Рішення адміністративного суду від 2014-02-07 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою від 09.10.2012 року до Львівського обласного Центру медико-соціальної експертизи (надалі - Львівський ОЦМСЕ), в якій просив визнати нечинним окремі рішення відповідача та зобов'язати його до вчинення певних дій, що пов'язані з установленням [PERSON] групи інвалідності. Згідно ухвали Львівського окружного адміністративного суду (суддя Кухар Н.А.) від 10.10.2012 року, в адміністративній справі №2а-8671/12/1370 відкрито провадження. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду (суддя Кухар Н.А.) від 02.04.2013 року провадження в адміністративній справі №2а-8671/12/1370 було закрито, у зв'язку із тим, що позовні вимоги належить розглядати в порядку цивільного судочинства. Не погодившись з вказаною ухвалою, позивач її оскаржив. Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.10.2013 року ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 02.04.2013 року було скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до Львівського окружного адміністративного суду. Після надходження справи до Львівського окружного адміністративного суду, їй було присвоєно №813/8692/13-а. Відповідно до вимог статті 15-1 Кодексу адміністративного судочинства України та за результатами здійсненого автоматизованого розподілу справ між суддями, адміністративну справу №813/8692/13-а передано на розгляд судді Львівського окружного адміністративного суду Сасевичу О.М. Ухвалою судді Сасевича О.М. від 19.11.2013 року дана адміністративна справа №813/8692/13-а була прийнята до провадження та призначена до судового розгляду. На момент вирішення справи позивачем заявлено наступні позовні вимоги (з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 30.01.2013 року, заяви про збільшення позовних вимог від 03.12.2013 року та заяви про зменшення позовних вимог від 03.12.2013 року): - визнати нечинним установлення ІІІ групи інвалідності [PERSON], [INFO], у рішенні обласної медико-соціальної експертної комісії №3 Львівського ОЦМСЕ, викладені в акті №369 від 22.03.2010 року та у довідці до акту огляду МСЕК серії ЛВА - 1 №468850 від 22.03.2010 року; - зобов'язати Львівський ОЦМСЕ видати позивачеві довідку до акту огляду МСЕК із внесеними даними, а саме: [PERSON], [INFO]; група інвалідності ІІ (друга) на строк з 01.03.2010 року до 01.04.2011 року з можливістю роботи за набутим фахом із скороченим робочим тижнем або скороченим робочим днем; - визнати нечинним установлення ІІІ групи інвалідності [PERSON], [INFO], у рішенні обласної медико-соціальної експертної комісії №3 Львівського ОЦМСЕ, викладені в акті №61 від 28.03.2011 року та у довідці до акту огляду МСЕК серії 10 ААА №484577 від 28.03.2011 року; - зобов'язати Львівський ОЦМСЕ видати позивачеві довідку до акту огляду МСЕК із внесеними даними, а саме: [PERSON], [INFO]; група інвалідності ІІ (друга) на строк з 01.03.2010 року до 01.04.2012 року з можливістю роботи за набутим фахом із скороченим робочим тижнем або скороченим робочим днем; - визнати нечинним установлення ІІІ групи інвалідності [PERSON], [INFO], у рішенні обласної медико-соціальної експертної комісії №3 Львівського ОЦМСЕ, викладені в акті №514 від 02.04.2012 року та у довідці до акту огляду МСЕК серії 10 ААА №831928 від 02.04.2012 року; - зобов'язати Львівський ОЦМСЕ видати позивачеві довідку до акту огляду МСЕК із внесеними даними, а саме: [PERSON], [INFO]; група інвалідності ІІ (друга) на строк з 01.03.2012 року до 01.04.2012 року з можливістю роботи за набутим фахом із скороченим робочим тижнем або скороченим робочим днем; - визнати нечинним установлення ІІІ групи інвалідності [PERSON], [INFO], у рішенні обласної медико-соціальної експертної комісії №3 Львівського ОЦМСЕ, викладені в акті №317 від 05.03.2013 року та у довідці до акту огляду МСЕК серії 10 ААБ №151527 від 05.03.2013 року; - зобов'язати Львівський ОЦМСЕ видати позивачеві довідку до акту огляду МСЕК із внесеними даними, а саме: [PERSON], [INFO]; група інвалідності ІІ (друга) на строк з 01.03.2013 року до 01.04.2013 року з можливістю роботи за набутим фахом із скороченим робочим тижнем або скороченим робочим днем. В обґрунтування цих позовних вимог позивач зазначає наступне. У травні 2008 року позивачеві було вперше встановлено ІІ групу інвалідності, яка була підтверджена й у наступному році. Із 2010 року обласною МСЕК №3 Львівського ОЦМСЕ позивачеві була встановлена ІІІ група інвалідності. Однак, з моменту зміни групи інвалідності з ІІ на ІІІ позивач не відчував жодного покращення загального стану здоров'я, а навпаки, відчував його погіршення. Звертає увагу на те, що МСЕК при зміні групи інвалідності не врахувала тривалий час лікування (впродовж 2011-2012 років - сумарно 138 дні), що, на думку позивача, є порушенням