Рішення адміністративного суду від 2014-03-17 00:00:00+02

До Черкаського окружного адміністративного суду звернулася [PERSON] (далі - позивач) з адміністративним позовом, в якому просить: - визнати неправомірними дії Корсунь-Шевченківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Черкаській області (далі-відповідач) щодо відмови у звільненні від сплати єдиного внеску; - зобов'язати Корсунь-Шевченківську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Міндоходів у Черкаській області звільнити від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування з 01.01.2014р. як пенсіонера за віком та фізичну особу підприємця, який обрав спрощену систему оподаткування. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідач своїми діями порушив норми ч. 4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовільнити. Представник відповідача надіслав до суду заперечення проти адміністративного позову, в яких зазначив, що на позивача не поширюється положення ч. 4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», оскільки позивачу призначена пенсія із зниженням пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» згідно ст. 55 «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». З огляду на те, що на момент звернення до суду позивач не досяг загальновстановленого пенсійного віку, то він зобов'язаний сплачувати єдиний внесок на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування на загальних підставах. Та просив розгляд справи здійснювати без участі представника відповідача. Заслухавши пояснення представника позивача та розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає наступне. Спеціальним законом, який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, є Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI від 08.07.2010 р. (далі - Закон України № 2464), що набрав чинності з 01.01.2011 року. Відповідно до статті 1 Закону України № 2464 єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування. Органи доходів і зборів - центральний орган виконавчої влади, що формує податкову і митну політику (в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів, єдиного внеску) та забезпечує її реалізацію (центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику), та його територіальні органи (п. 3.1 ч. 1 ст. 1 Закону України № 2464) - відповідно внесених змін до Закону України № 2464 що діють з 04.07.2013р. Відповідно до ст. 41 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI контролюючими органами є органи доходів і зборів - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізує державну податкову, державну митну політику, забезпечує формування та реалізацію державної політики з адміністрування єдиного внеску, забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями при застосуванні податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску (далі - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику), його територіальні органи. У складі контролюючих органів діють підрозділи податкової міліції. Органами стягнення є виключно контролюючі органи, уповноважені здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску у межах повноважень, а також державні виконавці у межах своїх повноважень. Стягнення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску за виконавчими написами нотаріусів не дозволяється. Повноваження і функції контролюючих органів визначаються цим Кодексом, Митним кодексом України та законами України. Розмежування повноважень і функціональних обов'язків контролюючих органів визначається законодавством України. Інші державні органи не мають права проводити перевірки своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, у тому числі на запит правоохоронних органів. Платниками єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування згідно статті 4 Закону України № 2464 є, зокрема: 4) фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності; 5) особи, які забезпечують себе роботою самостійно - займаються незалежною професійною діяльністю, а саме науковою, літературною, артистичною, художньою, освітньою або викладацькою, а також медичною, юридичною практикою, в тому числі адвокатською, нотаріальною діяльністю, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід безпосередньо від цієї діяльності, за умови, що такі особи не є найманими працівниками чи підприємцями. Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрована, як фізична особа-підприємець 20.07.2001р. виконавчим комітетом Канівської міської ради Черкаської області, ідентифікаційний номер [NUMBER], а також відповідно до свідоцтва платника єдиного податку серії [NUMBER] з 01.01.2012р. перебуває на спрощеній системі оподаткування. З 17.07.2010р. позивачці призначено пенсію за віком відповідно до положень статті 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" із застосуванням ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зі зниженням пенсійного віку на 5 років.(лист УПФУ в м. Каневі від 10.02.2014р. № 995/09 а.с. 13). Це підтверджується пенсійним посвідченням серії [NUMBER] (а.с. 7). Заявою від 06.02.2014р. [PERSON] звернулася до начальника Корсунь-Шевченківської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів у Черкаській області, в якій просила: прийняти рішення про звільнення її від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування як пенсіонера за віком та фізичну особу-підприємця, яка обрала спрощену систему оподаткування у відповідності до ч. 4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» з 01 січня 2014р. Дана заява отримана уповноваженою особою податкового органу 11.02.2014р., про що свідчить копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 4). В подальшому 17.02.2014р. [PERSON] від органів доходів і зборів надійшов лист № 507/17-039, в якому відмовлено в задоволенні вищевказаної заяви про звільнення позивача від сплати єдиного внеску у зв'язку з тим, що останній вийшов на пенсію за віком з урахуванням ч. 2 ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та внаслідок чого зменшено пенсійний вік. Також, представник позивача у судовому засіданні пояснила, що у порядку вимог пункту 4 частини 1 статті 4 Закону України № 2464-VI, встановлено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. Однак за приписами частини 4 статті 4 Закону України №2464-VI, що набули чинності з 6 серпня 2011 року, особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування. Тому на підставі вищевикладених обставин просить суд зобов'язати відповідача з 01.01.2014р. не нараховувати [PERSON] недоїмку по сплаті єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та утриматись від формування та направлення йому вимог про сплату такої недоїмки. Суд не погоджується з твердженнями позивача щодо ненарахування йому в майбутньому недоїмки по сплаті єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та утримання від формування та направлення йому вимог про сплату такої недоїмки з наступних підстав. При прийнятті рішень посадові особи Пенсійного фонду повинні суворо дотримуватись вимог Закону, адже пенсія призначена на підставі ст. 100 Закону України «Про пенсійне забезпечення», також є пенсією за віком, тому у випадку порушень Закону відповідачем потрібно захищати своє порушене право, реагуючи на конкретні дії, бездіяльність чи рішення суб'єктів владних повноважень. Крім цього, суд враховує, що позивачка не навела конкретних доказів, які би свідчили про умисний намір відповідача порушувати Закон у майбутньому і цього не встановлено судом. Таким чином, суд приходить до висновку, що за відсутності незаконних дій, бездіяльності чи рішень відповідача на думку суду, безпідставне очікування їх позивачем у майбутньому не може бути підставою для прийняття рішення зобов'язального характеру до їх вчинення за відсутності реальних доказів можливості настання цього, тому позовна вимога не підлягає задоволенню. Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав тата інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Таким чином, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, водночас відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб'єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду. Тобто, неодмінною ознакою порушення права особи є реальний, фактичний характер порушення права, а не умовний, тобто той, що може виникнути в майбутньому. Виходячи зі змісту статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України судом у конкретній справі вирішується спір, предмет якого існує на час розгляду справи. Отже, зобов'язання, встановлені в резолютивній частині рішення суду, не можуть поширюватись на майбутнє. Таким чином, неможливо зобов'язати відповідача на майбутнє вчиняти певні дії, оскільки відсутні факти порушення пенсійних прав позивача в майбутньому. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. За таких обставин, характер відносин між сторонами, що можуть мати місце в майбутньому не може досліджуватися під час судового розгляду даної справи, а відтак позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Результат розгляду: denied