Рішення адміністративного суду від 2014-03-11 00:00:00+02

Товариство з обмеженою відповідальністю «Геннліх Україна» звернулося до суду з позовом до Міністерства доходів і зборів України визнання дій протиправними щодо звернення до Мінекономрозвитку України з поданням від 12.11.2013 року № 17110/5/99-99-22-03-01-16. В обґрунтування позовних вимог позивач навів, що Головним управлінням Міндоходів в Донецькій області за результатами перевірки позивача були прийняті податкові повідомлення-рішення від 23.10.2013 року № 15, 16, якими донараховані податкові зобов'язання зі сплати мита та ПДВ. На підставі цих рішень та за поданням Міністерства доходів і зборів від 12.11.2013 року № 17110/5/99-99-22-03-01-16 про порушення позивачем законів України, що встановлюють порядок та вимог до здійснення митних процедур, наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України було застосовано спеціальну санкцію, якою тимчасово зупинено зовнішньоекономічну діяльність позивача. Позивач вважає, що зазначене подання було передчасно направлено до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, оскільки податкові повідомлення-рішення не були узгоджені та оскаржувалися у відповідача та у Донецькому окружному адміністративному суді. Крім того, податкові зобов'язання, визначені податковими повідомленнями-рішеннями були сплачені позивачем. Представник позивача у судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання завився, проти позовних вимог заперечував, просив відмовити у їх задоволенні з підстав, наведених у запереченнях. Зокрема вказує, що правові наслідки подання платником податків скарги на податкові повідомлення-рішення стосуються лише суми грошового зобов'язання, визначеного у цих рішеннях і ніяким чином не впливають на інші дії суб'єкта владних повноважень. Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 08.01.2014 року до позивача була застосована спеціальна санкція, в той час як рішення про відмову у задоволенні скарги позивача на податкові повідомлення-рішення, отримано позивачем 06.01.2014 року. При цьому до Донецького окружного адміністративного суду для оскарження податкових повідомлень-рішень позивач звернувся 14.01.2014 року. Таким чином, на момент застосування до позивача спеціальних санкцій, податкові повідомлення-рішення були узгодженими. Крім того, позивачем при сплаті податкового зобов'язання за вказаними рішеннями не вірно вказані реквізити «Призначення платежу», у зв'язку з чим відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін суд встановив наступне. Позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Геннліх Україна» є суб'єктом підприємницької діяльності - юридичною особою, код ЄДРПОУ 35822064, державну реєстрацію проведено 24.03.2008р. Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією, знаходиться на обліку як платник податків у Слов'янській ОДПІ. Відповідач - Міністерство доходів та зборів України є центральним органом виконавчої влади - суб'єктом владних повноважень, який у спірних правовідносинах здійснює функції, передбачені Податковим кодексом України та Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність». Головним управлінням Міндоходів у Донецькій області була проведена невиїзна перевірка стану дотримання вимог законодавства з питань митної справи ТОВ «Геннліх Україна». Результати цієї перевірки відображені у акті № 10/3/05992208/0035822064 від 30.09.2013р. (надалі - Акт перевірки). Зокрема, податковим органом встановлене порушення правил класифікації товарів, що регламентуються Законом України «Про Митний тариф України» та самостійно класифіковано товари «вироби зі спеціального зносостійкого, термостійкого гнучкого пластику, які мають форму спіралі F506» в товарній підкатергорії УКТЗЕД 3916901190 (ставка ввізного мита 5%) та «набивочний ущільнюючий шнур ІРС 908-10*10 мм» (ставка ввізного мита 5%). З урахуванням цього та п.