Рішення адміністративного суду від 2014-02-06 00:00:00+02

В квітні 2008 року [PERSON] звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до апеляційного суду Вінницької області, Державної судової адміністрації України, Головного управління Державного казначейства України при Міністерстві фінансів України та Міністерства фінансів України про стягнення з Міністерства фінансів України шляхом списання грошових коштів з розрахункового рахунку Державної судової адміністрації України на її користь не нарахованої і невиплаченої заробітної плати за період з 01 січня 2006 року у зв'язку з неправомірним визначенням розміру посадового окладу. В подальшому позивачем збільшено позовні вимоги, в частині стягнення недоотриманої заробітної плати і також за червень-грудень 2005 року. В подальшому позивачем збільшено позовні вимоги та викладено їх в остаточному варіанті наступним чином: зобов'язати Державне казначейство України провести видатки з державного бюджету, передбачені Державній судовій адміністрації України за бюджетною програмою "Виконання рішень судів на користь суддів" і стягнути з Державної судової адміністрації України недоотриману заробітну плату за період з червня 2005 року по червень 2008 року та компенсацію за затримку її виплати на загальну суму 148229,29 грн., відшкодувати понесені судові витрати в сумі 1785,00 грн. у зв'язку з оплатою праці експерта. Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 22 березня 2010 р. позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державної судової адміністрації України на користь позивача за період з червня 2005 року по червень 2008 року 148229,29 грн. як суми недоотриманої заробітної плати. Зобов'язано Державне казначейство України провести видатки з Державного бюджету, передбачені Державній судовій адміністрації України за бюджетною програмою "Виконання рішень судів на користь суддів". Відшкодовано позивачу понесені судові витрати в сумі 80,00 грн. з Державного бюджету України через Державне казначейство України. В задоволенні позову до Апеляційного суду Вінницької області та Міністерства фінансів України відмовлено. Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутністю представників сторін. Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а оскаржувану постанову суду - частково скасувати з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, позивач з 07.03.1990 року працював суддею Ленінського районного суду, а з 19.05.1999 року - суддею Апеляційного суду Вінницької області і продовжувала працювати на цій посаді на час звернення до суду першої інстанції з адміністративним позовом. Позивач вказує, що в червні-грудні 2005 року заробітна плата виплачувалась їй без врахування підвищення посадових окладів, передбаченого постановою Кабінету Міністрів України № 865 від 03 вересня 2005 року. Крім того, передбачені постановою Кабінету Міністрів України № 865 від 03 вересня 2005 року посадові оклади суддів встановлювались, виходячи з кількості розмірів мінімальної заробітної плати. 31 грудня 2005 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №1310, якою доповнив постанову №865 від 03.09.2005 року пунктом 41 такого змісту: "Установити, що розміри посадових окладів, передбачених цією постановою, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати - 332 грн. і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не проводиться". Таким чином, позивач вважає, що у зв'язку зі збільшенням мінімальної заробітної плати з 01.01.2006 року їй повинен був проводитись і відповідний перерахунок посадового окладу. Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне. Частиною другою статті 44 Закону України «Про статус суддів» передбачалося, що розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. Посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя. 30 червня 2005 року Кабінет Міністрів України в межах своїх повноважень прийняв постанову № 513 «Про оплату праці Голови та заступників Голови Конституційного Суду України» та постанову № 514 «Про оплату праці Голови та заступників Голови Верховного Суду України», якими підвищив оклади, зокрема, Голові Конституційного Суду України та Голові Верховного Суду України. Водночас, Кабінет Міністрів України не привів посадові оклади суддів у відповідність з вимогами статті 44 Закону України «Про статус суддів». Лише 03 вересня 2005 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 865 «Про оплату праці суддів», якою затверджено схеми посадових окладів інших керівників та суддів Конституційного Суду України, керівників та суддів інших судів загальної юрисдикції, якою привів оклади суддів у відповідність з встановленим частиною другою статті 44 Закону України «Про статус суддів» співвідношенням до посадових окладів Голови Верховного Суду України та голови суду, в якому працює суддя, яка набирала чинності з 01.01.2006 року (пункт 5 постанови). Внаслідок цього з 1 червня 2005 року до 1 січня 2006 року оклади суддів не відповідали вимогам статті 44 Закону України «Про статус суддів». Постановою Вищого адміністративного суду України від 16 травня 2007 року у справі за позовом [PERSON] до держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, пункт 5 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці суддів» від 3 вересня 2005 року № 865 визнано незаконним. Цією ж постановою суду допущено поворот виконання постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865. Визнано, що вона підлягає застосуванню одночасно з постановами Кабінету Міністрів України від 30 червня 2005 року № 513 і № 514 з питань оплати праці керівників судів, тобто з 1 червня 2005 року. Таким чином, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції зроблено правомірний висновок про неправомірність виплати заробітної плати позивачу за період з 01.06.2005 р. по 31.12.2005 р. у розмірі меншому, ніж визначено постановою Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865, на доказ чого в матеріалах справи міститься розрахунковий лист позивача за 2005 рік (а. с. 7). Правомірність, проведення нарахувань за даним розрахунковим листом стосовно інших складових заробітної плати колегією суддів не досліджується з огляду на обмеження позовних вимог стягненням недоотриманої заробітної плати виходячи з неправомірності визначення посадового окладу. Крім того, матеріали справи містять висновок №№ 2322-2368 судово - економічної експертизи за адміністративною справою № 2-А-7245/08 р. Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, складеного 25.08.2008 року (а. с. 46-127). На зворотньому боці а. с. 89 зазначеного висновку міститься таблиця нарахування заробітної плати [PERSON] відповідно до наданих розрахункових документів та проведеного дослідження. Колегією суддів встановлено, що відомості граф «нарахована оплата згідно розрахункових документів» та «здійснені відрахування податків та зборів згідно розрахункових документів» повністю відповідають даним розрахункового листа за 2005 рік. Законом України "Про Державний бюджет України на 2005 рік" встановлювались розміри мінімальної заробітної плати: з квітня 2005 року - 290 грн., з липня 2005 року -310 грн., з вересня 2005 року - 332 грн. на місяць. Відповідно до постанови КМ України № 514 від 30.06.2005 р. з 01.06.2005 р. посадовий оклад Голови Верховного Суду України становить 15 мінімальних заробітних плат. Згідно Додатку 4 до постанови Кабінету Міністрів України № 865 від 03 вересня 2005 року «Про оплату праці суддів» посадовий оклад судді Апеляційного суду Вінницької області з 01.06.2005 року має становити 9 розмірів мінімальної заробітної плати. З висновку №№ 2322-2368 вбачається, що у зв'язку з встановленим посадовим окладом за 7 місяців 2005 року на рівні меншому, ніж той, що зазначений вище, позивач недоотримала заробітну плату (в тому числі її інші складові, відмінні від посадового окладу, але які мають бути розраховані з його розміру) на загальну суму 70112, 50 грн. Тому в цій частині колегія суддів солідарна з висновком суду першої інстанції про стягнення на користь позивача вказаної суми. Натомість, зазначеним висновком (а. с. 91) здійснено розрахунок суми компенсації втрати частини компенсації у зв'язку з порушенням термінів її виплати, який з урахуванням індексу споживчих цін та величини приросту індексу споживчих цін за 7 місяців 2005 року має становити 43082,45 грн. Суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність стягнення і цієї суми на користь позивача. Однак, колегія суддів зауважує, що до спірних правовідносин не можуть бути застосовані положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», оскільки за правилами, визначеними статтею 3 цього Закону, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться). Оскільки позивачем заявлена вимога про нарахування компенсації щодо оспорюваних сум заробітної плати, а не нарахованих, то вона задоволенню не підлягає. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 06.11.2013 року (справа № К/800/36343/13). Тому колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині. Також колегія суддів надає правову оцінку при вирішенні питання про правомірність задоволення судом першої інстанції позовних вимог стосовно стягнення недоплачених сум заробітної плати через встановлення мінімальної заробітної плати, з якої обчислюється посадовий оклад на рівні 332 грн. без подальшого перерахунку при збільшенні розміру мінімальної заробітної плати. Так постановою Кабінету Міністрів України від 31.12.2005 року №1310 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року №865» зазначену постанову доповнено, зокрема, пунктом 41, яким установлено, що розміри посадових окладів, передбачених цією постановою, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 гривні і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не провадиться. Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення недоплаченої заробітної плати виходячи з розрахунку, що підвищується у зв'язку з підвищенням рівня мінімальної заробітної плати, суд першої інстанції виходив з того, що прийняття зазначених змін до постанови Кабінету Міністрів №865 було протиправним, що встановлено постановою Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2007 року по справі за позовом [PERSON] до держави Україна, Кабінету Міністрів України, Державного казначейства України, Державної судової адміністрації України. Постановою суду пункт 41 постанови Кабінету Міністрів України №865 від 3 вересня 2005 року визнаний протиправним і скасований. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 3 грудня 2007 року постанова суду першої інстанції по вказаній справі залишена без змін. Ці судові рішення залишені без змін ухвалою Вищого адміністративного Суду України від 29.10.2009 року. Таким чином, з 03.12.2007 року, з дня набрання законної сили судовим рішенням, пункт 41 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865 "Про оплату праці суддів" є протиправним і скасованим. В той же час, постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 року № 1243 "Питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів" встановлено, що розміри посадових окладів суддів, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року №865, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 грн. і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не провадиться. Вказана постанова КМ України визнана незаконною постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.05.2008 року з подальшим залишенням її без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.08.2009 року та скасуванням її постановою Вищого адміністративного суду України від 13.04.2011 року. Як випливає з даних обставин, з 01.01.2006 року по червень 2008 року (межі позовних вимог позивача) постанова Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 року № 1243 не була скасована та не була визнана незаконною, а тому відповідачі діяли в межах повноважень та у відповідності до норм, що були визначені нею. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України від 10.12.2013 р. (справа № К/9991/15935/11). З огляду на вищенаведене, позовні вимоги в частині стягнення на користь позивача недонарахованих та невиплачених заробітних плат за період з 01.01.2006 р. по 01.06.2008 р. є безпідставними і задоволенню не підлягають. Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що з огляду на положення ч. 4 ст. 105 КАС України адміністративний позов може містити вимоги щодо скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень; зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії; зобов'язати відповідача - суб'єкта владних повноважень утриматись від вчинення певних дій; стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю; виконання зупиненої чи не вчиненої дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; примусове відчуження земельної ділянки, інших об'єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності. Як передбачалось п.п. 11-14 п. 4 положення про Державну судову адміністрацію України, затвердженого Указом Президента України від 3 березня 2003 року № 182/2003, ДСА України відповідно до покладених на неї завдань: - організовує планово-фінансову роботу та бухгалтерський облік у судах, інших органах і установах судової системи та ДСА України, затверджує їх кошториси та штатні розписи; готує матеріали для формування пропозицій до бюджету судів та здійснює заходи щодо їх фінансування; виконує функції головного розпорядника бюджетних коштів, передбачених на фінансове забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції та діяльності кваліфікаційних комісій суддів усіх рівнів, органів суддівського самоврядування, інших органів і установ судової системи та ДСА України; здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів, у тому числі суддів у відставці, а також працівників апаратів судів. Державне казначейство України є учасником бюджетних правовідносин, пов'язаних з формуванням фонду оплати праці суддів. Разом з тим, на вказані державні органи законом безпосередньо не покладено обов'язків щодо нарахування та виплати заробітної плати. Нарахування та виплату заробітної плати позивачу здійснює безпосередньо установа, в якій останній працює: Апеляційний суд Вінницької області. Отже, прийняття судом першої інстанції рішення про стягнення на користь позивача сум недоотриманої заробітної плати з Державної судової адміністрації України та зобов'язання Державного казначейства провести видатки з державного бюджету на рахунок ДСА для виплат позивачу є безпідставними з огляду на відсутність відповідних нарахувань. Поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що способом захисту інтересів осіб в адміністративному судочинстві є визнання дій (бездіяльності) та рішень неправомірними, їх скасування, покладення обов'язку поновити порушене право. Оскільки стягнення коштів допускається в разі розгляду в одному провадженні вимог щодо відшкодування моральної та матеріальної шкоди, а позивач в позові ставить вимогу про стягнення певної суми коштів, які не є розміром відшкодування шкоди, то, відповідно до вимог ч.2 ст. 11 КАС України, суд першої інстанції мав би, для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, вийти за межі позовних вимог та ухвалити рішення, яким відновити порушене право та обрати спосіб захисту прав позивача у відповідності до вимог ст.162 КАС України, але цього не зробив. Так колегією суддів встановлено, що позивач обрав форму захисту своїх порушених прав у вигляді стягнення недоотриманих сум заробітної плати. Натомість, колегія суддів зазначає, що способом захисту інтересів осіб в адміністративному судочинстві є визнання дій (бездіяльності) та рішень неправомірними, їх скасування, покладення обов'язку поновити порушене право. Оскільки стягнення коштів допускається в разі розгляду в одному провадженні вимог щодо відшкодування моральної та матеріальної шкоди, а позивач в позові ставить вимогу про стягнення певної суми коштів, які не є розміром відшкодування шкоди, то необхідно обрати спосіб захисту прав позивача у відповідності до вимог ст.162 КАС України. Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень суд перевіряє чи вчинені вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначений Конституцією і законами України. Відповідно до ч. 2 ст. 162 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову, суд може визнати протиправними дії суб'єкта владних повноважень та зобов'язати його вчинити певні дії щодо усунення порушень. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про необхідність обрання іншого способу захисту порушеного права позивача шляхом визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання нарахувати та виплатити недоотримані суми заробітної плати. Крім того, відповідно до ч. 2 статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі. Отже, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо того, що до даного спору стаття 100 КАС України не застосовується. Така правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 16.10.2013 р. (справа № К-1036/10) по справі за аналогічним спором. Крім того, в Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. З огляду на вищенаведене, колегія суддів зазначає, що відповідач правомірність своїх дій при нарахуванні та виплаті заробітної плати у розмірі нижчому від того, який був визначений діючим законодавством за період з 01.06.2005 р. по 31.12.2005 р. не довів. Доводи апеляційної скарги позивача ґрунтуються на вимогах законодавства та спростовують висновки суду першої інстанції. Відповідно до ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. З огляду на те, що судове рішення суду першої інстанції не є предметом вимог апеляційної скарги, та те, що колегія суддів погоджується з розрахунком витрат на роботу експерта у відповідності з Інструкцією про порядок і розміри відшкодування витрат та винагороди особам, що викликаються до органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури, суду або органів, у провадженні яких перебувають справи про адміністративні правопорушення, та виплати державним науково-дослідним установам судової експертизи за виконання їх працівниками функцій експертів і спеціалістів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 01.07.1996 р. № 710, сума судових витрат, що підлягають стягненню з Державного бюджету України на користь позивача, становить 80, 00 грн. У відповідності до статті 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу. Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення не у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а тому наявні підстави для його скасування.

Результат розгляду: partial