Рішення адміністративного суду від 2014-04-01 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до суду з даним адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Святошинського району м.Києва, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат та просив визнати бездіяльність відповідачів протиправною та зобов*язати їх здійснити перерахунок, нарахування та виплату щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі 5 мінімальних заробітних плат в порядку та на умовах, визначених положеннями ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 1996р. по 2013р. включно, що дорівнює 85 розмірам мінімальних заробітних плат; зобов*язати відповідачів здійснити перерахунок, нарахування та виплату одноразової компенсації як інваліду ІІ групи з числа учасників ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в розмірі 45 мінімальних заробітних плат; зобов*язати відповідачів в подальшому нараховувати і виплачувати йому щорічну допомогу на оздоровлення у розмірі 5 мінімальних заробітних плат в порядку та на умовах, визначених положеннями ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», обґрунтовуючи адміністративний позов тим, що він має Категорію 1А як особа, що постраждала внаслідок аварії на ЧАЕС та з 26.06.1995р. і безстроково має ІІ групу інвалідності, пов*язану з роботами на ЧАЕС, а тому має право на отримання щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі 5 мінімальних заробітних плат та одноразову компенсацію за шкоду, заподіяну здоров*ю в розмірі 45 мінімальних заробітних плат у відповідності до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Але, відповідачі здійснили нарахування і виплату йому зазначених соціальних виплат у меншому розмірі, ніж передбачено вказаним Законом, а тому вважав, що така бездіяльність відповідачів є протиправною і такою, що порушує його соціальні права. Ухвалою суду від 19.03.2014р. позовні вимоги [PERSON] за період часу до 11.09.2013р. залишені без розгляду. Відповідачі проти адміністративного позову заперечували, посилаючись на його необґрунтованість, безпідставність, законність своїх дій (а.с. 16-18, 19-21 - заперечення). Вивчивши матеріали справи, суддя вважає за необхідне в задоволенні адміністративного позову відмовити, виходячи з наступного. Суддею встановлено, що [PERSON] народився [INFO] (а.с. 8 - копія паспорта), має Категорію 1А як особа, що постраждала внаслідок аварії на ЧАЕС (а.с. 9 - копія посвідчення і вкладки до нього) і є інвалідом ІІ групи з 26.06.1995р. та безстроково внаслідок захворювання, пов*язаного з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС (а.с. 10 - копія довідки МСЕК), у зв*язку із чим на нього розповсюджується дія Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Що стосується позовної вимоги стосовно щорічної допомоги на оздоровлення, суд приходить до наступного. У відповідності до ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», щорічна допомога на оздоровлення виплачується інвалідам ІІ групи ЧАЕС в розмірі 5 мінімальних заробітних плати, яка виплачується в порядку та в розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Конституційним судом України дана норма закону неконституційною не визнавались. Натомість, Конституційний Суд України в рішенні №20-рп/2011 від 26.12.2011р. зазначив про те, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, а також одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, якими регулюються бюджетні відносини, зокрема питання соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, є складовою бюджетного законодавства відповідно до пункту 5 частини 1 ст.4 Бюджетного кодексу України. А тому суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону України про Державний бюджет України на відповідний рік. Рішення Конституційного Суду України є обов*язковим ддя виконання на території України. Згідно ч.2 ст.95 Конституції України, виключно законами України про державні бюджети на відповідні роки визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове призначення цих видатків. Відповідно до пункту 3 ст.116 Конституції України, Кабінет Міністрів України забезпечує, зокрема, проведення політики у сфері соціального захисту. Частиною 2 ст.4 Бюджетного Кодексу України встановлено, що при здійсненні бюджетного процесу в Україні положення нормативно-правових актів застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать положенням Конституції України, цьому Кодексу та Закону про Державний Бюджет України. Згідно з бюджетними призначеннями, враховуючи вимоги ст.