п. 54.3.3. ст. 54 Податкового кодексу України на підставі Акту перевірки Головним управління Міндоходів у Донецькій області були прийняті податкові повідомлення-рішення від 23.10.2013 року: № 15, яким визначені податкові зобов'язання зі сплати мита на товари, що ввозяться на територію України суб'єктами господарювання на загальну суму 65 836,05 грн. та №16, яким визначені податкові зобов'язання з податку на додану вартість з товарів, що ввозяться на територію України суб'єктами господарювання на загальну суму 13 167,11 грн. Позивачем були оскаржені ці податкові повідомлення-рішення в адміністративному порядку до Міністерства доходів і зборів України, що підтверджується копією скарги від 04.11.2013 та опису вкладення до цінного листа від 04.11.2013. Рішенням Міндоходів України від 31.12.2013 року № 18925/16-99-99-10-01-06-15 вказані податкові повідомлення-рішення залишені без змін, а скарга без задоволення. У той самий час Міністерство доходів і зборів України листом від 12.11.2013 року № 17110 15/99-99-22-03-01-16 звернулося до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України з поданням, у якому запропонувало застосувати до позивача спеціальну санкцію у вигляді тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності. В обґрунтування даної пропозиції відповідач послався на порушення, що встановлені у Акті перевірки, та ст. 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність». Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (надалі - Мінекономрозвитку України) №8 від 08.01.2014 на підставі зазначених вище матеріалів до позивача застосовані спеціальні санкції у вигляді тимчасового зупинення зовнішньоекономічної діяльності. Позивач вважає дії щодо звернення відповідача до Мінекономрозвитку України з наведеним поданням протиправними. При вирішенні питання обґрунтованості та правомірності дій відповідача суд виходить з наступного. Зі змісту позовної заяви вбачається, що вимоги позивача не ґрунтуються на порушеннях з боку ГУ Міндоходів у Донецькій області при складанні Акту перевірки та прийнятті на його підставі податкових повідомлень-рішень від 23.10.2013 року № 15 та №16. Представник позивача у судовому засіданні пояснив, що по суті порушення, викладені у наведеному вище Акті перевірки, у даній справі позивачем не оспорюються. На розгляді у Донецькому окружному адміністративному суді знаходиться справа №805/726/14 за позовом ТОВ «Геннліх Україна» до ГУ Міндоходів у Донецькій області про скасування повідомлень-рішень від 23.10.2013 року № 15 та №16. Саме у справі №805/726/14 по суті розглядається питання правомірності висновків про порушення позивачем Закону України «Про Митний тариф України». Сторони не зверталися до суду з клопотанням про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №805/726/14. На пропозицію суду позивач не скористувався правом навести та належним чином обґрунтувати доводи щодо протиправності зазначених вище податкових повідомлень - рішень з посиланням на здійснення цього у іншій справі. Тому з урахуванням встановленого ст. 11 КАС України принципу диспозитивності, у даному спорі суд виходить з того, що причиною його виникнення є виключно різне тлумачення сторонами наслідків оскарження податкових повідомлень-рішень для процедури застосування спеціальних санкцій, визначених Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність». Відповідно до ч.1 ст. 37 даного закону за його порушення або порушення пов'язаних з ним законів України до суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності або іноземних суб'єктів господарської діяльності можуть бути застосовані спеціальні санкції. Зокрема, тимчасове зупинення зовнішньоекономічної діяльності (абз.5). Частиною 2 цієї статті встановлено, що визначені у ній санкції, застосовуються центральним органом виконавчої влади з питань економічної політики за поданням органів доходів. Частина 18 статті 37 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» передбачає, що застосування санкцій, зазначених у цій статті, може бути оскаржено в суді. Представництво інтересів держави при розгляді таких судових спорів забезпечується центральним органом виконавчої влади з питань економічної політики та державними органами, які внесли подання про застосування санкцій. Оскарження застосування санкцій у судовому порядку до винесення судом відповідного рішення не зупиняє їх дію. З наведеного слідує, що оскарженню у суді підлягає застосування санкцій, що здійснюється центральним органом виконавчої влади з питань економічної політики (Мінекономрозвитку України), а не відповідачем, дії якого є предметом даного спору. Порядок взаємодії Міністерства економіки України та Державної податкової адміністрації України з питань застосування спеціальних санкцій затверджений наказом Міністерства економіки України, Державної податкової адміністрації України від 9 листопада 2006 р. N 340/672 (зареєстрований в Міністерстві юстиції України 17 січня 2007 р. за N 30/13297, надалі - Порядок). Згідно з п. 1.2. цього Порядку спеціальні санкції, передбачені статтею 37 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", застосовуються Мінекономіки до суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності або іноземних