Рішення адміністративного суду від 2014-03-20 00:00:00+02

23 квітня 2013 року [PERSON] звернувся з позовом до Донецької міської ради, третя особа: [PERSON], про визнання недійсним рішення Донецької міської ради № 4/365 від 25 лютого 2011 року «Про надання [PERSON] дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у кварталі 568 в Куйбишевському районі». Постановою Ворошиловського районного суду м. Донецька від 28 серпня 2013 року, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2013 року, позов задоволено. Не погоджуючись з рішеннями судів, [PERSON] звернулася з касаційною скаргою, в якій просила їх скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову. В запереченнях позивач просив залишити скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін. Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню. Судами встановлено, що рішенням Донецької міської ради 4/365 від 25 лютого 2011 року надано [PERSON] дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у кварталі 568 в Куйбишевському районі. Не погоджуючись з цим рішенням, позивач звернувся з позовом про визнання його недійсним. Спір виник з тих підстав, що земельною ділянкою, яку просила третя особа відвести у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, позивач фактично користується понад 15 років. Крім того, на думку позивача, приймаючи оскаржуване рішення, рада не врахувала чинне рішення виконавчого комітету Куйбишевської районної ради народних депутатів від 22 лютого 1990 року № 106, яким виділено вказану земельну ділянку [PERSON] під індивідуальне будівництво. Суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погодився суд апеляційної інстанції, щодо обґрунтованості заявленого позову. Колегія суддів не погоджується з висновками судів. Частиною 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Спосіб захисту прав на земельні ділянки закріплені у главі 23 Земельного кодексу України. Зокрема, згідно частини 2 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно із частиною першою статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, а саме пунктом 12 Перехідних положень Кодексу. Згідно із статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (в редакції на час виникнення спірних правовідносин). Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (стаття 124 Земельного кодексу України) (в редакції на час виникнення спірних правовідносин). Системний аналіз вказаних норм законодавства дає підстави для висновку, що захист права на земельну ділянку підлягає у разі його порушення як власника чи користувача такої ділянки, що повинно підтверджуватися при цьому певними документами, у розумінні статей 116, 125, 126 Земельного кодексу України. Між тим, задовольняючи позовну заяву, суди посилалися на те, що право позивача на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] у кварталі № 568, - підтверджується рішенням Куйбишевського районного суду м. Донецька від 07 лютого 2013 року (справа № 259/284/13-ц), яким встановлено факт користування позивачем спірною земельною ділянкою понад 15 років. Згідно із статтею 119 Земельного кодексу України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом. Таким чином, за змістом статті 119 вказаного Кодексу передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом, тобто за рішенням органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Наведене свідчить про те, що автоматичного набуття у власність або у користування громадян земельної ділянки на підставі набувальної давності не відбувається. Висновкам судів першої та апеляційної інстанцій про те, що спірне рішення порушує права власності на нерухоме майно позивача, оскільки на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] у кварталі № 568, - знаходиться нерухоме майно, суд касаційної інстанції не знайшов у матеріалах справи їм документального підтвердження. До відносин, пов'язаних з переходом права власності, користування земельною ділянкою, на якій знаходиться житловий будинок, будівля, споруда, до особи, що набула права власності на відповідне нерухоме майно, в тому числі стосовно розміру такої земельної ділянки, застосовується законодавство, що діяло на час переходу права власності на житловий будинок, будівлю, споруду. У вирішенні спорів щодо порушень права власності на земельну ділянку внаслідок переходу права власності на житлові будинки, будівлі, споруди, що на них розміщені, позивачу необхідно довести законність переходу майнових прав на цю земельну ділянку. Матеріали справи містять докази того, що на земельній ділянці [ADDRESS] громадянин [PERSON] збудував будинок з господарськими будівлями, який був прийнятий в експлуатацію у 1997 році. Пізніше збудовані будівлі вважаються самовільними і не увійшли до складу домоволодіння - гараж під літерою "Д", що збудований на самовільно захваченій частині сусідньої ділянки № 154. Вказане підтверджується довідкою Куйбишевської районної у м. Донецьку ради № 01/16-644 від 19 квітня 2013 року та технічним паспортом на садибний житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Водночас, відповідно до довідки Донецької міської ради № 193022 від 24 квітня 2012 року право власності не нерухоме майно за адресою: [ADDRESS], - не зареєстровано. Таким чином, у зв'язку з відсутністю зареєстрованого за позивачем нерухомого майна на спірній земельній ділянці майнові права на таку ділянку у нього не виникли. Колегія суддів зазначає, що згідно із частиною 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Наведені приписи закону вказують, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен встановити, що в зв'язку з прийняттям рішення суб'єктом владних повноважень порушуються права позивача. Отже, задовольняючи позовні вимоги, суди залишили поза увагою вказані положення законодавства, якими визначено конкретне коло осіб, право яких підлягає захисту та всупереч наведеним вище приписам статей вдалися до оцінки законності оскаржуваного рішення за відсутності при цьому порушень вказаним актом прав та інтересів позивача. Таким чином, висновок судів не ґрунтується на нормах законодавства і спростовується наявними матеріалами справи. За таких підстав позовні вимоги [PERSON], який обґрунтований порушенням оскаржуваним рішенням його прав, не підлягає задоволенню. Відтак і названий позивачем інтерес не пов'язаний з його суб'єктивними правами і тому не підлягає правовому захисту і не може вважатись законним інтересом. Відповідно до статті 229 КАС України суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення. Враховуючи викладене,

Результат розгляду: denied