ст. 95, 117 Конституції України та Бюджетного кодексу України, Кабінет Міністрів України видав постанову від 12.07.2005р. №562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», якою встановив граничний мінімальний розмір розрахункової величини для видів виплат, передбачених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». При цьому Законами України щодо зміни розміру мінімальної заробітної плати на відповідні періоди зміни до постанови КМУ №562 в частині збільшення сум компенсацій не вносились, внаслідок чого розмір допомоги залишився сталим та незмінним. Формування списків-розпоряджень проводилося у розмірах, визначених цією постановою, зокрема, позивачу Управлінням праці та соціального захисту населення Святошинського району м.Києва 09.01.2013р. нарахована, а Київським міським центром по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат виплачена щорічна допомога на оздоровлення за 2013р. у розмірі 120 грн. Як вказано у запереченні на адміністративний позов Управління праці та соціального захисту населення, за виплатою щорічної допомоги на оздоровлення за 2014р. позивач не звертався. Оцінюючи зібрані по справі докази в цій частині позовних вимог у їх сукупності та співставленні, враховуючи те, що щорічна допомога на оздоровлення виплачувалась позивачу відповідно до вимог діючого законодавства, а за виплатою даного виду допомоги за 2014р. він не звертався, у зв*язку з чим дії відповідача є правомірними, а позовні вимоги і в цій частині не підлягають задоволенню. Що стосується позовної вимоги стосовно одноразової компенсації за шкоду, заподіяну здоров*ю, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, інвалідам ІІ групи виплачується в розмірі 45 мінімальних заробітних плат. При цьому, виплата вказаної вище компенсації проводиться протягом одного місяця з дня встановлення інвалідності. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу інвалідність ІІ групи ЧАЕС була встановлена 26.06.1995р. На момент встановлення інвалідності позивачу виплата зазначеної вище компенсації проводилась: непрацюючим пенсіонерам - органами, що виплачують пенсію, працюючим громадянам - за основним місцем роботи. По перше, з матеріалів справи не вбачається, чи був [PERSON] працюючою особою на час встановлення йому 26.06.1995р. ІІ групи інвалідності, тобто, або за місцем його основної роботи, або Управлінням праці та соціального захисту населення Святошинського району м.Києва повинен був виплачуватися позивачу даний вид соціальної виплати та чи є вказаний вище відповідач, у зв*язку із наведеним, належним в даному спорі. По друге, позивач мав право звернення за виплатою спірної компенсаційної виплати за місцем своєї основної роботи чи до Управління праці та соціального захисту населення Святошинського району м.Києва протягом одного місяця з дня встановлення йому інвалідності, тобто, з 26.06.1995р., але з даним позовом він звернувся лише 11.03.2014р. Судом враховуються, також, ті обставини, що ухвалою суду від 19.03.2014р. позовні вимоги [PERSON] за період часу до 11.09.2013р. залишені без розгляду. Відповідач - Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації в своєму запереченні на адміністративний позов вказує, що одноразова компенсація за шкоду, заподіяну здоров*ю, позивачу була виплачена ще у 1995р., тобто, в порядку, встановленому законодавством - в межах річного строку з дня встановлення інвалідності. Аналізуючи та оцінюючи усі зібрані по справі докази в цій частині позовних вимог в їх сукупності та співставленні, суддя приходить до висновку, що правові підстави для задоволення адміністративного позову в цій частині, також, відсутні. Що стосується позовних вимог про зобов*язання відповідачів в подальшому здійснювати нарахування та виплачувати позивачу щорічну допомогу на оздоровлення у розмірі 5 мінімальних заробітних плат, суд вважає за необхідне вказати про наступне. Згідно частини 1 ст.6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб*єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Тобто, на час звернення до адміністративного суду вже повинно відбутися порушення конкретного права особи або її свобода чи інтересу, іншими словами, повинен існувати предмет судового захисту, особа повинна звертатися на захист свого порушеного права, інтересу чи свободи. В даному ж випадку [PERSON] просить суд захистити його права та інтереси, які, на його думку, можуть бути порушені відповідачами в майбутньому. Приймаючи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо захисту прав та інтересів на майбутній час не можуть бути задоволені, оскільки не ґрунтовані на процесуальному законі та не відповідають адміністративно-правовим способам захисту прав та інтересів адміністративним судом.

Результат розгляду: denied