п.27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №1317 від 03.12.2009 року. Позивач стверджує, що по даний час у нього тривають наслідки перенесеної у 1986 році травми (струс головного мозку), окрім того, у 2010 році він переніс інсульт, а у 2011 році - ішемічну хворобу серця, що може свідчити лише про погіршення стану здоров'я, а не про його покращення. Позивач зазначає, що згідно з абз.10 п.27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №1317 від 03.12.2009 року, підставою для встановлення II групи інвалідності є стійкі, вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або вродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, при збереженій здатності до самообслуговування та не спричиняють потреби в постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі. Згідно з абз.15 п.27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №1317 від 03.12.2009 року, підставою для встановлення III групи інвалідності є стійкі, помірної важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, в тому числі її працездатності, але потребують соціальної допомоги і соціального захисту. У зв'язку з чим, позивач відзначає, що якщо у нього була ІІ група інвалідності та відбувалося погіршення загального стану здоров'я, то при повторному огляді й надалі має залишатися ІІ група, а не встановлюватися ІІІ група інвалідності. Відповідач проти позову заперечив з наступних міркувань. Позивачеві було встановлено 27.05.2008 року ІІ групу інвалідності по загальному захворюванню (строком на один рік), яка 13.05.2009 року була підтверджена (строком на один рік). 22.03.2010 року позивачеві, при проходженні медико-соціальної експертизи, була встановлена ІІІ група інвалідності (строком на один рік), причина - травма, пов'язана з виконанням обов'язків військової служби. При проходженні наступних медико-соціальних експертиз у 2011 та 2012 роках зазначена група інвалідності (ІІІ) підтверджувалася. 05.03.2013 року, при проходженні медико-соціальної експертизи, обласною МСЕК №3 позивачеві було встановлено ІІІ групу інвалідності, однак, по загальному захворюванню. Відповідач стверджує, що такі дії були ним вчинені у повній відповідності до норм чинного законодавства. Так, п.17 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету міністрів України №1317 від 03.12.2009 року, визначено, що медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб інваліда, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності. Відповідач зазначає, що огляд [PERSON] здійснювався та рішення медико-соціальних експертних комісій (МСЕК) виносилися після повного медичного обстеження позивача на підставі Положення про медико-соціальну експертизу, Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджених постановою Кабінету міністрів України №1317 від 03.12.2009 року, Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом МОЗ України №561 від 05.09.2011 року. Зазначене, на думку відповідача, свідчить про дотримання усіх норм чинного законодавства України, які регулюють питання встановлення інвалідності. Відповідач звертає увагу на те, що згідно з п.п.23, 24 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджених постановою Кабінету міністрів України №1317 від 03.12.2009 року, у разі незгоди з рішенням медико-соціальної експертної комісії особа має право оскаржити його до обласної, центральної МСЕК та МОЗ, однак, позивач цим правом жодного разу не скористався. При цьому, відповідач вказує на те, що в судовому порядку визначення підстав для вставлення інвалідності є некоректним та посилається на п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», згідно якого не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання. Під час розгляду справи в суді позивачем було подано до суду клопотання від 03.12.2013 (в порядку ст.81 Кодексу адміністративного судочинства України) про призначення судово-медичної експертизи року та заяву про забезпечення доказів від 03.12.2013 року (в порядку ст.ст.75, 81 Кодексу адміністративного судочинства України) шляхом призначення судово-медичної експертизи, у яких позивач просив поставити на вирішення експерта наступні питання: - встановити стан здоров'я [PERSON], якими захворюваннями хворів та ступінь тяжкості цього захворювання на момент отримання ІІ групи інвалідності у травні 2008 року і у травні 2009 року; - встановити стан здоров'я [PERSON], якими захворюваннями хворів та ступінь тяжкості цього захворювання на момент отримання ІІІ групи інвалідності у березні 2010 року; - чи можна вважати, враховуючи наявність інсульту в січні 2010 року та інші хвороби, що стан здоров'я [PERSON] в березні 2010 року був в з покращенням (або з погіршенням) у порівнянні з травнем 2008 року і травнем 2009 року; - чи можна вважати, враховуючи наслідки перенесеного інсульту та інші хвороби, що у березні 2011 року стан здоров'я [PERSON] покращився (або з погіршився) у порівнянні з травнем 2008 року і травнем 2009 року; - чи можна вважати, враховуючи наслідки перенесеного інсульту та інші хвороби, що у березні 2012 року стан здоров'я [PERSON] покращився (або з погіршився) у порівнянні з травнем 2008 року і травнем 2009 року; - чи можна вважати, враховуючи наслідки перенесеного інсульту та інші хвороби, що у березні 2013 року стан здоров'я [PERSON] покращився (або з погіршився) у порівнянні з травнем 2008 року і травнем 2009 року. Із приводу заявлених клопотань суд відзначає наступне. Частиною 1 статті 81 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд може призначити експертизу. Отже, судова експертиза повинна призначатися лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування тих обставин, які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі та які мають значення для вирішення справи. Предметом даного спору не є (і не може бути) встановлення групи інвалідності чи визначення підстав для її встановлення (оскільки це не відповідає компетенції та повноваженням адміністративного судочинства), а тому питання встановлення стану здоров'я позивача на певний період часу не входить до предмету доказування в даній адміністративній справі, як помилково вважає позивач. На думку суду, експертиза, про яку клопотав позивач, не вестиме до з'ясування обставин даної адміністративної справи, а призводитиме виключно до вирішення питань наявності чи відсутності інвалідності, стану здоров'я інваліда, ступеня обмеження життєдіяльності особи та, відповідно, групи інвалідності, що не є предметом доказування в адміністративній справі. Так, у судових засіданнях 15.01.2014 року та 03.02.2014 року, у відповідності до ст.ст.3, 75, 81, 160 Кодексу адміністративного судочинства України, судом без виходу до нарадчої кімнати із занесенням секретарем до журналу судового засідання було ухвалено відмовити у задоволенні клопотань позивача про «забезпечення доказів шляхом призначення судово-медичної експертизи». У судових засіданнях позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали повністю, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, заявах про збільшення/зменшення вимог та просили позов задовольнити. Представники відповідача проти позову заперечили, наголосили на безпідставності вимог позивача та просили у позові відмовити повністю. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Статтею 3 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» встановлено, що інвалідність як міра втрати здоров'я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи Міністерства охорони здоров'я України (у редакції від 16.10.2012 року - центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я). У відповідності до ст.1 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні», інвалідність - це міра втрати здоров'я у зв'язку із захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження життєдіяльності особи, внаслідок чого держава зобов'язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист. За цією ж статтею медико-соціальна експертиза - це визначення на основі комплексного обстеження усіх систем організму конкретної особи міри втрати здоров'я, ступеня обмеження її життєдіяльності, викликаного стійким розладом функцій організму, групи інвалідності, причини і часу її настання, а також рекомендацій щодо можливих для особи за станом здоров'я видів трудової діяльності та умов праці, потреби у сторонньому догляді, відповідних видів санаторно-курортного лікування і соціального захисту для найповнішого відновлення усіх функцій життєдіяльності особи. Частиною 1 статті 7 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» встановлено, що медико-соціальна експертиза повнолітніх осіб проводиться медико-соціальними експертними комісіями. Згідно з ч.8 ст.7 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні», саме медико-соціальні експертні комісії визначають групу інвалідності, її причину і час настання; види трудової діяльності, рекомендовані інваліду за станом здоров'я тощо. Постановою Кабінету Міністрів України №1317 від 03.12.2009 року затверджено Положення про медико-соціальну експертизу та Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності. Відповідно до п.3 Положення про медико-соціальну експертизу, медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров'я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності. Згідно з п.4 Положення про медико-соціальну експертизу, медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії. Пунктом 10 Положення про медико-соціальну експертизу визначено, що до складу МСЕК входять представники МОЗ, Мінсоцполітики, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а також військово-медичної служби СБУ та військово-медичного підрозділу Служби зовнішньої розвідки у разі розгляду медичних справ стосовно