Рішення адміністративного суду від 2014-03-25 00:00:00+02

22.01.2014 року приватне акціонерне товариство "Зелене господарство" (далі-позивач) звернулося до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, зобов'язання вчинити дії. Позовні вимоги мотивовані тим, що Державною податковою інспекцією у м. Івано-Франківську Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області винесено податкове повідомлення рішення, яким приватному акціонерному товариству "Зелене господарство" нараховано штрафні санкції за несвоєчасну сплату самостійно узгоджених податкових зобов'язань з ПДВ. Нарахування штрафних санкцій контролюючим органом на думку позивача проведено неправомірно, оскільки Товариством частково було здійснено сплату самостійно узгоджених зобов'язань з податку на додану вартість, а відтак вищевказане податкове повідомлення - рішення підлягає до скасування. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених в позовній заяві. Суду пояснив, що за результатами камеральної перевірки податкової звітності приватного акціонерного товариства "Зелене господарство" з податку на додану вартість за листопад, грудень 2009 року та лютий - червень 2010 року, Державною податковою інспекцією у м. Івано-Франківську Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області було встановлено порушення Товариством термінів сплати самостійно визначеного грошового зобов'язання з податку на додану вартість ( далі- ПДВ) в загальному розмірі 122 543,45 грн. На підставі акту відповідачем прийнято податкове повідомлення - рішення, згідно якого до позивача застосовані штрафні санкції в розмірі 24 508, 69 грн. Нарахування штрафних санкцій контролюючим органом на думку позивача було проведено неправомірно, оскільки приватне акціонерне товариство "Зелене господарство" частково здійснило сплату самостійно узгоджених зобов'язань з податку на додану вартість за вказаний період, що підтверджується платіжними дорученнями, в яких вказано відповідні призначення платежів. Однак сплачені позивачем суми ПДВ за вищевказані періоди Державною податковою інспекцією у м. Івано-Франківську Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській протиправно були зараховані в рахунок сплати податкового боргу за попередні періоди. Вказав також, що податковим органом пропущено строки, передбачені ст. 250 Господарського кодексу України, відповідно до якої адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом. Позов просив задовольнити. Представник відповідача позов не визнав з мотивів, викладених у поданому запереченні. Суду пояснив, що відповідно до висновків акту, складеного за результатами перевірки податкової звітності з податку на додану вартість, посадовими особами відповідача встановлено, що приватним акціонерним товариством "Зелене господарство" порушено встановлені законодавством терміни сплати самостійно узгоджених податкових зобов'язаннь з ПДВ. Зазначив, що внаслідок виявлених порушень прийнято повідомлення-рішення, згідно якого підприємству нараховані штрафні санкції у розмірі передбаченому чинним законодавством. На думку представника відповідача кошти, що надійшли на сплату податкових зобов'язань, правомірно були зараховані на погашення податкових зобов'язань з того самого платежу в порядку календарної черговості настання граничних термінів їх сплати. При цьому зазначив, що така черговість погашення діє незалежно від волі платника податків та стосується як зобов'язань, самостійно розрахованих платником податків, так і тих, які нараховані контролюючим органом. В задоволенні позову просив відмовити. Вислухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах адміністративної справи письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних мотивів. Судом встановлено, що Державною податковою інспекцією у м. Івано-Франківську Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській області проведено камеральну перевірку податкової звітності ПрАТ "Зелене господарство" щодо своєчасності сплати самостійно визначеного грошового зобов'язання з ПДВ за листопад, грудень 2009 року та лютий - червень 2010 року. За результатами перевірки складено акт № 4997/15-01/05479378 від 19.12.2013 року, яким встановлено, що позивачем порушено визначені п.57.1 ст.57 Податкового кодексу України від 02. 12.2010 року за № 2755-VI (далі ПК України) терміни сплати самостійно задекларованого грошового зобов'язання з податку на додану вартість за листопад, грудень 2009 року та лютий - червень 2010 року в загальному розмірі 122 543,45 грн. На підставі вищевказаного акту перевірки, відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення форми "Ш" за № 0000371501 від 14.01.2014 року, згідно якого позивачу нараховані штрафні санкції в розмірі 24 508, 69 грн. Відповідно до ст. 72 КАС України дані обставини доказуванню не підлягають, як такі що визнаються сторонами і суду не виникає сумніву щодо їх достовірності та добровільності визнання. Згідно вимог ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства (далі- КАС) України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). В судовому засіданні встановлено, що у відповідності до досліджених в якості письмових доказів платіжних доручень, наявних в матеріалах справи, вбачається, що позивачем частково було виконані зобов'язання по сплаті податку на додану вартість за листопад, грудень 2009 року та лютий - червень 2010 в загальному розмірі 39 000 грн, зокрема: за листопад 2009 року сплачено - 15 000 грн., за грудень 2009 