Рішення адміністративного суду від 2014-03-25 00:00:00+02

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов [PERSON], поданого представником позивача [PERSON] до Відповідача 1: Комунального закладу «Верхньодніпровська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради», Відповідача 2: Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області з вимогами: - визнати незаконними дії Відповідача-1 в частині несвоєчасного направлення примірнику Заповіту гр. [PERSON] складеного 30 листопада 2012року до державного нотаріального архіву Дніпропетровської області; - визнати незаконними дії Відповідача-2 в частині незаконної відмови зареєструвати заповіт у спадковому реєстрі; - зобов'язати Відповідача-2 по справі здійснити відповідну реєстрацію заповіту складеного 30 листопада 2012року гр. [PERSON] посвідченого головним лікарем Верхньодніпровської центральної районної лікарні Дніпропетровської області Алексенко Олексієм Григоровичем в спадковому реєстрі Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що [INFO]року помер гр. [PERSON], [INFO], який мешкав один за адресою: [ADDRESS] За життя гр. [PERSON] перебуваючи в медичному закладі, заповів [PERSON], усе належне йому майно, про що 30 листопада 2012 року складено заповіт, посвідчений головним лікарем Комунального закладу «Верхньодніпровська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради» Алексенко О.Г. та заступником головного лікаря Пархоменко О.С. за реєстровим № 2371 та скріплено печаткою медичного закладу. 22.08.2013р. головним лікарем КЗ «Верхньодніпровська ЦРЛ «ДОР» Пархоменко О.С. до Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області в порядку ст. 40 Закону України «Про нотаріат» направлено оригінал заповіту, для подальшого зберігання та реєстрації у спадковому реєстрі державного нотаріату. Проте, відповіддю Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області від 23.10.2013 року відмовлено у зберіганні та реєстрації у спадковому реєстрі державного нотаріату з посиланням на несвоєчасне направлення вказаного заповіту та запропоновано звернутися до суду за визнанням заповіту дійсним. Таким чином, позивач вважає, що несвоєчасне подання для реєстрації заповіту у спадковому реєстрі та незаконна відмова зареєструвати заповіт є підставою для визнання дій відповідачів незаконними та зобов'язанням здійснити відповідну реєстрацію. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги із викладених вище підстав підтримали у повному обсязі та просили позов задовольнити. Представник Відповідача 1: Комунального закладу «Верхньодніпровська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради» в судовому засіданні проти позову не заперечував, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Представник Відповідача 2: Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце проведення якого був належним чином повідомлений, що підтверджується матеріалами справи. До канцелярії суду від Відповідача 2 надійшли пояснення в обґрунтування якого вказано, що у зв'язку з виявленими недоліками, державний нотаріальний архів в Дніпропетровській області повідомив, що не міг прийняти на зберігання заяву про державну реєстрацію заповіту. В даному випадку нотаріальний архів Дніпропетровської області може зареєструвати заповіт, посвідчений в лікарні, тільки при винесенні ухвали суду про реєстрацію даного заповіту Державним нотаріальним архівом, передачі оригіналу вищевказаного заповіту на зберігання до нотаріального архіву та внесення спадкоємцями оплати за реєстрацію заповіту в Спадковому реєстрі. Також, в поясненнях Відповідач 2 зазначив про прийняття рішення на розсуд суду. Відповідно до ч.4 ст. 128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача та Відповідача 1, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та наявності підстав для його задоволення. Положеннями Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, гарантовано звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Цивільним кодексом України, главою 17, врегульовано правовідношення, що виникають у сфері реалізації особистих немайнових та майнових відносини (цивільних відносин), що засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників, якими є: фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права. Так, відповідно до вимог ст. 1233 та ст. 1234 Цивільного кодексу України N 435-IV від 16.01.2003року (далі за текстом - ЦКУ) - заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Нормами ст. 1247 ЦКУ передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 1252 ЦКУ - заповіт особи, яка перебуває на лікуванні у лікарні, госпіталі, іншому стаціонарному закладі охорони здоров'я, а також особи, яка проживає в будинку для осіб похилого віку та інвалідів, може бути посвідчений головним лікарем, його заступником з медичної частини