Рішення адміністративного суду від 2014-03-18 00:00:00+02

Фізична особа - підприємець [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Міндоходів у Київській області про визнання протиправною відмови відповідача у реєстрації позивача як платника єдиного податку, оформленої листом від 31.12.2013 № 1853/с/17-2, та зобов`язання відповідача зареєструвати позивача як платника єдиного податку на підставі поданої ним заяви від 16.12.2013. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 16.12.2013 ним подано до податкового органу заяву про застосування спрощеної системи оподаткування з 01.01.2014. За результатами розгляду цієї заяви відповідачем відмовлено у реєстрації позивача як платника єдиного податку у зв`язку з наявністю у нього податкового боргу. Позивач вважає, що висновки податкового органу стосовно наявності у нього податкового боргу не відповідають дійсності, а відтак відмова відповідача зареєструвати його платником єдиного податку з 01.01.2014, на думку позивача, не відповідає вимогам закону та є такою, що порушує охоронювані законом права та інтереси платника податків. Представник відповідача позов не визнав, надав суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що посадові особи Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Міндоходів у Київській області, відмовляючи позивачу у його реєстрації як платника єдиного податку, діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. У судовому засіданні, призначеному на 14.03.2014, позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача позов не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, наведених у письмових запереченнях. Судом, з метою забезпечення всебічного та об`єктивного вирішення справи, на підставі частини другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, оголошено у справі перерву до 18.03.2014 о 13 год. 00 хв. У судове засідання, призначене на 18.03.2014, з`явився позивач. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи. Матеріали справи містять клопотання представника відповідача про розгляд справи за його відсутності. Частиною четвертою статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до приписів частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. Беручи до уваги ту обставину, що про дату, час та місце судового розгляду справи представник відповідача повідомлений належним чином, однак у судове засідання не з`явився та надіслав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, враховуючи, що для розгляду і вирішення даної справи відсутня потреба у заслуховуванні свідків чи експертів, судом прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та доказами. Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) зареєстрований в якості фізичної особи - підприємця 09.11.2006, про що зроблено запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців за № 2 339 000 0000 004871. Як платник податків позивач перебуває на обліку в Державній податковій інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Міндоходів у Київській області. 16.12.2013 позивачем з метою оподаткування власних доходів від провадження господарської діяльності за спрощеною системою подано до податкового органу заяву, відповідно до даних якої датою переходу на спрощену систему оподаткування шляхом сплати єдиного податку визначено 01.01.2014, група платників єдиного податку - друга. За результатами розгляду заяви позивача Державною податковою інспекцією у Києво-Святошинському районі Головного управління Міндоходів у Київській області відмовлено у його реєстрації як платника єдиного податку, про що поінформовано позивача листом від 31.12.2013 № 1853/с/17-2. Як на підставу для відмови у реєстрації фізичної особи - підприємця [PERSON] платником єдиного податку відповідач у своєму листі від 31.12.2013 № 1853/с/17-2 посилається на невідповідність суб`єкта господарювання вимогам, встановленим статтею 291 Податкового кодексу України, а саме: наявність у позивача на день подання заяви про реєстрацію платником єдиного податку податкового боргу, що складається з недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 8619 грн. 50 коп. Позивач із висновками податкового органу стосовно відсутності у нього права на обрання спрощеної системи оподаткування з 01.01.2014 не погодився, у зв`язку з чим звернувся до суду з даним адміністративним позовом. Зокрема, позивач зазначає, що станом на 16.12.2013 за ним не рахується несплачене грошове зобов`язання по податкам і зборам, вичерпний перелік яких встановлено Податковим кодексом України. Позивач також звертає увагу на те, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в силу приписів Податкового кодексу України та Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI не є податком або збором та не входить до системи оподаткування, у зв`язку з чим заборгованість по сплаті єдиного внеску не вважається податковим боргом. Крім того, позивач наголошує, що повідомлені податковим органом відомості стосовно суми недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не відповідають дійсності. Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного. Вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, визначені Податковим кодексом України. Так, главою 1 розділу XIV Податкового кодексу України встановлено правові засади застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності, а також справляння єдиного податку. Відповідно до пункту 291.2 статті 291 глави 1 розділу XIV Податкового кодексу України, спрощена система оподаткування, обліку та звітності - це особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності. Пунктом 291.3 статті 291 глави 1 розділу XIV Податкового кодексу України передбачено, що юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою. Згідно з приписами пункту 299.1 статті 299 Податкового кодексу України, реєстрація суб'єкта господарювання як платника єдиного податку здійснюється шляхом внесення відповідних записів до реєстру платників єдиного податку. Відповідно до пункту 299.3 статті 299 Податкового кодексу України, у разі відсутності визначених цим Кодексом підстав для відмови у реєстрації суб'єкта господарювання як платника єдиного податку контролюючий орган зобов'язаний протягом двох робочих днів від дати надходження заяви щодо переходу на спрощену систему оподаткування зареєструвати таку особу платником єдиного податку. У разі відмови у реєстрації платника єдиного податку контролюючий орган зобов'язаний надати протягом двох робочих днів з дня подання суб'єктом господарювання відповідної заяви письмову вмотивовану відмову, яка може бути оскаржена суб'єктом господарювання у встановленому порядку (пункт 299.5 статті 299 Податкового кодексу України). Пунктом 299.6 статті 299 Податкового кодексу України передбачено, що підставою для прийняття контролюючим органом рішення про відмову у реєстрації суб'єкта господарювання як платника єдиного податку є, зокрема, невідповідність такого суб'єкта вимогам, встановленим статтею 291 цього Кодексу. Так, підпунктом 291.5.8 пункту 291.5 статті 291 Податкового кодексу України визначено, що не можуть бути платниками єдиного податку суб'єкти господарювання, які на день подання заяви про реєстрацію платником єдиного податку мають податковий борг, крім безнадійного податкового боргу, що виник внаслідок дії обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин). Оскільки податковим органом відмовлено у реєстрації позивача як платника єдиного податку з огляду на наявність у нього податкового боргу, судом з метою забезпечення всебічного та об`єктивного вирішення справи було витребувано у відповідача докази, що підтверджують вказані обставини, у тому числі: належним чином засвідчену копію виставленої позивачу податкової вимоги із визначеною сумою податкового боргу, що підлягає погашенню, та облікові картки платника податків, що фіксують наявність у позивача узгодженого податкового зобов`язання на момент подання ним заяви про застосування спрощеної системи оподаткування. Під час судового розгляду адміністративної справи представник відповідача пояснив суду, що податкові вимоги позивачу не виставлялись, а заборгованість, що наявна за позивачем та перешкоджає його реєстрації платником єдиного податку, згідно з даними облікових карток складається виключно з недоїмки по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Враховуючи характер спірних правовідносин, що є предметом розгляду, вирішення даного публічно - правового спору пов`язується з оцінкою тієї обставини чи входить до складу податкового боргу єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що не сплачений своєчасно. Відповідно до підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання. У свою чергу, грошовим зобов'язанням платника податків в силу приписів пункту 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу вважається сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності. Податкове зобов`язання - це сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк (підпункт 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України). Згідно з приписами пункту 6.1 статті 6 Податкового кодексу України, податком є обов'язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу. Збором (платою, внеском) вважається обов'язковий платіж до відповідного бюджету, що справляється з платників зборів, з умовою отримання ними спеціальної вигоди, у тому числі внаслідок вчинення на користь таких осіб державними органами, органами місцевого самоврядування, іншими уповноваженими органами та особами юридично значимих дій (пункт 6.2 статті 6 Податкового кодексу України). Виключний перелік загальнодержавних та місцевих податків і зборів визначено, відповідно, статтями 9 та 10 Податкового кодексу України. Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не включено до переліку загальнодержавних або місцевих податків і зборів. Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон України № 2464-VI). Відповідно до частини другої статті 2 Закону України № 2464-VI, виключно цим Законом визначаються принципи збору та ведення обліку єдиного внеску, порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, а також орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність. Статтею 8 Закону України № 2464-VI встановлено, що єдиний внесок не входить до системи оподаткування. З серпня 2013 року у зв`язку з набранням чинності законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з проведенням адміністративної реформи» від 04.07.2013 № 406-VII та «Про внесення змін до Податкового кодексу України у зв'язку з проведенням адміністративної реформи» від 04.07.201 № 404-VII, якими внесено зміни до Закону України № 2464-VI та до Податкового кодексу України, повноваження з адміністрування єдиного внеску покладено на органи доходів і зборів. При цьому, пунктом 1.3 статті 1 Податкового кодексу України визначено, що питання погашення зобов`язань зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування цим Кодексом не регулюються. З аналізу положень наведених вище правових норм вбачається, що єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування як консолідований страховий внесок не є податком або збором, не входить до системи оподаткування, а зобов`язання з його сплати не є податковим зобов`язанням у розумінні положень 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України. У свою чергу, сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені Законом України № 2464-VI, вважається недоїмкою зі сплати єдиного внеску, погашення якої платником або стягнення її органом доходів і зборів шляхом вжиття заходів впливу здійснюється за процедурою та в порядку, що визначені виключно цим Законом, у зв`язку з чим встановлені Податковим кодексом України заходи узгодження цього зобов`язання, тобто набуття цим зобов`язанням статусу податкового боргу у разі несвоєчасної сплати, не застосовуються. Крім того, аналіз положень підпунктів 191.1.22, 191.1.24 пункту 191.1 статті 191, підпункту 20.1.19 пункту 20.1 статті 20, пунктів 41.1 та 41.2 статті 41 Податкового кодексу України дозволяє дійти висновку, що законодавець, поклавши на орган доходів і зборів функції з адміністрування податків, зборів, митних платежів, а також єдиного внеску, не ототожнює заходи контролю за нарахуванням єдиного внеску та забезпеченням погашення недоїмки з його сплати із заходами, направленими на визначення контролюючим органом грошових зобов'язань платника податків та погашення податкового боргу. За наведених обставин, суд дійшов висновку, що сума єдиного внеску, своєчасно не сплачена страхувальником у строки, встановлені Законом України № 2464-VI, не вважається податковим боргом, у зв`язку з чим наявність у такої особи недоїмки зі сплати єдиного внеску не є перешкодою для набуття нею статусу платника єдиного податку за умови її відповідності іншим критеріям, визначеним главою 1 розділу XIV Податкового кодексу України. Відповідно до частин першої та другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Враховуючи, що представником відповідача не спростовано доводи позивача щодо виконання ним у повному обсязі на момент подання заяви про реєстрацію платником єдиного податку обов`язку зі сплати відповідних сум податкових зобов'язань, висновки податкового органу стосовно відсутності у позивача права на обрання спрощеної системи оподаткування у зв`язку з наявністю обмежень, визначених підпунктом 291.5.8 пункту 291.5 статті 291 Податкового кодексу України, суд вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах матеріального права. Відтак, відмову Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Міндоходів у Київській області у реєстрації позивача як платника єдиного податку, оформлену листом від 31.12.2013 № 1853/с/17-2, суд вважає протиправною. Водночас, суд звертає увагу позивача та те, що статтею 6 Конституції України визначено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Функцією судів, що визначена статтею 124 Конституції України, є здійснення правосуддя. У свою чергу, реєстрація або відмова у реєстрації суб`єкта господарювання як платника єдиного податку в силу приписів Податкового кодексу України належить до виключної компетенці органу доходів і зборів. Враховуючи викладене, суд не вправі підміняти податковий орган та приймати замість нього рішення, які віднесені до його компетенції, втручаючись у дискреційні повноваження. Відтак, суд не вбачає правових підстав для задоволення вимоги позивача про зобов`язання відповідача зареєструвати його як платника єдиного податку на підставі поданої ним заяви від 16.12.2013. В силу частини другої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Частиною другою статті 162 цього Кодексу передбачено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, зобов'язання відповідача вчинити певні дії. Зважаючи на приписи вказаних вище норм, суд з метою захисту прав, свобод та інтересів позивача вважає за необхідне зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву фізичної особи - підприємця [PERSON] від 16.12.2013 про застосування спрощеної системи оподаткування та прийняти рішення за результатами її розгляду відповідно до вимог чинного податкового законодавства та з урахуванням обставин, що стали підставою для визнання судом протиправною відмови у реєстрації позивача як платника єдиного податку, оформленої листом від 31.12.2013 № 1853/с/17-2. За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню частково. Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Статтею 97 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд за клопотанням однієї зі сторін визначає грошовий розмір судових витрат, які повинні бути їй компенсовані. Оскільки позивачем вимоги про відшкодування понесених ним судових витрат не заявлялись, а відповідачем не надано суду доказів понесення ним витрат, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати стягненню з бюджету не підлягають.

Результат розгляду: partial