року - 5 000 грн., за лютий 2010 року 1 000 грн., за березень 2010 року - 2 000 грн., за квітень 2010 року - 6 000 грн, за травень 2010 року - 10 000 грн. Одночасно судом встановлено, що згідно вищезазначених платіжних доручень позивачем пропущено строк сплати по ПДВ, зокрема: за листопад 2009 року згідно платіжного доручення за № 448 від 31.12.2009 року сплачено 11 000 грн; за лютий 2010 року, згідно платіжного доручення за № 106 від 31.03.2010 року сплачено 1 000 грн; за квітень 2010 року, згідно платіжного доручення за № 247 від 03.06.2010 року сплачено 3 000 грн. Загальна сума становить 15 000 грн. Відповідно до п.2 рішення Конституційного суду України від 09.02.1999 року по справі №1-7/99 до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, підчас якого вони настали або мали місце. Так на момент виникнення добровільної сплати позивачем зобов'язання з ПДВ, спеціальним законом з питань оподаткування, який установлював порядок погашення зобов'язань юридичних або фізичних осіб перед бюджетами та державними цільовими фондами з податків і зборів (обов'язкових платежів), включаючи збір на обов'язкове державне пенсійне страхування та внески на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків контролюючими органами, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, та визначає процедуру оскарження дій органів стягнення, був Закон України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" за № 2181-Ш від 21.12.2000 року ( далі-Закон №2181). Згідно п.4.1.1. п.4.1 ст.4 Закону № 2181 платник податків самостійно обчислює суму податкового зобов'язання, яку зазначає у податковій декларації, крім випадків, передбачених підпунктом "г" підпункту 4.2.2 пункту 4.2, а також пунктом 4.3 цієї статті. Відповідно до п. 5.1 ст. 5 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" № 2181, податкове зобов'язання, самостійно визначене платником податків у податковій декларації, вважається узгодженим з дня подання такої податкової декларації. Підпунктом 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 Закону № 2181 передбачено, що платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом десяти календарних днів, наступних за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 статті 4 цього Закону для подання податкової декларації. Згідно з п. 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004 року № 22, та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України за № 377/89/76 (надалі - Інструкція), кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі платіжних вимог стягувачів у разі примусового списання коштів згідно з главою 5 цієї Інструкції. Відповідно до пункту 3.8 Інструкції, реквізит "Призначення платежу" платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення "Призначення платежу". Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками. Таким чином, право визначати призначення платежу, належить виключно платнику, в даному випадку платнику податку - позивачу в даній адміністративній справі. В той же час, як встановлено судом, в платіжних дорученнях в рядках „призначення платежу" позивачем чітко визначалось призначення платежу, проте відповідачем суми сплаченого позивачем податку на додану вартість зараховувалася самостійно всупереч вказаних позивачем призначень платежу, а відтак, на думку суду, відповідач діяв у порядку, який не був передбачений чинним на час їх вчинення податковим законодавством. У відповідності з приписами п.п.16.5.2. п.п.16.5 ст.16 Закону № 2181 днем подання до установ банків платіжного доручення за всіма видами податкових платежів вважається день його реєстрації у цих установах. Згідно п.п.7.7 ст.7 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" податковий борг погашається попередньо погашенню податкових зобов'язань, які не є податковим боргом, у порядку календарної черговості його виникнення, а в разі одночасного його виникнення за різними податками, зборами (обов'язковими платежами) - у рівних пропорціях. Вказана норма не позбавляє платника податку права самостійно визначити джерела погашення податкових зобов'язань відповідно п. 7.1 ст. 7 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" та від обов'язку самостійно сплатити суму податкового зобов'язання відповідно до пп. 5.3.1 п. 5.3 ст. 5 цього ж Закону. Таким чином, у разі недотримання платником податків порядку погашення податкового боргу та виконання податкових зобов'язань, передбаченого п. 7.7 ст. 7 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", податковий орган не наділений правом чи обов'язком змінювати призначення платежу, визначене платником податків. При цьому суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на п.7.7 ст.7 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" , як підставу для відмови в задоволення позову, оскільки дана норма не може поширюватись на спірні правовідносини, як така, що регулює питання погашення податкового боргу, а не сплати поточних податкових зобов'язань. Відповідно до п 1. 