Рішення адміністративного суду від 2014-01-21 00:00:00+02

ТОВ «Будівельна компанія «Алес Буд» звернулось з вищевказаним позовом до суду в якому, просило визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення рішення від 09.11.2012 №0001422301, яким позивачу нараховане податкове зобов'язання із податку на додану вартість у загальній сумі 229992,50 грн., з яких за основним платежем (збільшено податкове зобов'язання) у розмірі 183994,00 грн., та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 45998,50 грн. та від 09.11.2012 №0001412301, яким позивачу нараховане податкове зобов'язання із податку на прибуток у загальній сумі 287491,25 грн., з яких за основним платежем (збільшено податкове зобов'язання) у розмірі 229 993, 00 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 57498,25 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на невідповідність висновків викладеним податковим органом в акті перевірки про допущенні порушення, дійсним обставинам справи, що свідчать про реальність угод укладених між позивачем та ПП «Сервістранс-Н-08» та ПП «Універсал-Н». Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2012 року у задоволенні позову було відмовлено. Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції посилаючись на постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05.08.2011 р. виходив з того, що правочини укладені позивачем із зазначеними у акті перевірки контрагентами мають протиправний характер, оскільки укладені без мети настання реальних наслідків, спрямовані на заниження об'єктів оподаткування, несплату податків, отже є нікчемними. Документи, якими оформлені зазначені в акті перевірки операцію не мають юридичної сили та доказовості. Не погодившись з прийнятим рішенням, ТОВ «Будівельна компанія «Алес Буд» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило постанову суду скасувати та прийняти нове рішення яким задовольнити позовні вимоги. Вказує на те, що судом першої інстанції не взято до уваги факт реальності укладених угод з контрагентами позивача ПП «Сервістранс-Н-08» та ПП «Універсал-Н», що підтверджується належним чином оформленими первинними документами. Посилається на відсутність у податкового органу повноважень самостійно в позасудовому порядку визнавати нікчемними правочини. Зазначає, що вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05.08.2011 року не встановлені факти , які б свідчили про незаконність господарських операцій укладених позивачем з контрагентами, зазначеними у акті перевірки. В письмових запереченнях на апеляційну скаргу ДПІ у Красногвардійському районі м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області просить відмовити у її задоволенні та залишити без змін постанову суду першої інстанції. В судовому засіданні апеляційної інстанції представник ТОВ «Будівельна компанія «Алес Буд» підтримав вимоги викладені в апеляційній скарзі з викладених у ній підстав, представник податкового органу просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін постанову суду першої інстанції. Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у період з 10.10.2012 по 24.10.2012 р. ДПІ Красногвардійському районі м. Дніпропетровська була проведена документальна позапланова виїзна перевірка ТОВ «Будівельна компанія «Алес Буд» по взаємовідносинам з ПП «Сервістранс -Н-08» та ПП «Універсал - Н» з питань дотримання вимог податкового, валютного чи іншого законодавства за період з 01.07.09 по теперішній час в межах розгляду спірних питань, викладених у запереченні, внаслідок чого було складено Акт від 31.10.12 №1743/22-109/33274408. Актом перевірки встановлено, що відповідно до ч.1 ст.203, ст. 215, ст. 228, ст. 662,ст. 656 Цивільного кодексу України в частині недодержання в момент вчинення правочину вимог, які не спрямовані на реальне настання правових насідків, що обумовлені ними (п.5 ст.203 ЦК України) по правочинах, здійснених з ПП «Універсал Н» та ПП «Сервістранс -Н-08»; порушення пп.7.2.6 п.7.2, пп.7.4.1, пп.7.4.5 п 7.4 Закону України «Про податок на додану вартість» №168/97 - ВР від 03.04.97 (далі - Закон №168), що призвело до заниження податкових зобов'язань з ПДВ за період вересень 2009 року - червень 2010 року на загальну суму 183994,20 грн., у тому числі: - за вересень 2009 року у суму 92415,75 грн.; - за жовтень 2009 року у сумі 11640,91 грн.; - за листопад 2009 року у сумі 12419,40 грн.; - за грудень 2009 року у сумі 45375, 90 грн.; - за січень 2010 року у сумі 6825, 00 грн. - за лютий 2010 року у сумі 7152,24 грн.; - за червень 2010 року у сумі 8165,00 грн.; порушення п.3.1 ст.3 пп5.2, пп.5.3.9 п.5.3 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 22.05.97 №283/97-ВР (далі-Закон №283), що призвело до заниження податку на прибуток на загальну суму 229993,00 грн. у тому числі: - за ІІІ квартал 2009 року - 115519,70 грн.; - за IV квартал 2009 року - 95326,51 грн.; - за І квартал 