або черговим лікарем цієї лікарні, госпіталю, іншого стаціонарного закладу охорони здоров'я, а також начальником госпіталю, директором або головним лікарем будинку для осіб похилого віку та інвалідів. Так, [INFO]року помер гр. [PERSON], [INFO], який мешкав один за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (Серія [NUMBER]), яка міститься в матеріалах справи. Після смерті гр. [PERSON], [INFO]року, [PERSON], як єдиний спадкоємець, звернулася до державного нотаріуса Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, із заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, в результаті чого нотаріусом винесено Постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії від 09 січня 2014року у зв'язку з тим, що Заповіт не було зареєстровано в спадковому реєстрі Державного нотаріального архіву Дніпропетровської області у встановлені строки, та їй було рекомендовано звернутися до суду. Як було встановлено у судовому засіданні, за життя гр. [PERSON] перебуваючи в медичному закладі, заповів [PERSON], усе належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, усі майнові права та обов'язки, які належали йому на час складання та посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов'язки, які належали йому на день смерті, про що 30 листопада 2012 року складено заповіт посвідчений головним лікарем Верхньодніпровської центральної районної лікарні Дніпропетровської області Алексенко Олексієм Григоровичем та заступником головного лікаря Пархоменко Оленою Станіславівною, який реєстровий за № 2371 та скріплено печаткою медичного закладу. 22.08.2013р., листом за вих. № 1611, головним лікарем КЗ «Верхньодніпровська ЦРЛ «ДОР» Пархоменко О.С. до Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області в порядку ст. 40 Закону України «Про нотаріат» направлено оригінал заповіту від 30.11.2012 року від імені громадянина [PERSON], [INFO] року народження, посвідченого посадовими особами Комунального закладу «Верхньодніпровська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради», для подальшого зберігання та реєстрації у спадковому реєстрі державного нотаріату з проханням повідомити щодо реєстрації даного заповіту. Проте, відповіддю Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області від 23.10.2013 року за вих. № 361/02-06 було відмовлено у зберіганні та реєстрації у спадковому реєстрі державного нотаріату, з посиланням на несвоєчасне направлення вказаного заповіту, та запропоновано звернутися до суду з вимогою щодо визнання заповіту дійсним. Як зазначено позивачем, покійний був чоловіком її рідної сестри, яку вона також доглядала після тяжкої хвороби, тривалий час жила в її будинку в м. Верхньодніпровську, Дніпропетровської області, так як була прикута до ліжка. Потім, [PERSON] до дня смерті доглядала померлого гр. [PERSON], так як дітей подружжя не мало, він також потребував постійної допомоги через нездатність до самообслуговування. Крім того, позивач мала доручення від 13 лютого 2013 року бути представником заповідача у всіх установах та організаціях. Так в 2013 році позивачем укладено угоди в інтересах померлого на реєстрацію, відповідно до чинного законодавства України земельної ділянки та виготовлення кадастрового номеру, з метою продажу будинку померлого, вона також отримувала грошові кошти в управлінні праці за те, що доглядала померлого. Отже, [PERSON] вважаєся такою, що прийняла спадщину шляхом подання заяви про прийняття спадщини. Відповідно до вимог ст. 40 Закону України «Про нотаріат» N 3425-XII, від 02.09.1993 року - до нотаріально посвідчених заповітів (крім секретних) прирівнюються: 1) заповіти осіб, які перебувають на лікуванні у лікарні, госпіталі, іншому стаціонарному закладі охорони здоров'я, а також осіб, які проживають у будинках для осіб похилого віку та інвалідів, посвідчені головними лікарями, їх заступниками з медичної частини або черговими лікарями цих лікарень, госпіталів, інших стаціонарних закладів охорони здоров'я, а також начальниками госпіталів, директорами або головними лікарями будинків для осіб похилого віку та інвалідів. Посадові особи, зазначені в пункті 1 частини першої цієї статті, зобов'язані негайно передати по одному примірнику посвідчених ними заповітів у державний нотаріальний архів за місцем проживання заповідача. Крім того, відповідно до п. 23 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994р. № 419 - заповіт складається і посвідчується у двох примірниках. Один примірник заповіту видається заповідачу. Другий примірник у той самий день передається до державного нотаріального архіву за постійним місцем проживання заповідача. Проте, як уже зазначалось Відповідачем 1, заповіт [PERSON] від 30.11.2012 року був направлений до Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області лише 22.08.2013р., у зв'язку з чим вбачається протиправність дій Відповідача 1 щодо несвоєчасного направлення заповіту. