Рішення адміністративного суду від 2014-02-06 00:00:00+02

20 березня 2012 року Фізична особа-підприємець [PERSON] (далі - Позивач, ФОП [PERSON]) звернувся в суд з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Сихівському районі м. Львова Львівської області Державної податкової служби (далі, Відповідач ДПІ), про скасування рішення про відмову на застосування спрощеної системи оподаткування та зобов'язати вчинити дії. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішення відповідача про відмову на застосування спрощеної системи оподаткування та звітності з 01.01.2012 року прийняте без встановлених законом підстав та не відповідач вимогам чинного законодавства України та підлягає скасуванню. Оскільки на думку позивача, Податковим кодексом України не встановлено обмежень на застосування спрощеної системи оподаткування суб'єктами господарювання, що здійснюють діяльність з виготовлення та реалізації ювелірних виробів з дорогоцінними металами та дорогоцінними камінням. Постановою суду першої інстанції, адміністративний позов ФОП [PERSON] про скасування рішення про відмову на застосування спрощеної системи оподаткування та зобов'язати вчинити дії задоволено частково. Скасовано рішення ДПІ у Сихівському районі м. Львова № 1654/17-114 від 02.02.2012 року про відмову на застосування спрощеної системи оподаткування та звітності з 01.01.2012 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Державного бюджету України на користь фізичної особи - підприємця [PERSON] ( ідентифікаційний номер [NUMBER], [ADDRESS]) 16 грн. судового збору. Постанову суду першої інстанції оскаржив Відповідач, подавши на неї апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну скаргу задовольнити, прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ФОП [PERSON], відмовити повністю. Апеляційні вимоги Позивач, обґрунтовує тим, що фізичні особи - підприємці, які надають побутові послуги населенню, зокрема з виготовлення ювелірних виробів за індивідуальними замовленнями, та послуг з ремонту ювелірних виробів, мають право застосовувати спрощену систему оподаткування (пп. 28 та 29 п. 291.5.8. ст. 291 Кодексу). Таким чином, відмова ДПІ у застосуванні спрощеної системи оподаткування позивача за умов здійснення роздрібної торгівлі годинниками та ювелірними виробами є обґрунтованою, та прийнятою з урахуванням вимог Податкового кодексу України, Закону України «Про регулювання видобутку, виробництва і використання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння та контроль за операціями з ними» від 18.11.1997 року № 637/97-ВР. Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання на виклик суду не з'явилися, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності згідно із ч.4 ст. 196 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 2 ч. 1 ст. 202 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильного вирішення справи. Судом першої інстанції встановлено, що 26.04.2001 року Виконавчим комітетом Львівської міської ради проведено державну реєстрацію ФОП [PERSON], що підтверджується копією Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця серії [NUMBER]. 24.01.2012 року позивач звернулася до ДПІ у Сихівському районі м. Львова з заявою про застосування спрощеної системи оподаткування з обранням виду діяльності згідно КВЕД ДК 009:2005 -КВЕД 52.4. «Роздрібна торгівля у спеціалізованих магазинах непродовольчими товарами», 52.48.2 «Роздрібна торгівля годинниками та ювелірними виробами». 02.02.2012 року листом ДПІ у Сихівському районі м. Львова за № 1654/17-114 позивачу відмовлено у застосуванні спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності з 01.01.2012 року, з підстав, що з врахуванням пп. 4 пп. 291.5.1. п. 291.5. ст. 291 Податкового кодексу України та п. 1, п. 2 ст. 1 Закону України «Про державне регулювання видобутку, виробництво і використання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння на контроль за операціями з ними», фізичні особи - підприємці єдиного податку не мають право здійснювати виробництво та продаж ювелірних виробів. Згідно із п. 291.3 ст. ПК України юридична особа чи фізична особа - підприємець може самостійно обрати спрощену систему оподаткування, якщо така особа відповідає вимогам, встановленим цією главою, та реєструється платником єдиного податку в порядку, визначеному цією главою. Відповідно до п.