Рішення адміністративного суду від 2014-02-12 00:00:00+02

Позивач пред'явив позов до Управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі м. Києва про визнання дій протиправними та зобов'язання відповідача провести перерахунок та виплату пенсії державного службовця, починаючи з 11.06.2013 року, з урахуванням сум матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки. Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 26 грудня 2013 року позовні вимоги задоволено за період з 11.06.2013 року по 26.12.2013 рік. На вказану постанову позивачем та відповідачем подані апеляційні скарги. Як вбачається із апеляційної скарги [PERSON], останньою оскаржується Постанова Деснянського районного суду м. Києва в частині встановлення кінцевої дати при перерахунку пенсії державному службовцю, а саме до 26.12.2013 року. У зв'язку із цим, позивач просить її скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити довічно, посилаючись порушення судом норм матеріального права. Відповідач просить скасувати постанову та ухвалити нову, якою позивачу відмовити в позові повністю. Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до положень ч.1 ст.41 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи у порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Щодо вимог позивача про зобов'язання відповідача виплачувати пенсію у відповідності з проведеним перерахунком довічно, колегія суддів зазначає, що такі позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки ґрунтуються на припущеннях про незмінність регулювання спірних правовідносин в подальшому. Відповідно до положень КАС України необхідною умовою для звернення до суду є обов'язкова наявність порушення прав, свобод чи інтересів цієї особи на час звернення до суду з позовом. Тобто, захисту в судовому порядку підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено в майбутньому, і щодо якого невідомо, буде воно порушено, чи ні. Проте, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про обмеження здійснення перерахунку та виплати пенсії [PERSON] як державному службовцю кінцевою датою, а саме по 26.12.2013 рік з огляду на наступне. Статтею 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV визначено, що пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом. Відповідно до частини другої статті 45 зазначеного Закону пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону. Положення статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.01.2013 року № 432-IV, згідно з яким позивач має право на отримання пенсії державного службовця, не містять обмежень щодо строку, протягом якого пенсіонер має право на їх виплату. Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені вище щомісячні пенсійні виплати здійснюються на постійній основі, один раз на місяць протягом невизначеного періоду часу, а тому у разі виникнення підстав для перерахунку розмірів таких пенсій визначається лише дата, з якої особа має право на її перерахунок чи отримання пенсії у певному розмірі. Обмеження періоду, протягом якого суб'єкт владних повноважень має здійснювати обчислення пенсії відповідно до вимог закону, є безпідставним та суперечить вимогам статті 19 Конституції України. Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2013 року у справі № 21-338а13. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог з обмеженням кінцевою датою, а тому апеляційну скаргу відповідача необхідно задовольнити частково, а постанову суду - змінити: в абзаці 3 резолютивної частини оскаржуваної виключити слова «по теперішній час», оскільки постанова ухвалена з порушенням норм матеріального права. В решті постанову - залишити без змін.

Результат розгляду: partial