2010 року - 8940,30 грн.; - за ІІ квартал 2010 року - 10206,25 грн. У період що перевірявся позивач мав договірні відносини щодо поставки товарів та виконання підрядних та субпідрядних робіт із зазначеними в акті перевірки контрагентами. На підставі вказаного акту перевірки були прийняті наступні податкові повідомлення - рішення: від 09.11.2012 №0001422301, яким позивачу нараховане податкове зобов'язання із податку на додану вартість у загальній сумі 229992,50 грн., з яких за основним платежем (збільшено податкове зобов'язання) у розмірі 183994,00 грн., та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 45998,50 грн.; від 09.11.2012 №0001412301, яким позивачу нараховане податкове зобов'язання із податку на прибуток у загальній сумі 287491,25 грн., з яких за основним платежем (збільшено податкове зобов'язання) у розмірі 229 993, 00 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 57498,25 грн. Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05.08.2011 встановлено, що ПП «Універсал Н», ПП «Сервістранс-Н-08» були створені без наміру займатися підприємницькою діяльністю, та лише оформлювали документи фінансово-господарської діяльності, які містять недостовірні дані, тому ПП «Універсал Н», ПП «Сервістранс-Н-08» не могли здійснити поставку товарів, виконувати роботи. Відповідно до п. 1.32 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» господарська діяльність - будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою. Під безпосередньою участю слід розуміти зазначену діяльність особи через свої постійні представництва, філіали, відділення, інші відокремлені підрозділи, а також через довірену особу, агента або будь-яку іншу особу, яка діє від імені та на користь першої особи. До валових витрат виробництва та обігу, відповідно до п. 5.1. ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» відносяться сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності. Відповідно до п.п. 5.2.1. п. 5.2. ст.. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» до складу валових витрат включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті. Не включаються до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку (пп. 5.3.9. п. 5.3. ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»). Таким чином згідно вказаної норми не включаються до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами. Відповідно до пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону №168/97 податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п.6.1 ст.6 та ст.8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку. Відповідно до підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) - актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів оплату вартості таких робіт (послуг). Пунктом 1.7 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість» визначено, що податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом. Згідно з підпункту 7.2.1 пункту 7.2 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», платник податку зобов'язаний надати покупцю податкову накладну, що має містити зазначені окремими рядками: а) порядковий номер податкової накладної; б) дату виписування податкової накладної; в) повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); д) місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; е) опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм); є) повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах отримувача; ж) ціну поставки без врахування податку; з) ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні; и) загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку. Відповідно до підпунктів 7.2.4, 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону. Податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту. Відповідно до п.1.3 ст.1 Закону України «Про податок на додану вартість», платник податку - особа, яка згідно з цим Законом зобов'язана здійснювати утримання та внесення до бюджету податку, що сплачується покупцем, або особа, яка імпортує товари на митну територію України. Платники податку, визначені у підпунктах «а», «в», «г», «д» пункту 10.1 статті 10, відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту та своєчасність його внесення до бюджету відповідно до закону (п.10.2. ст.10 Закону). Таким чином, як випливає з вищенаведеного, сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі в разі ухилення від сплати) при фактичному здійсненні господарської операції не впливає на податковий кредит покупця та суму бюджетного відшкодування. Колегія суддів зазначає , що наявність у позивача податкових та видаткових накладних, на підставі яких відповідні суми ПДВ у складі вартості придбаних товарів, послуг були включені до податкового кредиту, ТОВ «Будівельна компанія «Алес Буд» цілком правомірно включило суми податку на додану вартість по отриманим послугам до складу податкового кредиту