Рішення адміністративного суду від 2014-03-12 00:00:00+02

У травні 2007 року [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив, уточнивши позовні вимоги, визнати неправомірну відмову відповідача у підвищенні йому пенсії за вислугу років на 200 % мінімальної пенсії за віком, розмір якої встановлений Законом України «Про затвердження прожиткового мінімуму на 2000 рік» починаючи з 01 червня 1997 року та стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області (далі - ГУПФ України в Закарпатській області) на користь позивача недоотриману суму підвищення до пенсії за вислугу років із врахуванням підвищення цієї пенсії на 200 % мінімальної пенсії за віком у відповідний період починаючи з 01 червня 1997 року по травень 2000 року включно у розмірі 14795,56 грн.. Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 лютого 2011 року у справі № 2а-686/11 позов задоволено. У поданій апеляційній скарзі відповідач ГУПФ України в Закарпатській області просить зазначену постанову скасувати і ухвалити нову, якою повністю відмовити в задоволенні позову. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що у спірний період виплата згаданого підвищення позивачу проводилась у відповідності до норм чинного законодавства і будь-яких правових підстав для перегляду розміру виплат немає. Зазначає, що позивач звернувся до суду з пропущення строку звернення, оскільки звернувшись до суду в 2007 році позовні вимоги охоплюють період 1997 - 2000 років. Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, а відтак на підставі п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апелянта у їх сукупності, суд приходить до переконання, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких мотивів. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд виходив із того, що відмова відповідача щодо підвищення позивачеві пенсії з червня 1997 року по травень 2000 року, виходячи з розміру прожиткового мінімуму на підставі п. 7 Постанови Кабінету міністрів України № 94 від 16.02.1994 року, передбачених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», є протиправною, а тому слід захистити порушене право позивача шляхом задоволення його позовних вимог. Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, апеляційний суд виходить із таких міркувань. Встановлено, що позивачу [PERSON] у травні 1997 року призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб». Крім того, позивача 13.05.1997 року визнано інвалідом ІІІ групи, яке пов'язане із виконанням обов'язків військової служби. З моменту звільнення, як інваліду війни, згідно із Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позивачу здійснювалися підвищення до пенсії за вислугу років, яке складало 33,24 грн. щомісячно. З червня 2000 року інвалідність була знята. Згідно зі ст. 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року, особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам які мають право на пенсію за цим Законом і які є ветеранами війни, та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пенсії за вислугу років підвищуються в порядку і на умовах, передбачених зазначеним Законом. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції Закону у спірний період), інвалідам війни ІІІ групи пенсії або щомісячне довічне грошове утримання, що виплачується замість пенсії, підвищуються у розмірі 200 % мінімальної пенсії за віком. Поряд із цим, згідно із ч. 2 ст. 99 КАС України в редакції, що діяла в момент виникнення та існування спірних правовідносин, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін (ч.1 ст. 100 КАС України в редакції, що діяла в момент виникнення та існування спірних правовідносин). Як слідує з матеріалів справи, позивач [PERSON] з даним адміністративним позовом звернувся до суду лише у травні 2007 року, тобто з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду, на застосуванні якого наполягає відповідач (а.с. 20). Поважних причин, які б позбавляли можливості своєчасно звернутися до суду за захистом своїх порушених прав позивачем не наведено, а тому, на думку апеляційного суду, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ГУПФ України в Закарпатській області слід відмовити. З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що при вирішенні даного публічно-правового спору суд першої інстанції допустив невідповідність своїх висновків фактичним обставинам справи, а відтак оскаржуване судове рішення слід скасувати з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Результат розгляду: denied