Рішення адміністративного суду від 2014-01-29 00:00:00+02

23.12.2013 року на новий розгляд до Івано-Франківського окружного адміністративного суду надійшла адміністративна справа за позовом [PERSON] до управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області, третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, начальник УМВС України в Івано-Франківській області Кузнєцов В.С. в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди. За наслідками касаційного розгляду даної справи ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04.12.2013 року постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03.11.2009 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 22.06.2010 року скасовано. В частині позовних вимог щодо оплати днів вимушеного прогулу, стягнення матеріальної та моральної шкоди справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Суду пояснила, що згідно рішення Вищого адміністративного суду України від 04.12.2013 року її поновлено на посаді експерта сектору дактилоскопічних експертиз та обліків відділу криміналістичних експертиз науково-дослідного експертно - криміналістичного центру управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області. Вказала, що згідно пункту 24 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ у разі поновлення на роботі (посаді) орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує питання про виплату особі рядового і начальницького складу середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відтак просила стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та сплатити різницю заробітної плати порівняно з новим місцем роботи та службою в органах внутрішніх справ, а також відшкодувати моральну шкоду відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України. Також повідомила, що згідно свідоцтва про шлюб за № [NUMBER] змінила прізвище на [PERSON]. Позов просила задовольнити. Представник відповідача позов не визнав з підстав, наведених у поданому запереченні. У задоволенні позову просив відмовити. Кузнецов В.С. в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду за місцем служби, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою представника відповідача про одержання судової повістки для передавання. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду заяви не подав, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи наявність в матеріалах справи достатньої кількості доказів, необхідних для вирішення справи по суті, згідно положень ч.4 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства (далі-КАС) України суд визнав можливим розглянути дану адміністративну справу на підставі наявних у ній доказів за відсутності третьої особи. Розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши позивача та представника відповідача, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних мотивів. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" встановлено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ тощо). Таким чином на спірні правовідносини, які виникли між сторонами, поширюються норми спеціального законодавства, які регулюють порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ. Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки визначені Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року №114. Судом встановлено, що [PERSON] з 08.10.2007 року проходила службу на посаді експерта сектору дактилоскопічних експертиз та обліків відділу криміналістичних експертиз науково - дослідного експертно криміналістичного центру управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області. 04.11.2008 року подала рапорт про звільнення за власним бажанням та була звільнена згідно підпункту "ж" пункту 64 Положення. Підпунктом "ж" пункту 64 Положення встановлено, що звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби провадиться за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків. Як зазначено у пункті 24 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу роботу особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній роботі (посаді). З огляду на викладене [PERSON] поновлена на посаді експерта сектору дактилоскопічних експертиз та обліків відділу криміналістичних експертиз Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області. Згідно положень ч.1 ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України дані обставини доказуванню не підлягають, як такі, що встановлені судовим рішенням в адміністративній, справі, що набрало законної сили. У відповідності до пункту 24 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ у разі поновлення на роботі (посаді) орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує питання про виплату особі рядового і начальницького складу середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року. Вказаним Порядком визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Тобто, оскільки позивач звільнена з займаної посади у листопаді 2008 року, її середньоденну зарплату слід визначати з заробітної плати за вересень та жовтень 2008 року. Згідно з абзацом другим пункту 4 Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. В силу вимог пункту 8, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів/годин, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У судовому засіданні встановлено, що з 25 лютого 2009 року позивач працює на посаді юрисконсульта Івано-Франківського управління з експлуатації газового господарства та з 13.08.2012 року по 19.06.2015 року перебуває у декретній відпустці для догляду за дитиною, що підтверджується наявною в матеріалах справи та дослідженою в судовому засіданні довідкою за № 10.1/207 від 27.01.2014 