оскільки його право на податковий кредит підтверджується єдиним і належним, з точки зору діючого законодавства, доказом. Отже, податкові органи не можуть нараховувати податок на додану вартість та накладати штрафні санкції на покупця при несплаті цього податку продавцем, оскільки чинне законодавство не встановлює підстав для такого нарахування та накладання штрафних санкцій. Реальність поставки товару та надання послуг, підтверджені належним чином первинними документами: договорами, видатковими накладними; податковими накладними; актами здачі-прийняття робіт, актами прийманні-передачі послуг та майна, виписками з особових рахунків, картками рахунків, платіжними дорученнями. Первинні бухгалтерські документи свідчать про фактичне отримання позивачем послуг, що відображено в бухгалтерському обліку та інших документах, які були надані позивачем до податкового органу до проведення перевірки. Зазначені первинні бухгалтерські документи відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Посилання податкового органу на відсутність у ПП «Універсал Н», ПП «Сервістранс-Н-08» можливостей для надання послуг та поставку товару в силу відсутності основних засобів та персоналу не може свідчити про нереальність угод через те, що укладення трудового договору не є єдиним способом залучення фізичних осіб до вчинення необхідних дій в процесі надання послуг та поставки товару, податкове законодавство не ставить право платника на податковий кредит та на формування валових витрат в залежності від того, за яких ресурсів (власних або залучених) надавалися послуги або здійснювалася поставка товару постачальником. Щодо посилання відповідача, на фіктивність укладених договорів між позивачем та вказаними вище контрагентами, колегія суддів зазначає, що відсутність та/або дефектність документів на транспортне перевезення не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення господарських операцій. Так, відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України N 363 від 14.10.97 р., товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу, а товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи. Згідно із п. п. 11.1, 11.3, 11.4, 11.5, 11.7 вказаних Правил основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля. Дорожній лист вантажного автомобіля є документом, без якого перевезення вантажів не допускається. Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля. Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри. Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається Перевізнику. Разом з тим, вказані Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому, документи обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей. Крім того, чинним законодавством України не встановлено обов'язку суб'єкта господарювання, а також права здійснювати перевірку справжності наданих контрагентами документів при укладенні договорів. Також слід зазначити, що вказані правила регулюють інші правовідносини, ніж ті що склалися між позивачем та його контрагентами. Щодо доводів податкового органу про відсутність підстав нарахування податкових зобов'язань через недекларування відповідних сум податкових зобов'язань контрагентами позивача, колегія суддів зазначає, що зазначені доводи суперечать практиці Європейського суду з прав людини. Так, відповідно в п. 57 Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Булвес» АД проти Болгарії від 22 січня 2009 року судом було зазначено, що оскільки компанія-заявник у повному обсязі та вчасно виконала обов'язки з дотримання встановлених Державою-членом Конвенції норм стосовно ПДВ та не мала засобів для забезпечення виконання податкових зобов'язань постачальником і не знала про невиконання останнім своїх обов'язків, вона могла правомірно очікувати отримання вигоди від застосування одного із основних правил системи оподаткування ПДВ, а саме від визнання права на податковий кредит щодо суми ПДВ, яка була сплачена постачальнику. Більше того, лише після подачі декларації із віднесенням відповідних сум до складу податкового кредиту та проведення податковими органами зустрічної перевірки постачальника могло бути встановлено, чи виконав постачальник свій обов'язок подання звітності з ПДВ у повному обсязі. Відповідачем не доведено обізнаності позивача щодо недобросовісного декларування своїх зобов'язань його контрагентами. Отже, позивач не може нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань. Такі вимоги, відповідно до зазначеного рішення Європейського суду з прав людини є надмірним тягарем для платника податку, що порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватись між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту прав власності. Крім того колегія суддів відхиляє доводи відповідача з приводу нікчемності угод, укладених позивачем з контрагентами позивача , враховуючи наступне. Викладені в акті перевірки висновки