Рішення адміністративного суду від 2014-02-10 00:00:00+02

Інспекцією з питань захисту прав споживачів у Київській області на підставі направлення від 16 вересня 2013 року № 1969 б проведено планову перевірку з питань дотримання законодавства про захист прав споживачів на АЗС № 03/7 ТОВ «АСТРАЛ-СЕРВІС» (м. Обухів, вул. Жовтнева, 47), за результатами якої складено акт від 18 вересня 2013 року № 001197. Перевіркою встановлено порушення позивачем пункту 9 Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 № 1442, пункту 21 Порядку провадження торговельної діяльності та правил торговельного обслуговування на ринку споживчих товарів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.06.2006 № 833, статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 № 1023-XII, що виявилось у відсутності необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію (нафтопродукти), зокрема інформації щодо бензину автомобільного неетильованого А-95 «Premium» про строк його придатності, обов'язкові дії позивача після його закінчення, а також можливі наслідки в разі невчинення цих дій. 23 жовтня 2013 року відповідачем винесено постанову про накладення стягнень, передбачених статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 № 1023-XII, якою до позивача застосовано штраф у розмірі 65 386, 04 грн. Незгода з вказаним рішенням суб'єкта владних повноважень обумовила звернення позивача з адміністративним позовом до суду. Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд не погоджується з доводами ТОВ «АСТРАЛ-СЕРВІС», виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 № 1023-XII (далі - Закон № 1023-XII) продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Згідно із ч. 4 ст. 14 Закону № 1023-XII продукція, на яку актами законодавства або іншими нормативними документами встановлено обов'язкові вимоги щодо забезпечення безпеки для життя, здоров'я споживачів, їх майна, навколишнього природного середовища і передбачено нанесення національного знака відповідності, повинна пройти встановлену процедуру оцінки відповідності. Виробник має право маркувати продукцію національним знаком відповідності за наявності декларації про відповідність та/або сертифіката відповідності, виданих згідно із законодавством. Реалізація продукції (у тому числі імпортних товарів) без маркування національним знаком відповідності та/або без сертифіката відповідності чи декларації про відповідність забороняється. Частиною 1 ст. 15 Закону № 1023-XII визначено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію повинна містити: 1) назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються; 2) найменування нормативних документів, вимогам яких повинна відповідати вітчизняна продукція; 3) дані про основні властивості продукції, а щодо продуктів харчування - про склад (включаючи перелік використаної у процесі їх виготовлення сировини, в тому числі харчових добавок), номінальну кількість (масу, об'єм тощо), харчову та енергетичну цінність, умови використання та застереження щодо вживання їх окремими категоріями споживачів, а також іншу інформацію, що поширюється на конкретний продукт; 4) відомості про вміст шкідливих для здоров'я речовин, які встановлені нормативно-правовими актами, та застереження щодо застосування окремої продукції, якщо такі застереження встановлені нормативно-правовими актами; 5) позначку про наявність або відсутність у складі продуктів харчування генетично модифікованих компонентів; 6) дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції; 6-1) виробник (продавець) у разі виявлення недостовірної інформації про продукцію (якщо вона не шкодить життю, здоров'ю або майну споживача) протягом тижня вилучає цю продукцію з продажу та приводить інформацію про неї до відповідності; 7) дату виготовлення; 8) відомості про умови зберігання; 9) гарантійні зобов'язання виробника (виконавця); 10) правила та умови ефективного і безпечного використання продукції; 11) строк придатності (строк служби) товару (наслідків роботи), відомості про необхідні дії споживача після їх закінчення, а також про можливі наслідки в разі невиконання цих дій; 12) найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування. Стосовно продукції, яка підлягає обов'язковій сертифікації, споживачеві повинна надаватись інформація про її сертифікацію. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону № 1023-XII інформація, передбачена частиною першою цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування. Порядок приймання, зберігання і роздрібної торгівлі бензином, дизельним паливом, гасом, маслами, мастилами (далі - нафтопродукти), а також вимоги у дотриманні справ споживачів щодо належної якості цих нафтопродуктів, безпеки для життя та здоров'я споживачів, навколишнього природного середовища і рівня торгівельного обслуговування регулюються Правилами роздрібної торгівлі нафтопродуктами, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 № 1442 (далі - Правила). Пунктом 8 Правил передбачено, що відомості про роздрібні ціни, марки та види нафтопродуктів (у тому числі дизельного палива залежно від вмісту масової частки сірки), що продаються на АЗС, повинні бути зазначені на інформаційному табло, яке встановлюється на в'їзді та біля оператора АЗС. Відповідно до пункту 9 Правил суб'єкт господарювання, що здійснює продаж нафтопродуктів, зобов'язаний своєчасно подати споживачеві необхідну, доступну та достовірну інформацію про нафтопродукти, а також копії паспортів якості, в яких зазначені нормативні документи, вимогам яких відповідають нафтопродукти, та копії сертифікатів відповідності або свідоцтв про визнання відповідності (якщо нафтопродукт підлягає обов'язковій сертифікації в Україні). В інформації про нафтопродукти зазначаються: їх назва; дані про їх основні властивості; відомості про вміст шкідливих для здоров'я речовин, які встановлені нормативно-правовими актами; ціна та умови їх придбання; відомості про умови їх зберігання; правила та умови їх ефективного і безпечного використання; строк їх придатності, обов'язкові дії споживача після його закінчення, а також можливі наслідки в разі невчинення цих дій; найменування та місцезнаходження суб'єкта господарювання і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача. Інформація подається споживачеві згідно із законодавством про мови. Пунктом 15 Правил передбачено, що суб'єкт господарювання повинен забезпечити наявність на видному та доступному для споживача місці на АЗС куточка покупця, в якому розміщуються інформація про найменування власника АЗС або уповноваженого ним органу, місцезнаходження і номери телефонів органів, що забезпечують захист прав споживачів, книга відгуків та