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи відповідно до ст. 19 Конституції України зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Спосіб - це визначене законом в їх компетенції порядок, у якому здійснюються дії, спрямовані на реалізацію владних повноважень. Здійснюючи такі дії, вони можуть спиратись тільки на компетенційні права і обов'язки та використовувати у своїй діяльності ті засоби, форми, прийоми, що передбачені законодавством. Суд звертає увагу також на той факт, що Відповідачем-2 безпідставно відмовлено в реєстрації заповіту, оскільки п.п. 2.8 Розділу Положення про спадковий реєстр, затвердженого Наказом МЮУ №1810/5 від 07.07.2011 року вказує, що реєстратор відмовляє у внесенні відомостей до Спадкового реєстру лише у разі відсутності: - у заяві передбачених цим Положенням відомостей або коли такі відомості неповністю, нечітко або нерозбірливо зазначені; - документа про здійснення оплати за формування в Спадковому реєстрі реєстраційного запису з видачею відповідного витягу або якщо таку оплату здійснено не в повному обсязі; Тобто, в інших випадках реєстратор повинен був здійснити реєстрацію заповіту у спадковому реєстрі протягом двох робочих днів після надходження на зберігання заповітів від осіб, які зазначені в статті 1252 Цивільного кодексу України і частині першій статті 40 Закону України «Про нотаріат». Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб'єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Одним із головних принципів адміністративного судочинства, відповідно до ст. 7 КАС України є принцип верховенства права. Відповідно дост. 3 Конституції України та ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов'язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини. Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є суб'єктом владних повноважень при прийнятті оскаржуваного рішення діяв з без усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) та без урахування принципу верховенства права. При цьому суд зазначає, що пропорційність - це критерій, який містить поняття мінімальних обмежень стосовно здійснення гарантованих прав та поняття необхідного захисту загальних інтересів у демократичному суспільстві. Мета оскаржуваного акту має бути достатньо важливою для того, щоб вважати його юридичну дію такою, що переважає над дією конституційного положення, яке гарантує відповідне право. Воно має стосуватися інтересів, захист яких є нагальною і основною потребою у вільному і демократичному суспільстві. Засоби, вибрані задля цієї мети, мають бути виправданими за критерієм пропорційності: a) мати раціональний зв'язок з такою метою, не повинні бути свавільними, несправедливими чи ґрунтуватися на ірраціональних міркуваннях; б) ущемляти відповідне право якомога меншою мірою; і в) їхні наслідки для відповідних прав мають бути пропорційними до цієї мети. Таким чином, на підставі ст.10 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.11 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними доказів, з'ясувавши обставини у справі; перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, у зв'язку із чим позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Однак, при цьому, суд зазначає, що стаття 162 Кодексу адміністративного судочинства України наводить перелік способів захисту порушених прав, свобод чи інтересів та інших видів висновків суду по суті позовних вимог. При цьому даний перелік не є вичерпний, оскільки відповідно до частини третьої цієї статті суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Тобто, спосіб захисту, обраний судом, не обов'язково має збігатися з тим, що запропонував позивач у позовних вимогах. Таким чином, враховуючи приписи статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне визнати протиправними дії Комунального закладу «Верхньодніпровська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради» в частині несвоєчасного направлення примірнику заповіту гр. [PERSON] складеного 30 листопада 2012року до Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області, та визнати протиправними дії Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області в частині відмови зареєструвати заповіт гр. [PERSON] складеного 30 листопада 2012року у спадковому реєстрі та зобов'язати Державний нотаріальний архів в Дніпропетровській області здійснити відповідну реєстрацію заповіту складеного 30 листопада 2012року гр. [PERSON], посвідченого головним лікарем Комунального закладу «Верхньодніпровська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради» Алексенко Олексієм Григоровичем в спадковому реєстрі Державного нотаріального архіву в Дніпропетровської області. На підставі викладеного,

Результат розгляду: granted