суб'єктів господарської діяльності. Відповідно до п. 2.1. Порядку Державною податковою адміністрацією на підставі відповідних матеріалів, які свідчать про порушення суб'єктами зовнішньоекономічної діяльності або іноземними суб'єктами господарської діяльності Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність" та пов'язаних із ним законів України, готуються подання до Мінекономіки про застосування спеціальних санкцій. За приписами п. 3.5. Порядку про застосування спеціальних санкцій, передбачених статтею 37 Закону України "Про зовнішньоекономічну діяльність", видається наказ Мінекономіки, у якому вказуються норми законодавства, які було порушено, матеріали Державної податкової адміністрації, на підставі яких видано наказ, реквізити суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності, до яких застосовані спеціальні санкції, вид спеціальної санкції та дата, з якої спеціальна санкція починає діяти. З аналізу вказаних норм вбачається, що актом індивідуальної дії, який носить обов'язковий характер та спричиняє наслідки для прав та охоронюваних законом інтересів позивача є (з урахуванням реорганізації міністерств) наказ Мінекономрозвитку України. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень. Тому судовий захист вказаних прав позивача може надаватися у випадку його звернення з позовом про визнання протиправним та скасування наказу Мінекономрозвитку України №8 від 08.01.2014 у частині застосування до позивача спеціальних санкцій. Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. У разі визнання протиправними дій відповідача щодо звернення до Мінекономрозвитку України з поданням про застосування спеціальних санкцій, останні не припинять чинність. Отже, задоволення позову не спричинить безпосередніх змін у обсязі прав та обов'язків позивача, що не відповідає завданню адміністративного судочинства. Відтак, позивачем обраний неналежний спосіб судового захисту, що виключає задоволення позовних вимог. Суд вважає за необхідне зауважити, що під час проведення попереднього судового засідання позивач мав можливість змінити предмет позову, визначивши ним наказ Мінекономрозвитку України, однак він таким правом не скористався. У даному випадку суд позбавлений можливості у відповідності до ст. 11 КАС України вийти за межі позовних вимог через відсутність Мінекономрозвитку України у складі сторін у справі. Також суд вважає за потрібне зазначити, що відповідно до ч.1 ст. 6 КАС України право на звернення до суду має особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. З цього слідує, що достатньою підставою для відкриття провадження у справі та її розгляду в порядку адміністративного судочинства є звернення особи до суду, обумовлене її суб'єктивним ставленням до оспорюваних дій, рішення, бездіяльності. Відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, визначається за кожним статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Водночас частиною 2 статті 157 КАС України встановлено, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті (справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства), суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ. За суб'єктним складом та характером відносин, які є предметом спору, справа належить до юрисдикції адміністративного суду. Зважаючи на наведені положення міжнародного законодавства, Конституції України, ст. ст. 6, 17, 157, 162 КАС України суд за встановлених у даній справі обставин не вбачає підстав для закриття провадження у справі. Відтак висновок суду про обрання позивачем неналежного способу судового захисту є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Крім того, суд враховує, що відповідач діяв у спосіб, визначений Порядком та Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність». Перевищення його компетенції або недодержання встановленої наведеними нормативно-правовими актами процедури звернення до Мінекономрозвитку, які б самі по собі спричинили порушення прав та інтересів позивача, судом не встановлено. Суд не приймає до уваги посилання позивача на положення п. 56.16 ст. 56 Податкового кодексу України, оскільки ними врегульовані правовідносини, які за предметом регулювання не належать до спірних. Таким чином, з урахуванням висновків про обрання позивачем неналежного способу захисту, відсутності в діях відповідача ознак порушення нормативно-правових актів, якими вони врегульовані, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Судові витрати у відповідності до ст. 94 КАС України стягненню не підлягають.

Результат розгляду: denied