пропозицій. На вимогу споживача уповноважений керівником суб'єкта господарювання працівник повинен ознайомити його з вимогами цих Правил, Закону України «Про захист прав споживачів", а також подати документи, зазначені у пункті 9 цих Правил. Таким чином, аналіз вказаних вище норм свідчить про те, що ними встановлені чіткі вимоги щодо переліку належної інформації, яку суб'єкт господарювання повинен своєчасно надати споживачеві для можливості компетентного та свідомого вибору продукції Водночас, згідно пункту 17 зазначеного Порядку забороняється продаж товарів, що не мають відповідного маркування, належного товарного вигляду, на яких строк придатності не зазначено або зазначено з порушенням вимог нормативних документів, строк придатності яких минув, а також тих, що надійшли без документів, передбачених законодавством, зокрема які засвідчують їх якість та безпеку. Відповідно до пункту 21 вказаного Порядку суб'єкт господарювання зобов'язаний, зокрема, надавати споживачеві (покупцеві) у доступній формі необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про товари. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем за результатами перевірки було встановлено, що позивачем реалізується бензин автомобільний неетильований А-95 «Premium» за відсутності необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про вказану продукцію, зокрема про строк його придатності та обов'язкові його дії після його закінчення. Водночас, в підтвердження своєї позиції та протиправності висновків відповідача, позивачем надано наступні документи, а саме: сертифікат відповідності серії ВВ № UA 1/072/0144733-13 від 05 липня 2013 року, з терміном дії до 02 липня 2014 року, паспорт якості № 99836 «Бензин автомобільний, виданих ТОВ «АСТРАЛ-СЕРВІС» виробником - АТ «Орлен Летува» та лист АТ «Орлен Летува» від 30.09.2013 року № D12/12.11-9/0616. З досліджених вище документів, судом встановлено, що відповідно до вказаного вище сертифікату відповідності, бензин на який він видано відповідає вимогам ДСТУ 4839:2007 «Бензини автомобільні підвищеної якості», бензини автомобільні згідно з додатком випускаються серійно та ввозяться в Україну з 03.07.2013 року по 02.07.2014 рік, враховуючи термін придатності до застосовування, технагляд проводиться один раз протягом терміну дії сертифікату. З паспорту якості № 99836 «Бензин автомобільний, неетильований А-95 «Premium» зі вмістом кисню до 2,7 % мас., клас В», вбачається, що датою відбору проб є 09.08.2013 року. При цьому, з листа АТ «Орлен Летува» - виробника бензину автомобільного неетильованого А-95 «Premium», адресованого Державній інспекції України з питань захисту прав споживачів вбачається, що АТ «Орлен Летува» та яким надано роз'яснення щодо відсутності в паспортах якості дати виготовлення нафтопродуктів, зазначено, що датою виробництва бензинів, з урахуванням складності технологічного процесу пов'язаного з виробництвом, зберіганням та подальшим відвантаженням нафтопродуктів в адресу підприємств - покупців, слід вважати саме дату відбору проб. Отже, 09.08.2013 року є датою виробництва бензину. Проте, до вказаних доказів суд ставиться критично, оскільки вони не дають споживачеві у доступній формі необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про строк придатності бензину та обов'язкові дії після його завершення. За вказаних обставин, судом не можуть бути прийняті до уваги посилання позивача на технічні умови ДСТУ 4839:2007 «Бензини автомобільні підвищеної якості», відповідно до яких визначено гарантійний строк зберігання бензинів, а саме 1 рік з дати виготовлення, а також передбачено, що у разі закінчення гарантійного строку зберігання для можливості споживання споживач повинен перевірити бензини на відповідність вимогам цього стандарту, оскільки доказів розміщення такої інформації в доступній споживачеві формі позивачем надано не було. Спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у сфері захисту прав споживачів та його територіальні органи в областях, містах Києві та Севастополі, а на території Автономної Республіки Крим - орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері захисту прав споживачів здійснюють державний контроль за додержанням законодавства про захист прав споживачів, забезпечують реалізацію державної політики щодо захисту прав споживачів і мають право: накладати на суб'єктів господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, стягнення, передбачені статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 № 1023-XII, в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно із пунктом 7 частини першої статті 23 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 № 1023-XII у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб'єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування, у тому числі ресторанного господарства, несуть відповідальність за відсутність необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію - у розмірі тридцяти відсотків вартості одержаної для реалізації партії товару, виконаної роботи, наданої послуги, але не менше п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а у разі, коли відповідно до закону суб'єкт господарської діяльності не веде обов'язковий облік доходів і витрат, - у розмірі п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Виходячи із вказаної норми Закону, застосування штрафу можливе лише у разі порушення суб'єктом господарювання норм законодавства про захист прав споживачів. За вказаних обставин, порушення виявленні в акті перевірки знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, а тому суд приходить до висновку, що відповідачем застосовано штраф до позивача у розмірі 65 386, 04 грн. було здійснено у відповідності до норм чинного законодавства, у зв'язку із чим у суду відсутні підстави для скасування постанови від 23 жовтня 2013 року № 1121. Згідно з частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. ст. 69, 70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Під час розгляду справи доводи позивача були спростовані. Натомість, відповідачем доведено правомірність прийнятого ним рішення. Враховуючи вищезазначене, суд всебічно, повно та об'єктивно, за правилами, встановленими ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази та заслухавши пояснення представників сторін по справі, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, у зв'язку із чим в задоволені адміністративного позову слід відмовити повністю. Враховуючи положення статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України та ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», суд вирішив стягнути з позивача 1 548, 45 грн. судового збору.

Результат розгляду: granted