Рішення адміністративного суду від 2014-01-30 00:00:00+02

В квітні 2012 року [PERSON] звернулася до суду з адміністративним позовом до Козятинської міської ради, в якому просила , з урахуванням зміни нею позовних вимог: 1) Визнати незаконним та скасувати рішення 2-ї сесії 6 скликання Козятинської міської ради Вінницької обл. від 13.12.2010 року № 27-VI, згідно з яким було затверджено гр. [PERSON] межу земельної длілянки площею 261 кв. м. по [ADDRESS] по існуючим межам згідно кадастрового плану земельної ділянки; 2) Визнати незаконним та скасувати рішення 15-ї сесії 6 скликання Козятинської міської ради Вінницької обл. від 10.02.2012 року № 417-VI в частині надання [PERSON] безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд і гаражного будівництва. розташованої по [ADDRESS] площею 261 кв. м. та визнати недійсним державний акт на земельну ділянку площею 261 кв. м. по [ADDRESS]; 3) Визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку розміром 229 кв.м., виданий [PERSON] Козятинською міською радою 05.04.2004 року на підставі рішення 10 сесії 24 скликання від 15.08.2003 року серії №ВН №023750. Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 20 квітня 2012 року позов залишено без розгляду. Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивачка оскаржила його в апеляційному порядку. Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 10.07.2012 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, ухвалу Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 20 квітня 2012 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 11 вересня 2012 року залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 08 листопада 2013 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] Відповідно до постанови Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 20 листопада 2013 року позовні вимоги задоволено частково: визнано незаконним та скасовано рішення 2-ї сесії 6 скликання Козятинської міської ради Вінницької обл. від 13.12.2010 року № 27-VI, яким було затверджено гр. [PERSON] межу земельної ділянки площею 261 кв. м. по [ADDRESS] по існуючим межам згідно кадастрового плану земельної ділянки; визнано незаконним та скасовано рішення 15-ї сесії 6 скликання Козятинської міської ради Вінницької обл. від 10.02.2012 року № 417-VI в частині надання [PERSON] безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд і гаражного будівництва. розташованої по [ADDRESS] площею 261 кв. м., а в решті вимог відмовлено. Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивачка та третя особа [PERSON] оскаржили його в апеляційному порядку. Позивачка в своїй апеляційній скарзі просить частково скасувати постанову суду першої інстанції від 20.11.2013 року та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом при ухваленні рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Третя особа [PERSON] в своїй апеляційній скарзі просить скасувати постанову суду першої інстанції від 20.11.2013 року та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог повністю і залишити позовну заяву без розгляду, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом при ухваленні рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явились, однак [PERSON], [PERSON] та представник Козятинської міської ради подали заяви про розгляд справи в порядку письмового провадження. Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, відповідно до пунктів 1, 2 частини 1 статті 197 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, давши правову оцінку обставинам у справі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги [PERSON] та [PERSON] слід задовольнити частково, а постанову Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 20 листопада 2013 року - скасувати, виходячи з наступного. На підставі рішення Козятинської міської ради № 178 від 12.11.1993 року [PERSON] видане свідоцтво про право власності на житло загальною площею 53 км.м., що становить 54/100 частки будинку. Згідно договору купівлі-продажу від 30.04.1998 року власником [ADDRESS] був [PERSON], що становить 9/50 частки будинку. Однак, 23.02.2013 року [PERSON] помер, а його дружина [PERSON], отримавши спадщину, вступила до участі у справі в якості третьої особи. На підставі рішення 10 сесії 24 скликання Козятинської міської ради від 15.08.2003 року видано державний акт на земельну ділянку [PERSON] розміром 229 кв.