Рішення адміністративного суду від 2014-02-13 00:00:00+02

21 січня 2014 року [PERSON] звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Кременчуцького міського управління Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області про визнання бездіяльності неправомірною, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на порушення відповідачами вимог статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, а саме: щодо затримки відповідачами повного розрахунку при звільненні та просив суд виплатити йому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з 01 січня 2008 року по 04 липня 2008 року. Також зазначив, що протиправними діями відповідачів йому було завдано моральної шкоди, яка полягала, зокрема, у значних душевних стражданнях, та яку позивач оцінює у розмірі 10 000 грн. У зв'язку з викладеним у позовній заяві, позивач просив суд: визнати бездіяльність Кременчуцького МУ УМВС України в Полтавській області, УМВС України в Полтавській області щодо відмови у виплаті позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні неправомірними; стягнути з відповідачів середній заробіток за весь час застрижи по день фактичного розрахунку при звільненні у сумі 12 308 грн. 88 коп.; стягнути моральну шкоду у сумі 10 000 грн. У судове засідання позивач не з'явився, надав клопотання про розгляд справи без його участі. Представник відповідача - Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області - у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог. У письмових запереченнях посилався на те, що передбачені законодавством про працю норми оплати і порядок вирішення трудових спорів не поширюються на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо). Крім цього спеціальним законодавством, зокрема Законом України "Про міліцію" та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року №114, не передбачено можливості стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні, як не передбачено і можливості відшкодування моральної шкоди особам рядового чи начальницького складу. Відповідач - Кременчуцького міського управління Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області - у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. 31 грудня 2007 року наказом УМВС України в Полтавській області № 216 ос капітана міліції [PERSON], слідчого слідчого відділення Автозаводського районного відділу Кременчуцького міського управління, звільнено з органів внутрішніх справ з 31 грудня 2007 року відповідно до підпункту "ж" пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за власним бажання). Згідно довідки Кременчуцького МУ ГУ МВС України в Полтавській області від 09 червня 2010 року № 3-158 грошову компенсацію за невикористані дні щорічних відпусток було виплачено [PERSON] 04 липня 2008 року у сумі 1 195 грн. Факт затримки розрахунку при звільненні [PERSON] відповідачем - УМВС України в Полтавській області - не заперечується. Посилаючись на факт невчасного розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки в порядку статей 116, 117 Кодексу законів про працю України та відшкодування заподіяної неправомірними діями моральної шкоди. Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог, суд виходить з наступного. Суд зазначає, що правовідносини щодо виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу працівників органів внутрішніх справ врегульовані Законом України "Про міліцію", Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 року № 114, Порядком обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393, Постановою Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" від 07.11.2007 року N 1294. Відповідно до положень ст. 1 КЗпП України чинність Кодексу законів про працю поширюється на всіх працівників. Частиною 1 ст. 116 КЗпП України визначено, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Положеннями ч. 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Разом з тим, суд зазначає, що, оскільки співробітники органів внутрішніх справ України правового статусу "працівник" не мають (якщо вони не є вільнонайманими і такими, що уклали трудові договори з установами ОВС), проходження їх служби врегульовано спеціальним законодавством, тому чинність Кодексу законів про працю України на них не поширюється. Пунктом 2 частини 2 Постанови Пленуму Верхового Суду України "Про практику застосування судами законодавства про працю" від 24 грудня 1999 року № 13 визначено, що передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб (рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ, тощо). Отже чинним законодавством не передбачено можливості стягнення компенсації за затримку виплати розрахунку при звільненні співробітників органів внутрішніх справ. Стосовно вимог позивача щодо стягнення моральної шкоди, суд зазначає, що відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає лише у випадках, передбачених ст. 56 Конституції і законодавчими актами України. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. До цього ж слід додати, що відповідно до роз'яснень, які містяться у пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", можливість відшкодування такої шкоди має бути прямо передбачена нормами відповідного матеріального закону на підставі якого суд вирішує справу. Право на відшкодування моральної шкоди внаслідок несвоєчасної виплати розрахунку при звільненні зі служби в органах внутрішніх справ Законом України "Про міліцію", Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, Порядком обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей, Постановою Кабінету Міністрів України "Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" не передбачено, тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. З огляду на викладене, позовні вимоги не обґрунтовані та задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Результат розгляду: denied