про порушення позивачем вимог ст. ст. 203, 215, 216, 228 ЦК України зроблені відповідачем з перевищенням компетенції органів державної податкової служби, оскільки Податковий кодекс України та Закон України «Про державну податкову службу в Україні» не надають податковим органам повноважень на встановлення фактів порушення платниками податків норм цивільного або господарського законодавства. За загальним визначенням компетенцією є сукупність повноважень, прав та обов'язків державного органу, установи або посадової особи, які вони зобов'язані використовувати для виконання своїх функціональних завдань. Порядок дій органів ДПС під час реалізації владної управлінської функції контролю за правильністю та повнотою справляння податкових зобов'язань, у тому числі щодо спірних зобов'язань, визначається Законом України «Про державну податкову службу в Україні» та Податковим кодексом України. Зазначені нормативно-правові акти не містили і не містять норм, які б наділяли відповідача повноваженнями на визнання правочинів нікчемними або такими, що не відповідають вимогам законодавства та повноваженнями на оцінку відповідності будь-якого правочину вимогам ст. ст. 203, 215, 216, 228 ЦК України. Відповідно ст. 228 ЦК України (в редакції, що діяла з 01.01.2011 року): Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін -в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне -з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. Тобто, законодавець з 01.01.2011 року виключив правочини, які були укладені з метою суперечною інтересам держави та суспільства, з кола нікчемних правочинів і відніс такі правочини до оспорюваних. Таким чином, повноваження на встановлення законності правочинів, вчинених позивачем за тими критеріями ознак, що містяться в складеному відповідачем акті, належать виключно до компетенції судових органів. Крім того, відповідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений ст. 228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, АР Крим, територіальної громади, заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема, правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за ст. 228 Цивільного кодексу України обов'язково має враховуватись вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. При цьому, доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Крім того, відповідно ч. 1 та ч. 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Згідно висновків акту перевірки правочини, вчинені позивачем, відповідач кваліфікує як такі, що не направлені на реальне настання правових наслідків, а отже визнає їх нікчемними. Проте, за приписами ст. 234 ЦК України правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається недійсним судом. Між тим, відповідач не наведено посилань на судові рішення щодо недійсності вчинених позивачем правочинів як фіктивних або інших доказів щодо фіктивності здійснюваної позивачем діяльності. Таким чином, відповідач невірно застосовує норми чинного законодавства України в частині кваліфікації вчинених позивачем правочинів. Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05.08.2011 встановлено, що, [PERSON], який обвинувачений по ч. 2 ст. 205, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 364, ч.1 ст. 366 , виступив організатором організованої групи осіб розробив план скоєння злочину, підібрав співучасників злочину і сформував склад організованої групи, надалі керував діями членів організованої групи, своїми умисними діями особисто і, охоплюючи своїм сенсом усі дії інших членів організованої групи [PERSON], [PERSON] і [PERSON], здійснив створення суб'єктів підприємницької діяльності ПП «Сервістранс-Н-08», ПП «Універсал Н», з метою здійснення і прикриття незаконної діяльності по переказу грошових коштів з безготівкової в готівкову форму і незаконному формуванню податкового кредиту по ПДВ. В той же час колегія суддів зазначає, що постановою не встановлено фіктивність та нереальність угод укладених з ТОВ «Будівельна компанія «Алес Буд». Судом першої інстанції не взято до уваги того факту, що сама по собі фіктивність реєстрації ПП «Сервістранс-Н-08», ПП «Універсал Н» не є беззаперечним свідченням безтоварності усіх операцій, здійснених цими суб'єктами господарювання, та не може розцінюватися як імперативна ознака фіктивності усіх укладених ними правочинів. Правовідносини між ПП «Сервістранс-Н-08», ПП «Універсал Н» та позивачем у справі не були предметом дослідження у кримінальній справі по обвинуваченню [PERSON] у створенні фіктивних суб'єктів господарювання. Беручи до уваги викладене, колегія суддів приходить до висновку про дотримання ТОВ «Будівельна компанія «Алес Буд» умов для формування податкового кредиту та про відсутність у податкового органу підстав для здійснення оспорюваних донарахувань. Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позовних вимог.

Результат розгляду: granted