потерпілих на виробництві чи пенсіонерів з числа військовослужбовців СБУ або Служби зовнішньої розвідки, у проведенні медико-соціальної експертизи беруть участь також представники Пенсійного фонду України, органів державної служби зайнятості і у разі потреби - працівники науково-педагогічної та соціальної сфери (в редакції до 02.09.2009 року: МОЗ, Мінпраці, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань і військово-медичної служби СБУ у разі розгляду медичних справ відповідно потерпілих на виробництві чи пенсіонерів з числа військовослужбовців СБУ. У проведенні медико-соціальної експертизи беруть участь також представники Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, органів державної служби зайнятості і у разі потреби - працівники науково-педагогічної та соціальної сфери; в редакції до 29.07.2011 року: МОЗ, Мінпраці, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, а також військово-медичної служби СБУ та військово-медичного підрозділу Служби зовнішньої розвідки у разі розгляду медичних справ стосовно потерпілих на виробництві чи пенсіонерів з числа військовослужбовців СБУ або Служби зовнішньої розвідки. У проведенні медико-соціальної експертизи беруть участь також представники Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, органів державної служби зайнятості і у разі потреби - працівники науково-педагогічної та соціальної сфери; в редакції до 11.06.2012 року: МОЗ, Мінпраці, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, а також військово-медичної служби СБУ та військово-медичного підрозділу Служби зовнішньої розвідки у разі розгляду медичних справ стосовно потерпілих на виробництві чи пенсіонерів з числа військовослужбовців СБУ або Служби зовнішньої розвідки. У проведенні медико-соціальної експертизи беруть участь також представники Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, органів державної служби зайнятості і у разі потреби - працівники науково-педагогічної та соціальної сфери). У відповідності до п.17 Положення про медико-соціальну експертизу, медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб інваліда, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності. Згідно з п.19 Положення про медико-соціальну експертизу, медико-соціальна експертна комісія приймає свої рішення колегіально. Пунктом 3 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності визначено, що умовами встановлення інвалідності є направлення відповідного лікувально-профілактичного закладу охорони здоров'я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів та наявність документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи. Пунктом 1.2. Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України №183 від 07.04.2004 року (була чинна до 02.12.2011 року) встановлено, що з метою об'єктивної оцінки стану здоров'я і ступеня обмеження життєдіяльності при огляді у МСЕК в кожному випадку проводиться комплексне обстеження хворого: опитування, вивчення необхідних документів, комісійний огляд усіма членами МСЕК та оцінка стану всіх систем організму, вивчення всіх необхідних даних лабораторних та функціональних методів дослідження. Згідно з пунктом 1.10 Інструкції про встановлення груп інвалідності, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України №561 від 05.09.2011 року, при огляді у МСЕК проводяться: вивчення документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи; опитування хворого; об'єктивне обстеження та оцінка стану всіх систем організму, необхідних лабораторних, функціональних та інших методів дослідження усіма членами комісії. Таким чином, рішення МСЕК приймається колегіально її членами, після повного медичного обстеження особи і проведення необхідних досліджень лікувально-профілактичним закладом охорони здоров'я, на підставі медичної документації та за результатами об'єктивного обстеження особи членами комісії, до складу якої в силу пункту 10 Положення про медико-соціальну експертизу входять окрім представників МОЗ (лікарів) також й інші фахівці (що наведено вище). У зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що встановлення груп інвалідності медико-соціальними експертними комісіями є правомірним та відповідає компетенції таких органів. При цьому, суд наголошує на тому, що за своєю правовою природою та відповідно до норм законодавства України, зокрема, й наведених вище, повноваження щодо встановлення інвалідності, її групи тощо є дискреційними повноваженнями та компетенцією уповноважених органів - органів медико-соціальної експертизи. Як було встановлено судом, 27.05.2008 року МСЕК Шевченківського району м.