Рішення адміністративного суду від 2014-01-31 00:00:00+02

До Київського окружного адміністративного суду звернулась Фізична особа - підприємець [PERSON] з позовом до Управління Укртрансінспекції у Київській області про скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу № 026067 від 04.12.2013 року та акту проведення перевірки від 08.10.2013 року № 002918. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04 грудня 2013 року відповідачем прийнято постанову № 026067 про застосування адміністративно - господарського штрафу у сумі 1700 грн. Дану позицію Укртрансінспекції та оскаржувану постанову і акт [PERSON] вважає безпідставними і неправомірними. Жодних порушень законодавства про автомобільний транспорт допущено не було, всі документи, на підставі яких здійснюються перевезення пасажирів, оформлені належним чином і завжди знаходяться у водія. Позивач надав суду заяву про розгляд справи за її відсутності, у порядку письмового провадження. Представник відповідача надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, у порядку письмового провадження. Крім цього, представник надала письмові заперечення, в яких зазначила, що спірну постанову прийнято правомірно, оскільки у водія відповідача були відсутні усі необхідні документи для надання послуг з пасажирських перевезень, а тому підстав для їх скасування немає. Відповідно до ч.4 ст.122 КАС України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, у жовтні 2013 року посадовими особами Управління Укртрансінспекції в Київській області в рамках рейдової перевірки було здійснено перевірку транспортних засобів ФОП [PERSON], які здійснювали перевезення вантажів (бензину). За результатом перевірки складено Акт від 08.10.2013 № 002918, в якому зафіксовано порушення статті 48 Закону України "Про автомобільний транспорт", а саме у водія не був оформлений щоденний реєстраційний лист режиму праці та відпочинку водія за 08.10.2013 рік. На підставі вказаного Акту 04 грудня 2013 року виконуючим начальника Управління Укртрансінспекції у Київській області прийнято постанову про застосування фінансових санкцій № 026067 у сумі 1700,00 грн. за порушення законодавства про автомобільний транспорт, відповідальність за яке передбачена абзацом третім частини першої статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт". Не погоджуючись із актом і постановою, позивач звернувся до суду. Надаючи правову оцінку відносинам, які виникли між сторонами, суд зазначає наступне. Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень регулюються Законом України від 5 квітня 2001 року №2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт". Органами державного контролю на автомобільному транспорті, відповідно до приписів пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України 08 листопада 2006 року № 1567 "Про затвердження Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті" (далі - Порядок) органами державного контролю на автомобільному транспорті (далі - органи державного контролю) є Укртрансінспекція, її територіальні органи - управління в Автономній Республіці Крим, обласні, Київське та Севастопольське міські, районні управління. Відповідно до статті 6 Закону України "Про автомобільний транспорт" та п. 4 "Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2006 року № 1567 державний контроль автомобільних перевізників здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок. Згідно з пунктом 14 Порядку рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об'єктах, що використовуються суб'єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту. Відповідно до пункту 20 Порядку за результатами планової або позапланової перевірки за місцезнаходженням суб'єкта господарювання складається акт. Виявлені під час перевірки порушення вимог законодавства та норм і стандартів щодо організації перевезень автомобільним транспортом зазначаються в акті з посиланням на порушену норму. Згідно з пунктом 21 Порядку, у разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовими особами, що провели перевірку, складається акт за відповідною формою. Акт складається у двох примірниках, кожен з яких підписується посадовими особами, що провели перевірку, та посадовою особою суб'єкта господарювання або фізичною особою - суб'єктом господарювання. Один примірник акта передається уповноваженій особі суб'єкта господарювання, щодо якого було проведено перевірку, інший - до органу державного контролю. Отже твердження відповідача про те що законодавством не передбачено надання позивачу примірника акту перевірки є неправильним. Відповідно до статті 29 Закону України "Про автомобільний транспорт" автомобільним перевізником і автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб'єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах. У відповідності до вимог ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Згідно пункту 8 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року № 1567, визначено ведення щоденних реєстраційних листків режиму праці та відпочинку водіїв на транспортних засобах, якими здійснюються міжнародні автомобільні перевезення. Пункт 6.2 Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 07.06.2010 року № 340, передбачає, що Облік робочого часу водіїв здійснюється на основі табеля обліку використання робочого часу. Перевізник, який використовує водіїв за наймом, щомісяця складає графік змінності водіїв, веде відомість обліку робочого часу та відпочинку водія, у якій щодо кожної робочої зміни зазначаються планові та фактичні дані щодо маршруту, початок та кінець робочої зміни. Пункт 6.4 зазначенного Положення № 340 встановлює, що графік змінності водіїв, відомість обліку робочого часу та відпочинку водіїв зберігаються у Перевізника. Отже, суд погоджується з доводами позивача, що у водія не повинно було бути такого графіку, оскільки він зберігається саме у перевізника, тобто у [PERSON] Враховуючи викладе, суд дійшов висновку, що позивачем не було порушено вимоги статті 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" та Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів № 340, а отже позовні вимоги в частині скасування постанови № 026067 є такими що підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про скасування акту перевірки, то суд зауважує наступне. Відповідно до частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Згідно з визначенням, наведеним у статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду. За приписами статті 104 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Отже, з наведених процесуальних норм випливає, що судовому захисту підлягає лише порушене право. Так, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. В контексті наведених приписів підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб'єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод, однак обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є об'єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду. При цьому слід зазначити, що неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення можливості чи неможливість реалізації її законного права та/або виникнення додаткового обов'язку. А тому дії суб'єкта владних повноважень є такими що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо вони, по-перше, вчинені з перевищенням визначених законом повноважень, та, по-друге, є юридично значимими, тобто мають безпосередній вплив на стан суб'єктивних прав та обов'язків особи. Дії контролюючого органу з проведення перевірки, формування висновків та складення акта перевірки не відповідають наведеним критеріям, позаяк такі дії є лише службовою діяльністю працівників на виконання своїх посадових обов'язків із збирання доказової інформації щодо дотримання суб'єктом господарювання вимог чинного законодавства. Тому саме по собі проведення перевірки та формування певних висновків не створює для суб'єкта господарювання жодних правових наслідків у вигляді виникнення, зміни або припинення його прав. З наведеного вбачається, що рішення суб'єкта владних повноважень можуть бути виражені у формі нормативно-правових актів чи актів індивідуальної дії. Визначальною ознакою як нормативно-правового акта так і акта індивідуальної дії є обов'язковість його приписів для відповідного суб'єкта (кола суб'єктів), дотримання яких забезпечується правовими механізмами. Акти перевірки не є рішеннями суб'єкта владних повноважень, не спричиняють виникнення будь-яких прав і обов'язків осіб чи суб'єктів владних повноважень, а, отже, не породжують правовідносин, що можуть бути предметом спору. Слід також зазначити, що оспорюваний за цим позовом Акт та формування певних висновків не мають самостійного правового значення, оскільки не являють собою остаточне волевиявлення владного суб'єкта; в подальшому з урахуванням вчинених дій відповідачем було прийнято рішення стосовно прав та обов'язків позивача. В контексті наведеного суд зазначає, що саме рішення (Постанова про застосування штрафу), прийнята на підставі висновків акта перевірки, має правове значення та, відповідно, покладає на суб"єкта господорювання певні обов'язки. З урахуванням наведеного вище, вказана вимога не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Результат розгляду: partial