3 ст. 1 вищезазначеного закону встановлено, що податковий борг (недоїмка) - це податкове зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), узгоджене платником податків , але не сплачене у встановлений строк, а також пеня, нарахована на суму такого податкового зобов'язання. Згідно вже досліджених платіжних доручень судом встановлено, що позивач сплачував податкові зобов'язання з податку на додану вартість за вищевказані періоди. З 01.01.2011 року набрав чинності Податковий Кодекс України, який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Відповідно до п.49.1, 49.2 ст.49 ПК України податкова декларація подається за звітний період в установлені цим Кодексом строки органу державної податкової служби, в якому перебуває на обліку платник податків. При цьому платник податків зобов'язаний за кожний встановлений цим Кодексом звітний період подавати податкові декларації щодо кожного окремого податку, платником якого він є, відповідно до цього Кодексу незалежно від того, чи провадив такий платник податку господарську діяльність у звітному періоді. Згідно п.54.1. ст.54 ПК України крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою. У відповідності до вимог п.57.1. ст.57 ПК України платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Пунктом 87.9 ст.87 ПК України передбачено, що у разі наявності у платника податків податкового боргу органи державної податкової служби зобов'язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. У такому ж порядку відбувається зарахування коштів, що надійдуть у рахунок погашення податкового боргу платника податків відповідно до статті 95 цього Кодексу або за рішенням суду у випадках, передбачених законом. Статтею 126 Податкового кодексу України передбачено, що у разі якщо платник податків не сплачує суми самостійно визначеного грошового зобов'язання протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу. Відповідно до ст. 250 Господарського кодексу України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом. Суд відхиляє посилання представника позивача, на те, що відповідачем пропущено строки, передбачені ст. 250 Господарського кодексу України, оскільки відповідно до ч.2 вказаної статті, її дія не поширюється на штрафні санкції, розмір і порядок стягнення яких визначені Податковим кодексом України та іншими законами, контроль за дотриманням яких покладено на органи доходів і зборів. Отже відповідач нарахував позивачу штрафні санкції у розмірі двадцяти відсотків погашеної суми податкового боргу з податку на додану вартість за затримку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання за листопад, грудень 2009 року та лютий - червень 2010 року без врахування факту часткової проплати податкового боргу за вказані податкові періоди в сумі 39 000 грн. Оскільки стаття 126 Податкового кодексу України диференціює розмір штрафу в залежності від кількості днів затримки сплати узгодженої суми податкового зобов'язання та погашеної суми податкового боргу, суд приходить до висновку, що штраф за затримку сплати податкового зобов'язання застосовується лише за фактом сплати податкового боргу. Відповідно до положень ст. 126 Податкового кодексу України при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання застосовується штраф у розмірі 10 відсотків від погашеної суми податкового боргу. За таких обставин, враховуючи наведене, сума штрафних санкцій за пропущені позивачем строки сплати ПДВ за листопад 2009 року, лютий 2010 року та квітень 2010 складає 1 500 грн. (15 000 х 0.1 = 1 500 грн.). Таким чином, загальна сума штрафних санкцій за весь оскаржуваний податковий період, яка підлягає до застосування становить 18 208, 69 грн. (16 708, 69 грн. + 1 500 грн. = 18 208, 69 грн. ) З системного аналізу положень п.п. 14.1.39, 14.1.156, 14.1.157, ст. 20, п.п. 54.3.1-54.3.6 п. 54.3 ст. 54, п. 57.3 ст. 57, п. 58.1 ст. 58, п. 87.9 ст. 87, ст. 126 Податкового кодексу України вбачається, що до виключної компетенції органів державної податкової служби віднесено повноваження щодо зарахування коштів, що сплачує платник податків в рахунок погашення податкового боргу, та визначення платнику податків обов'язку по сплаті грошових зобов'язань у вигляді штрафу, нарахованого в конкретній суми коштів у відсотковому відношенні від погашеної суми податкового боргу, якщо платник податків не сплачує суми самостійно визначеного грошового зобов'язання з відповідного податку протягом строків, визначених цим Кодексом. Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що у відповідача були правові підстави для нарахування позивачу штрафних санкцій, однак не в розмірі 24 508, 69 грн., а у сумі 18 208 грн. Суд залишає без уваги твердження представника позивача про неможливість визнання частково недійсним рішення податкового органу, оскільки в такому разі на думку позивача суд протиправно реалізує дискретні повноваження відповідача, так як це податкове повідомлення-рішення прийняла ДПІ в межах наданих повноважень. За наслідками судового розгляду суд тільки перевіряє його на відповідність чинному законодавству, тому у випадку лише часткової незгоди з оскаржуваним рішенням, суд не ухвалює власне рішення по відношенню до позивача, а залишає дійсним в частині рішення податкового органу, як суб'єкта владних повноважень. Таким чином оскаржуване податкове повідомлення-рішенням за № 0000371501 від 14.01.2014 року є незаконним в частині 6 300 грн., а відтак його слід визнати недійсним лише частково. На переконання суду заявлена позивачем вимога про зобов'язання виключити з обліку в картках особових рахунків ПрАТ "Зелене господарство" нараховану суму штрафних санкцій, як таку, що є неузгодженою в зв'язку із оскарженням платником вищевказаного рішення податкового органу, не підлягає до задоволення з огляду на нижченаведене. Порядок ведення органами державної податкової служби оперативного обліку податків і зборів (обов'язкових платежів), надходження яких контролюється органами державної податкової служби