те, що придбання товарів повинно здійснюватися з метою використання у господарській діяльності, яка у свою чергу повинна бути спрямована на отримання доходу. Тобто, наявність доходу, у вигляді прибутку, не є абсолютним показником, а залежить від багатьох чинників, серед яких зокрема і об'єктивні фактори формування ринкових цін на певний вид продукції. Як зазначає позивач, зниження на ринку ціни продажу готової коксохімічної продукції відбувається набагато швидше і істотніше, ніж зниження вартості основної сировини, необхідної для виробництва такої продукції, що підтверджується наданими до матеріалів справи аналізом цін на вугільну продукцію України та зарубіжні аналоги, аналізом цін на коксохімічну продукцію, вироблену підприємствами України. Отже, здійснення продажу коксохімічної продукції позивачем за ціною, нижчою її собівартості обумовлено економічними чинниками, що склалися на ринку України. Враховуючи наведене, операції з продажу ПАТ «Запоріжкокс» продукції за ціною, нижче собівартості не можна вважати здійсненою поза межами господарської діяльності позивача. Слід зазначити, що п. 198.3 ст. 198 ПК України чітко встановлюється, що податковий кредит визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін і відповідно будь-якої прив'язки щодо собівартості виробленої продукції не містить. Суд вважає, що уданому випадку позивач правомірно відніс до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість, які були сплачені в зв'язку із придбанням товарів (послуг) для потреб власної господарської діяльності, організації та забезпечення виробництва продукції. При цьому жодна із наведених норм Податкового кодексу України не передбачає умови, згідно з якою платник податків може відносити до складу податкового кредиту суми ПДВ в залежності від фінансового результату відповідного податкового періоду, чи в залежності від собівартості продукції та отриманого доходу від реалізації продукції у звітному періоді. Підпунктом 14.1.18 п. 14.1 ст.14 ПК України зазначено, що бюджетне відшкодування - це відшкодування від'ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника, у тому числі автоматичне бюджетне відшкодування у порядку та за критеріями, визначеними у розділі V цього Кодексу. Відповідно до п. 200.1 ст. 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. Згідно п. 200.2 ст. 200 ПК України при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом. У п. 200.3 ст. 200 ПК України зазначено, що при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду. Відповідно до пп. «а» п. 200.4 ст. 200 ПК України, якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від'ємне значення, то: бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов'язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг. Підпунктом «б» п. 200.4 ст. 200 ПК України передбачено, що залишок від'ємного значення попередніх податкових періодів після бюджетного відшкодування включається до складу сум, що відносяться до податкового кредиту наступного податкового періоду. Таким чином, право платника ПДВ на бюджетне відшкодування залежить лише від оплати останнім сум такого податку контрагентам у попередніх податкових періодах, що позивачем було здійснено і вказане не заперечується відповідачем. Враховуючи з'ясовані судом обставини щодо неправомірності висновків СДПІ по роботі з ВПП у м. Запоріжжі ДПС про зменшення суми від'ємного значення різниці між сумою податкових зобов'язань та сумою податкового кредиту, суд приходить до висновку і про відсутність у податкового органу підстав для зменшення бюджетного відшкодування. Частиною 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. З огляду на припис наведеної норми процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішення органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання чи зменшені податкові вигоди, контролюючий орган має доводити недобросовісність платника податків. У зв'язку з недоведеністю відповідачем фактів порушень, які послугували підставою для нарахування податкових зобов'язань та зменшення відповідачу суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість, суд приходить до висновку, що податкові повідомлення-рішення №0000850808 та №0000830808 від 22.03.2012 є протиправними та підлягають скасуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійсненні нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). На підставі викладеного,

Результат розгляду: granted