м. У жовтні 2004 року за рішенням Козятинської міської ради від 05.10.2004 року [PERSON] отримала Державний акт на земельну ділянку ВН№023750 розміром 229 кв. м. Згідно договору дарування від 02.10.2009 року третя особа [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Рішенням 2-ї сесії 6 скликання Козятинської міської ради Вінницької області від 13.12.2010 року №27-VI було затверджено акт засідання постійної комісії з питань регулювання земельних відносин, будівництва, приватизації, охорони довкілля від 27.10.2010 року по обстеженню меж між землекористуванням [PERSON] та суміжними землевласниками [PERSON] та [PERSON], а також затверджено [PERSON] межу земельної ділянки площею 261 кв. м. по [ADDRESS] по існуючим межам згідно кадастрового плану земельної ділянки. На підставі рішення 15 сесії 6 скликання від 10.02.2012 року Козятинська міська рада передала у власність земельну ділянку площею 261 кв.м. [PERSON], за адресою: [ADDRESS] Козятинська міська рада, діючи як суб'єкт владних повноважень, затвердила план меж земельної ділянки комунальної власності площею 261 кв.м. своїм рішенням № 27 - VI від 13.12.2010 року та передала у приватну власність дану ділянку. Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині скасування рішень Козятинської міської ради від 13.12.2010 року №27-VI та від 10.02.2012 року №417-VI в частині надання [PERSON] безоплатно у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд і гаражного будівництва, розташованої по [ADDRESS] в м. Козятині площею 261 кв. м. Однак, колегія суддів не погоджується з таким рішенням суду першої інстанції, зважаючи на наступне. Згідно із п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вирішення відповідно до закону питань земельних відносин є виключною компетенцією пленарних засідань сільських, селищних, міських рад. Згідно зі ст. 118 Земельного кодексу України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Механізм розроблення проектів землеустрою з відведення земельних ділянок визначений Порядком розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 677 від 26.05.2004 року. Згідно з пунктом 2 зазначеного Порядку проект відведення земельної ділянки не розробляється у разі, коли: - земельна ділянка, межі якої визначено в натурі (на місцевості), надається у користування або безоплатно передається у власність без зміни її цільового призначення; - земельна ділянка набувається у власність шляхом купівлі-продажу, дарування, міни, на підставі інших цивільно-правових угод, успадкування, без зміни її меж та цільового призначення; - земельна ділянка придбана на конкурентних засадах (за результатами земельних торгів). Відповідно до статті 55 Закону України «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення меж земельної ділянки здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. Крім того, згідно з пунктом 1.13 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 04.05.99 № 43 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 04.06.1999 року за № 354/3647, складання державного акта на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам, підприємствам, установам, організаціям і об'єднанням громадян всіх видів у постійне користування або при переоформленні правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою відповідною технічною документацією З акту обстеження меж земельної ділянки від 27 жовтня 2010 року вбачається, що суміжним землевласником (землекористувачем) [PERSON] заявлено претензії щодо меж земельної ділянки, яка по факту використання належить [PERSON] Однак, як було встановлено, на спірній ділянці ознаки наявності об'єктів нерухомого майна [PERSON] відсутні. Право власності на площу та межі земельної ділянки [PERSON] посвідчені державним актом на право власності на земельну ділянку, виданого у жовтні 2004 року, та погоджені у протоколі погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки від 22.05.2003 року. Суд першої інстанції, приймаючи спірну постанову про скасування рішень Козятинської міської ради, виходив із неправомірності акта погодження (встановлення) та закріплення меж земельної ділянки по [ADDRESS] на підставі якого було прийнято рішення Козятинської міської ради від 13.12.2010 року. Однак, з матеріалів справи вбачається, що Козятинською міжрайпрокуратурою було проведено перевірку щодо обмеження прав на землю [PERSON], дотримання законодавства при виготовленні їй державного акту про право власності на земельну ділянку, за результатами якої Козятинським міжрайпрокурором, радником юстиції О. В. Путря 19.07.2010 року затверджено висновок, в якому зазначається, що напівзруйнований сарай, який раніше використовувався [PERSON], розміщений на окремій земельній ділянці, на яку у даної особи відсутні документи, а наявність вищезазначеного сарая під час проведення обмірів землевпорядною організацією до уваги прийнятий не був. В той же час прокуратура звертає увагу на відсутність підстав притягнення працівників до відповідальності, зважаючи на те, що факт мав місце в 2003-2004 р.