року. Відтак термін вимушено прогулу позивача рахується з 04.11.2008 по 25.02.2009 року та складає 78 робочих днів. Згідно дослідженої в якості письмового доказу по справі довідки про нарахування грошового забезпечення заробіток [PERSON] у вересні - жовтні 2008 року склав 1410,75 коп. Отже середньоденна заробітна плата останньої в науково - дослідному експертно криміналістичному центрі управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області на момент звільнення складала 62,7 грн. ((1410,75 грн. х 2) = 2821,5 грн. / 45 робочих днів = 62,7 грн. ) За таких обставин сума відшкодуванню грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, яку слід стягнути на користь позивача складає 4 890, 6 грн. (78 робочих днів х 67,2 грн. середньоденної заробітної плати = 4 890, 6 грн). Одночасно судом встановлено, що після працевлаштування [PERSON] в Івано-Франківському управлінні з експлуатації газового господарства за період з 25.02.2008 року по 03.11.2009 року в усіх випадках її середньоденна заробітна плата перевищувала аналогічний заробіток позивача в органах внутрішніх справ. Дана обставина підтверджується дослідженою судом в якості письмового доказу по справі довідкою за № 07-26/89 від 17.01.2014 року, згідно якої середньоденна зарплата позивача складала: за лютий 2009 року - 73 грн. (219 грн. / 3 дн. = 73 грн. ) за березень 2009 року - 69,96 грн. (1399,26 грн. / 20 дн. = 69,96 грн.) за квітень 2009 року - 70,86 грн. (1204,66 грн. / 17 дн. = 70,86 грн.) за травень 2009 року - 85,19 грн. (1192,74 грн. / 14 дн. = 85,19 грн.) за червень 2009 року - 75,86 грн. (1213,87 грн. / 16 дн. = 75,86 грн.) за липень 2009 року - 66,68 грн. (1200,26 грн. / 18 дн. = 66,68 грн.) за серпень 2009 року - 76,95 грн. (1231,26 грн. / 16 дн. = 76,95 грн.) за вересень 2009 року - 76,34 грн. ((1621,33 - 1392,29) = 229,04 грн. / 3 дн. = 76,34 грн.) за жовтень 2009 року - 70,51 грн. (1057,72 грн. / 15 дн. = 70,51 грн.) за листопад 2009 року - 71,45 грн. (1429,02 грн. / 20 дн. = 71,45 грн.) Таким чином вимога позивача, щодо стягнення різниці у заробітку не може бути задоволена. Вимога позивача про стягнення моральної шкоди на переконання суду також до задоволення не підлягає з огляду на нижчевикладене. У судовому засіданні позивач пояснила, що моральні страждання були спричинені їй безпосередньо діями відповідача щодо незаконного звільнення з органів внутрішніх справ. При вирішенні питання про з'ясування фактів, з якими закон пов'язує відшкодування моральної шкоди, суду слід виходити з вимог статті 1167 Цивільного кодексу України, в якій визначені підстави відповідальності за завдану моральну шкоду. Частиною 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч.2 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Виходячи з системного тлумачення вищенаведених приписів чинного законодавства суд приходить до переконання, що відшкодуванню підлягає моральна шкода лише в тому разі, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень, а також у випадках, прямо передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Таким чином, відшкодування моральної шкоди здійснюється особою, яка її заподіяла, лише за умови, що таке відшкодування прямо передбачено чинним законодавством. Однак у даному випадку ні Законом України "Про міліцію", ні Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР 29.07.1991 року №114, відшкодування моральної шкоди працівникам міліції, в тому числі внаслідок незаконного звільнення, не передбачено. При цьому суд не приймає до уваги посилання позивача на ст. 237-1 КзПП України, як на нормативну підставу для відшкодування моральної шкоди, оскільки до спірних правовідносин норми трудового законодавства можуть бути застосовані лише при умові, якщо це передбачено законодавством, яке регулює порядок проходження служби в органах внутрішніх справ, або якщо таким законодавством спірні правовідносини не врегульовані. Тобто до відносин публічної служби трудове законодавство застосовується субсидіарно. Однак питання відшкодування шкоди, завданої незаконним звільненням, повністю врегульовано пунктом 24 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, тому положення Кодексу законів про працю України в даному випадку до спірних правовідносин застосовуватися не можуть. Також суд не погоджується з доводами позивача щодо завдання їй моральної шкоди неправомірними діями відповідача з слідуючих підстав. Так відповідно до загальних умов матеріальної відповідальності, крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою. Як вбачається з встановлених постановою ВАСУ від 04.12.2013 року обставин справи, позивач була звільнена за власним рапортом, однак з порушенням визначеної чинним законодавством процедури. Тобто звільнення [PERSON] з органів внутрішніх справ відбулось за її власною ініціативою. При цьому суд відхиляє твердження позивача щодо застосування до неї примусу, тиску, інших незаконних дій, як такі, що не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду даної адміністративної справи в частині поновлення [PERSON] на службі в органах внутрішніх справ. Враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що діями або бездіяльністю управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області їй заподіяно моральну шкоду, наявності причино - наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою та нанесеною шкодою. Відтак у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди слід відмовити. На підставі ст. 1167 Цивільного кодексу України, пп. 24, 64, 68 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року №114, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року,

Результат розгляду: granted