Львова [PERSON] було встановлено ІІ групу інвалідності по загальному захворюванню строком на 1 рік, яка підтверджена цією ж МСЕК 13.05.2009 року також строком на 1 рік. 22.03.2010 року обласною МСЕК №3 Львівського ОЦМСЕ позивачеві було встановлено ІІІ групу інвалідності (причина - травма, пов'язана з виконанням обов'язків військової служби) строком на 1 рік, що викладено в акті огляду МСЕК №369 та у довідці до акту огляду серії ЛВА - 1 №468850 від 22.03.2010 року. 28.03.2011 року обласною МСЕК №3 Львівського ОЦМСЕ позивачеві було встановлено ІІІ групу інвалідності (причина - травма, пов'язана з виконанням обов'язків військової служби) строком на 1 рік, що викладено в акті огляду МСЕК №61 та у довідці до акту огляду серії 10 ААА №484577 від 28.03.2011 року. 02.04.2012 року обласною МСЕК №3 Львівського ОЦМСЕ позивачеві було встановлено ІІІ групу інвалідності (причина - травма, пов'язана з виконанням обов'язків військової служби) строком на 2 роки, що викладено в акті огляду МСЕК №514 та у довідці до акту огляду серії 10 ААА №831928 від 02.04.2012 року. Витягом з протоколу засідання Військово-лікарської комісії Західного регіону по встановленню причинного зв'язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №82 від 20.02.2013 року постанову ВЛК Західного регіону №361 (протокол №39 від 03.10.2008 року) про причинний зв'язок травми, пов'язаної з виконанням обов'язків військової служби позивача було відмінено. 05.03.2013 року обласною МСЕК №3 Львівського ОЦМСЕ позивачеві було встановлено ІІІ групу інвалідності (причина - загальне захворювання) строком на 1 рік, що викладено в акті огляду МСЕК №317 та у довідці до акту огляду серії 10 ААБ №151527 від 05.03.2013 року. Суд відзначає, що позивач оскаржує встановлення йому ІІІ групи інвалідності (замість, як він вважає, належної ІІ групи), що було здійснено органами МСЕ, та звертає увагу на те, що законодавством встановлено спеціальний порядок оскарження рішень медико-соціальної експертної комісії, який визначений п.п.23, 24 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності. Так, у разі незгоди з рішенням районної, міжрайонної, міської комісії хворий/потерпілий/інвалід має право подати письмову заяву до Кримської республіканської, обласної, Київської та Севастопольської центральних міських комісій або до комісії, в якій він проходив огляд, чи до відповідного управління охорони здоров'я. Комісія, що проводила огляд, або управління охорони здоров'я надсилає у триденний строк після надходження відповідного запиту всі наявні документи на розгляд Кримської республіканської, обласної, центральної міської комісії, яка протягом місяця з дня подання зазначених документів проводить повторний огляд заявника і приймає відповідне рішення. Рішення Кримської республіканської, обласної, центральної міської комісії може бути оскаржене до МОЗ. Однак, як було встановлено судом, позивач жодного разу не скористався таким право та не оскаржив рішення МСЕК, які він вважає неправомірними, до відповідних спеціально уповноважених органів. Суд наголошує на тому, що вирішення питань стану здоров'я інваліда, визначення ступеня обмеження його життєдіяльності та встановлення групи інвалідності (що фактично є наміром позивача в даній справі) не входить до компетенції адміністративного суду, що, зокрема, кореспондує й висновкам Верховного Суду України, викладеним у п.2 Постанови Пленуму №5 від 31.03.1995 року, а вимоги [PERSON] розцінюються судом як втручання в дискреційні повноваження відповідача, виходять за межі завдань адміністративного судочинства. При цьому суд також відмічає, що адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність особи в межах адміністративного процесу на відповідність закріпленим ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) такої особи поза межами перевірки за названими критеріями. Оскільки, завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому, в даному випадку, завданням адміністративного суду є не вирішення питань, віднесених до компетенції інших органів (осіб), а контроль за легітимністю прийняття таких рішень. Отож, враховуючи все наведене вище та встановлені дійсні обставини справи, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] щодо визнання нечинним окремих рішень Львівського ОЦМСЕ, а відповідно, і вимог позивача щодо зобов'язання Львівського ОЦМСЕ вчинити певні дії та прийняти рішення. Суд не знаходить підстав для висновку щодо наявності в діях і в рішеннях відповідача порушень законодавства, а позивач таких порушень, які би могли слугувати обґрунтуванням його вимог у цьому адміністративному процесі, не наводить. Суд вважає, що відповідачем було надано до суду достатніх доказів на підтвердження обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, чим спростовано доводи позивача, викладені у позовній заяві. У той же час, аргументи позивача не підтверджуються нормами чинного законодавства України, а вимоги позовної заяви є безпідставними. Таким чином, зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Результат розгляду: denied