Рішення адміністративного суду від 2014-02-10 00:00:00+02

[PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної автомобільної інспекції Шевченківського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві (далі по тексту - відповідач, ДАІ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві), в якому просив: - визнати протизаконною бездіяльність; - зобов'язати відповідача надати інформацію щодо маршруту чи місця патрулювання інспектора Музиченка Віктора (особистий жетон [NUMBER]), які мали місце 27 жовтня 2013 року з 01:00 години до 02:00 години за київським часом, а також відомості щодо годин виконання службових обов'язків зазначеним інспектором та номер службового автомобілю, який мав бути задіяний при виконанні службових обов'язків; - зобов'язати відповідача надати інформацію щодо приводу зупинки транспортного засобу позивача та підстав утримання проти волі; - стягнути з відповідача згідно статей 16 та 25 Закону України «Про звернення громадян» 10000,00 грн. моральної шкоди. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 грудня 2013 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 26 грудня 2013 року. У судове засідання 26 грудня 2013 року з'явився позивач. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, що в силу приписів частини 1 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України стало підставою для відкладення розгляду справи на 21 січня 2014 року. У судове засідання, призначене на 21 січня 2014 року, з'явився представник відповідача. Позивач до суду не прибув, надіслав клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з перебування у відрядженні. Зазначене стало підставою для відкладення розгляду справи на 29 січня 2014 року. У судовому засіданні 29 січня 2014 року позивач наполягав на задоволенні позову. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надіслав письмові заперечення, в яких просив в задоволенні позову відмовити. Відповідно до частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. Враховуючи положення частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, в судовому засіданні 29 січня 2014 року суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні. Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне. 03 листопада 2013 року [PERSON] направив відповідачу звернення, в якому просив надати інформацію щодо маршруту чи місця патрулювання інспектора Музиченка Віктора (особистий жетон [NUMBER]), які мали місце 27 жовтня 2013 року з 01:00 години до 02:00 години за київським часом, а також відомості щодо годин виконання службових обов'язків зазначеним інспектором та номер службового автомобілю, який мав бути задіяний при виконанні службових обов'язків. Проте, відповідь за результатами його розгляду, у строки, визначені Законом України «Про звернення громадян», не отримав, що і зумовило звернення до суду з відповідним позовом. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. З урахуванням вищезазначеного, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає за необхідне зазначити наступне. Як вбачається зі змісту позовної заяви, [PERSON] оскаржує бездіяльність відповідача, яка виразилась у ненаданні відповіді на його звернення від 03 листопада 2013 року відповідно до приписів Закону України «Про звернення громадян». Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про звернення громадян» від 02.10.1996р. № 393/96-ВР з наступними змінами та доповненнями у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Закон України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР), громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Згідно з положеннями статті 3 Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Так, відповідно до визначень, закріплених у зазначеній правовій нормі, заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності, а скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб. Відповідно до приписів статті 5 Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР звернення може бути усним (викладеним громадянином і записаним посадовою особою на особистому прийомі) чи письмовим, надісланим поштою або переданим громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, якщо ці повноваження оформлені відповідно до чинного законодавства. Забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови звернення. У той же час, частина 3 статті 7 Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР передбачає, якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. Порядок розгляду звернень громадян врегульований розділом ІІ Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР. Так, статтями 15 та 16 названого Закону закріплено порядок розгляду заяв (клопотань) та скарг, відповідно. Зокрема, статтею 15 Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР закріплено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення У той же час, частиною 1 статті 16 згаданого Закону передбачено, що скарга на дії чи рішення органу державної влади, органу місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, об'єднання громадян, засобів масової інформації, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі, що не позбавляє громадянина права звернутися до суду відповідно до чинного законодавства, а в разі відсутності такого органу або незгоди громадянина з прийнятим за скаргою рішенням - безпосередньо до суду. Рішення вищого державного органу, який розглядав скаргу, в разі незгоди з ним громадянина може бути оскаржено до суду в термін, передбачений законодавством України. Відповідно до статті 18 названого Закону громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу; бути присутнім при розгляді заяви чи скарги; користуватися послугами адвоката або представника трудового колективу, організації, яка здійснює правозахисну функцію, оформивши це уповноваження у встановленому законом порядку; одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги; висловлювати усно або письмово вимогу щодо дотримання таємниці розгляду заяви чи скарги; вимагати відшкодування збитків, якщо вони стали результатом порушень встановленого порядку розгляду звернень. Згідно зі статтею 19 Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; відміняти або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об'єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи. Статтею 20 Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, звернення позивача отримано відповідачем 06 листопада 2013 року. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає про надання позивачу 05 грудня 2013 року відповіді, копія якої надано суду. Зі змісту листа від 05 грудня 2013 року №10/П-3113 вбачається, що за результатами проведення начальником відділу ДАІ Шевченківського РУГУ МВС України в м. Києві службової перевірки, в діях інспектора сектору оформлення матеріалів ДТП лейтенанта міліції Музиченка В.В. порушень чинного законодавства не встановлено, а матеріали службового розслідування надіслано до прокуратури Шевченківського району м. Києва для прийняття остаточного рішення. Аналізуючи зміст зазначеного листа, суд приходить до висновку про допущення відповідачем порушень вимог Закону України від 02.10.1996р. № 393/96-ВР, а саме не надання відповіді на порушені у зверненні питання, оскільки останнє було заявою (клопотанням) про надання інформації, а не скаргою на дії інспектора сектору оформлення матеріалів ДТП лейтенанта міліції Музиченка В.В. Крім того, суду не надано будь-яких доказів направлення на адресу позивача відповідного листа. Наведене, на думку суду, свідчить про обґрунтованість позовної заяви в частині визнання дій відповідача протиправними та зобов'язання останнього надати інформацію щодо маршруту чи місця патрулювання інспектора Музиченка Віктора (особистий жетон [NUMBER]), які мали місце 27 жовтня 2013 року з 01:00 години до 02:00 години за київським часом, а також відомості щодо годин виконання службових обов'язків зазначеним інспектором та номер службового автомобілю, який мав бути задіяний при виконанні службових обов'язків. У той же час, підстави для задоволення позову в частині зобов'язання відповідача надати інформацію щодо приводу зупинки транспортного засобу позивача та підстав утримання проти волі відсутні, оскільки відповідне питання у зверненні не порушувалось. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд вважає недоведеним належними засобами доказування факт завдання відповідачами такої шкоди. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з частиною 2 статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: - у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; - у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; - у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; - у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частини 1 статті 1167 названого Кодексу моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Оскільки доказів заподіяння позивачу моральної шкоди суду надано не було, переконливих доводів щодо спричинення такої шкоди відповідачем не наведено, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову у відповідній частині. Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно із частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Доказів, які б повністю спростовували доводи позивача, відповідач суду не надав. Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до висновку про обґрунтованість позовну та наявність підстав для його часткового задоволення. Відповідно до частини 3 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи вищезазначене,

Результат розгляду: partial