і які передбачені бюджетною класифікацією України за доходами до Державного бюджету України, місцевих бюджетів та державних цільових фондів, надходжень на погашення простроченої заборгованості за кредитами, залученими державою або під державні гарантії, та бюджетними позичками, а також сум штрафних (фінансових) санкцій та пені, що застосовуються до платників податків відповідно до чинного законодавства (далі - платежі до бюджету), встановлений Інструкцією про порядок ведення органами державної податкової служби оперативного обліку платежів до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється органами державної податкової служби, яка затверджена наказом Державної податкової адміністрації України від 18.07.2005 року № 276 ( далі - Інструкція). Згідно п. 1.7 Інструкції облікові операції з коригування даних у картках особових рахунків платників податків проводяться підрозділами адміністрування облікових показників та звітності на підставі відповідних документів, датою їх надходження, з візою керівника (заступника керівника) органу державної податкової служби "До обліку". Відповідно до п. 4.1 Інструкції нарахуванню в особових рахунках платників підлягають податкові зобов'язання, штрафні санкції та пеня, самостійно визначені платником; податкові зобов'язання, штрафні санкції та пеня, нараховані органом державної податкової служби та узгоджені платником відповідно до чинного законодавства; пеня за порушення встановлених строків погашення узгодженого податкового зобов'язання; відсотки за користування розстроченням (відстроченням) податкових зобов'язань; непогашені суми векселя, що видається суб'єктом господарювання при здійсненні операцій з давальницькою сировиною у зовнішньоекономічних відносинах. Згідно п.п.4.4 п.4 Порядку направлення органами державної податкової служби податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України за №1236 від 28.11.2012 року та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України за № 2135/22447 від 20.12.2012 року, у разі звернення платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним податкового повідомлення-рішення за умови надходження до органу державної податкової служби ухвали суду про порушення провадження у справі за позовом платника податків не пізніше настання граничного строку сплати, зазначеного в податковому повідомленні-рішенні, структурний підрозділ, який склав таке податкове повідомлення-рішення, у день отримання ухвали вносить відповідні дані до реєстру податкових повідомлень-рішень. При цьому сума грошового зобов'язання в той самий день виводиться з реєстру податкових повідомлень-рішень та обліковується в окремому реєстрі до дня набрання рішенням суду законної сили. Після прийняття судом рішення по суті, яке набрало законної сили, структурний підрозділ, який склав податкове повідомлення-рішення, що оскаржувалося, в день отримання відповідного рішення органом державної податкової служби вносить інформацію про таке рішення до зазначеного в попередньому абзаці окремого реєстру та підшиває копію рішення до матеріалів перевірки або безпосередньо до справи платника податків. У разі надходження до органу державної податкової служби ухвали суду про порушення провадження у справі за позовом платника податків після закінчення граничного строку сплати сума грошового зобов'язання, нарахована в картці особового рахунка платника податків, підлягає виведенню з неї до окремого реєстру, де вона міститься, до дня набрання судовим рішенням законної сили. Рішення суду першої інстанції, якщо інше не встановлено КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Порядок і строки апеляційного оскарження встановлені ст.186 КАС України. У відповідності до п. 4.5.п.4 вищезгаданого Порядку після закінчення процедури адміністративного оскарження та/або судового оскарження та набрання судовим рішенням законної сили суми узгодженого грошового зобов'язання та/або зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування, та/або зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість в автоматичному режимі переносяться з реєстру податкових повідомлень-рішень (окремого реєстру, передбаченого пунктом 4.4 цього розділу) до автоматизованої інформаційної облікової системи органів державної податкової служби. Одночасно структурному підрозділу, що забезпечує адміністрування облікових показників та звітності, передаються паперові виписки з реєстру податкових повідомлень-рішень за день, до яких включається інформація щодо сум узгоджених грошових зобов'язань та інших показників, які переносяться до карток особових рахунків. Зазначені виписки передаються окремо від кожного структурного підрозділу, що складає податкові повідомлення-рішення, за підписом керівника такого структурного підрозділу Таким чином виключення з карток особових рахунків платника ПрАТ "Зелене господарство" штрафних санкцій, нарахованих контролюючим органом згідно оскаржуваного повідомлення-рішення можливе лише з моменту набрання законної сили постановою суду, якою вищевказане повідомлення-рішення скасоване частково. Відповідно до ч.3 ст.94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи дане положення, суд присуджує стягнути з приватного акціонерного товариства "Зелене господарство" на користь Державного бюджету України 1 247, 68 коп. судових витрат, сплачених згідно наявного в матеріалах справи платіжного доручення за № 378 від 20.01.2014 року. На підставі ст.19 Конституції України,

Результат розгляду: partial