п. 298.1.1 п. 298.1 ст. 298 ПК України для обрання або переходу на спрощену систему оподаткування суб'єкт господарювання подає до органу державної податкової служби заяву. Згідно до ст. 299 ПК України визначено, що свідоцтво платника єдиного податку видається суб'єкту господарювання, який подав до органу державної податкової служби заяву щодо обрання або переходу на спрощену систему оподаткування. Свідоцтво платника єдиного податку видається органом державної податкової служби безоплатно протягом 10 календарних днів з дня подання суб'єктом господарювання заяви. У разі відмови у видачі свідоцтва платника єдиного податку орган державної податкової служби зобов'язаний надати протягом 10 календарних днів, з дня подання суб'єктом господарювання заяви, письмову вмотивовану відмову, яка може бути оскаржена суб'єктом господарювання у встановленому порядку. Відповідно п. 299.9 зазначеної статті виключною підставою для прийняття органом державної податкової служби рішення про відмову у видачі суб'єкту господарювання свідоцтва платника єдиного податку є, зокрема, невідповідність такого суб'єкта господарювання вимогам статті 291 цієї глави. Так, відповідно до абзацу 4 п.п. 291.5.1 п. 291.5 ст. 291 Податкового кодексу України не можуть бути платниками єдиного податку суб'єкти господарювання - юридичні особи, які здійснюють видобуток, виробництво, реалізацію дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння, у тому числі органогенного утворення. Стаття 5 ПК України передбачає, що терміни, які застосовуються у Кодексі і не визначаються ним, використовуються у значенні, встановленому іншими законами. Правові основи і принципи державного регулювання видобутку, виробництва, використання, зберігання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння та контролю за операціями з ними визначається Законом України "Про державне регулювання видобутку, виробництва і використання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння та контроль за операціями з ними" від 18.11.1997р. №637/97-ВР (далі Закон № 637/97). Відповідно до п. 1 та п. 2 ст. 1 Закону № 637/97 до дорогоцінних металів відносяться золото, срібло, платина і метали платинової групи (паладій, іридій, родій, осмій, рутеній) у будь-якому вигляді та стані (сировина, сплави, напівфабрикати, промислові продукти, хімічні сполуки, вироби, відходи, брухт тощо), а до дорогоцінного каміння - природні та штучні (синтетичні) мінерали в сировині, необробленому та обробленому вигляді (виробах). Судом першої інстанції не враховано того факту, що виробом з дорогоцінного металу, в розумінні положень Закону України «Про державне регулювання видобутку, виробництва і використання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння та контроль за операціями з ними» є - будь - який ювелірний (побутовий) виріб, виготовлений зі сплавів дорогоцінних металів (золота, срібла, платини, паладію), який використовується як прикраса або предмет побуту. З наведеного вбачається, що обмеження, передбачені абзацом 4 п.п. 291.5.1 п. 291.5 ст. 291 ПК України поширюються на усіх суб'єктів господарювання, які здійснюють видобуток, виробництво чи реалізацію дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння (в тому числі й ювелірних виробів), а тому перехід останніх на спрощену систему оподаткування є неможливим. Посилання суду першої інстанції на код класифікації обраного позивачем виду діяльності, зазначеного у КВЕД, є необґрунтованим, адже визначальною обставиною для характеристики обраного позивачем виду діяльності є не код класифікації за КВЕД, а зміст (характер) вказаної діяльності. Зазначена позиція судової колегії узгоджується і з практикою Вищого адміністративного суду України викладену в постановах № К/9991/52091/12 від 12.11.2012р. та № К/9991/52501/12 від 28.01.2013р. З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було невірно встановлено фактичні обставини справи, надано невірну оцінку дослідженим доказам та порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Враховуючи викладене вище, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, та підтверджені в ході апеляційного провадження, через що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а в задоволенні позову слід відмовити.

Результат розгляду: denied