р. Також, колегія суддів зауважує і те, що [PERSON], відповідно до матеріалів справи, першою з суміжних землекористувачів отримала Державний акт на земельну ділянку ВН№023750 розміром 229 кв. м. Як слідує з матеріалів справи, протокол погодження меж від 22.05.2003 року, підписаний позивачкою, що свідчить про відсутність спору щодо меж на момент приватизації нею земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки пройшов експертизу, перевірку та внесений в БД Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК». Згідно довідки Управління містобудування та архітектури Козятинської міської ради Вінницької області №161 від 09.10.2006 року виданої [PERSON] в тому, що при газифікації житлової квартири [ADDRESS] згідно рішення виконавчого комітету Ради народних депутатів №258 від 21.11.1990 року було здійснено добудову до вказаної вище квартири розміром 2,60 х 7,15 і перенесено сарай. Рішенням виконкому Козятинської міської ради №370 від 09.10.2006 року дозволено [PERSON] та [PERSON] оформити самовільно побудовану прибудову до житлової квартири [ADDRESS] та сарай. На підставі Акту Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об"єкту від 02.10.2006 р., затвердженого рішенням виконкому Козятинської міської ради Вінницької області №371 від 09.10.2006 року, сарай літ. В введений в експлуатацію. З Акту поточних змін внесених техніком Чубатою Н. М. 09.10.2006 року вбачається, що на земельній ділянці виявлено, що сарай літери Б зменшено в розмірі, а також самочинно побудований сарай літ. б. Однак, під час перегляду справи в апеляційному порядку позивачка не надала суду належних доказів, які б свідчили про порушення її прав прийнятитями рішень, в той час як в діях Козятинської міської при прийнятті спірних рішень не вбачається протиправності, так як відповідач діяв в межах та у спосіб, передбачений чинним законодавством. Що стосується вимоги позивачки щодо визнання Державних актів, що посвідчують право власності на земельні ділянки недійсними, то колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом ( ст. 126 ЗК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин). Таким чином, державні акти на право власності на землю, на право постійного користування землею засвідчують те чи інше право, яке пройшло державну реєстрацію і не містять ознак акта органу державної влади, що породжує певні права та обов'язки, оскільки є виключно посвідчувальними документами, виданим на підставі та на виконання рішення суб'єкта владних повноважень. Отже, актом, що породжує набуття особою прав та обов'язків власника землі чи землекористувача є рішення органу державної влади, а державний акт на право власності на землю, державний акт на право власності на земельну ділянку, має похідний характер від рішення компетентного органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування. У разі скасування рішення державного органу, як незаконного, чи визнання його недійсним у встановленому порядку, виданий на підставі та на виконання такого рішення державний акт на право власності на землю чи державний акт на право постійного користування земельною ділянкою має бути визнаний нечинним. З огляду на те, що рішення Козятинської міської ради, на підставі яких видавалась державні акти на земельні ділянки є правомірними, тому підстав для їх скасування судом апеляційної інстанції не вбачається. Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції правомірно відмовив позивачці у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсними: державного акту на земельну ділянку площею 261 кв. м. по [ADDRESS]; державного акту на земельну ділянку розміром 229 кв. м., виданий Козятинською міською радою 05.10.2004 р. серії ВН №023750: державного акту на земельну ділянку [PERSON] розміром 229 кв. м., виданий Козятинською міською радою ріше6нням 10 сесії 24 скликання 15.08.2003 року, а доводи позивачки, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновку суду першої інстанції з приводу даної позовної вимоги. В апеляційній скарзі третьої особи [PERSON] висунута вимога скасування постанови Козятинського міськрайонного суду від 20.11.2013 року та залишення позовної заяви без розгляду. Однак, відповідно до ст. 198 КАС України, якою закріплено повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції, не передбачено права суду апеляційної інстанції залишати позовну заяву без розгляду, а тому дана вимога є безпідставною. Частиною 3 ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України. Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами у відповідності до ст.74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Зокрема, підставами для визнання акта органу місцевого самоврядування недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Відповідно до ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що при ухваленні постанови були порушені норми матеріального і процесуального права, і як наслідок апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а постанова - скасуванню з прийняттям нової - про відмову в задоволенні позовних вимог.

Результат розгляду: partial