Рішення адміністративного суду від 2014-01-20 00:00:00+02

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 2 грудня 2013 року повністю відмовлено в задоволені адміністративного позову Публічного акціонерного товариства «Новокраматорський машинобудівний завод» (далі товариство, платник податку) до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Донецьку Міжрегіонального Головного управління Міндоходів (надалі інспекція, відповідач у справі), про визнання недійсною та скасування податкової консультації від 26 вересня 2013 року за номером 6382/10/06-13 та зобов'язання надати нову податкову консультацію з огляду безпідставність заявлених позовних вимог. Ухвалюючи постанову суд першої інстанції виходив з правомірності наданої відповідачем консультації, з огляду на те, в поставлених питаннях позивачем поставлені рекламні послуги (арк. справи 50-52). В апеляційній скарзі позивач посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме положення пункту 160.7 статті 160, підпункту 186.2.3 статті 186, підпункту «б» пункту 186.3 статті 186 Податкового Кодексу України просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Апелянт доводить, що послуги з організації участі у міжнародній виставці не доцільно ототожнювати з послугами з виробництва та (або) розповсюдження реклами. Відповідач у запереченнях на апеляційну скаргу та його представник під час апеляційного розгляду справи проти доводів відповідача заперечував, вважає, що постанова суду є законною та обґрунтованою, ухвалена судом відповідно до норм матеріального та процесуального права на підставі повного і всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі. Апеляційний розгляд справи здійснювався із застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу відповідно до статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України. Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, заперечення на скаргу, встановила наступне. Приватне акціонерне товариство «Новокраматорський машинобудівний завод» є юридичною особою, зареєстроване рішенням виконавчого комітету Краматорської міської ради Донецької області 1 квітня 1994 року, включене до Єдиного Державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ 05763599), перебуває на обліку податкового органу, відповідача у справі, є платником податку на додану вартість з 21 липня 1997 року, що посвідчується свідоцтвом про реєстрацію платника податку на додану вартість від 29 квітня 2011 року (арк. справи 9 - 11, 20-21). Позивач, як платник податків виходячи з положень статті 52 Податкового Кодексу України, 5 липня 2013 року звернувся до податкового органу (відповідача у справі) листом № 015/1733 «Про надання податкової консультації», в якому просив надати роз'яснення, чи є послуги, що має отримати товариство від нерезидентів-організаторів міжнародних виставок, послугами, які надаються для влаштування платних виставок, або це рекламні послуги, та чи підпадають надані послуги під поняття виробництво та/або розповсюдження реклами, чи необхідно під час придбання послуг з організації участі у міжнародній виставці сплачувати податок за ставкою 20 відсотків суми вартості таких послуг та нараховувати податок на додану вартість (арк. справи 22 - 23). Податковим органом 26 вересня 2013 року надана податкова консультація № 6382/10/06-013, в якій зазначено, що виставка є одним з рекламних заходів згідно Закону України «Про рекламу», тому, незалежно від складу та правового характеру послуг, що надаються за відповідними договорами, такі послуги підлягають оподаткуванню податком на додану вартість за ставкою 20% від загальної вартості послуг відповідно до підпункту «б» п. 186.3 ст.186 Податкового кодексу України та податком на прибуток відповідно до п. 160.7 ст.160 Податкового кодексу України з урахуванням обмежень, встановлених п.п.139.1.13 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України (арк. справи30). Відповідач є суб'єктом владних повноважень, податкова консультація надається ним відповідно до статті 52 цього кодексу, значення якої наведене підпунктом 14.1.172 пункту 14.1 статті 14 цього ж кодексу. Предметом роз'яснення є питання, чи є послуги по проведенню виставки, які товариство має намір отримати від нерезидента - організатора міжнародної виставки, послугами, які надаються для влаштування платних виставок або це рекламні послуги, чи підпадають такі послуги під поняття розповсюдження реклами та чи необхідно позивачу нараховувати та сплачувати податок на додану вартість за ставкою 20%. Погоджуючи позицію податкового органу суд першої інстанції виходив із положень статті першої Закону України «Про рекламу», яка наводить розуміння реклами та визначає заходи рекламного характеру. За висновком суду першої інстанції послуги, які надаються для влаштування платних виставок, є послугами реклами відповідно до Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2007 року № 1065 «Про вдосконалення виставково-ярмаркової діяльності в Україні» де визначено про те, що виставка - захід, пов'язаний з демонстрацією продукції, товарів та послуг, який сприяє просуванню їх на внутрішній та зовнішній ринок з урахуванням його кон'юнктури, створенню умов для проведення ділових переговорів з метою укладення договорів про постачання або протоколів про наміри, утворення спільних підприємств, отримання інвестицій. Відповідно до пункту 180.2 статті 180 ПК України особою, відповідальною за нарахування та сплату податку до бюджету у разі постачання послуг нерезидентами, у тому числі їх постійними представництвами, не зареєстрованими як платники податку, якщо місце постачання послуг розташоване на митній території України, є отримувач послуг. Стаття 185 ПК України встановлює визначення об'єкта оподаткування до яких відносяться за підпунктом «б» постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу. Відповідно до підпункту 186.2.3 зокрема для послуг, що надаються для влаштування платних виставок є місце фактичного надання послуг. Згідно підпункту «б» пункту 186.3 ст.186 Податкового кодексу України місцем постачання рекламних послуг вважається місце, в якому отримувач послуг зареєстрований як суб'єкт господарювання або - у разі відсутності такого місця - місце постійного чи переважного його проживання. За правилами пункту 160.7 ст.160 Податкового кодексу України резиденти, які здійснюють виплати нерезидентам за виробництво та/або розповсюдження реклами про такого резидента, під час такої виплати сплачують податок за ставкою 20 відсотків суми таких виплат за власний рахунок. За умовами підпункту 2.1.1 пункту 2.1 Розділу 2 договору «Про надання послуг у зв'язку із участю в Міжнародній виставці та передачі в оренду майна», нерезидент надає а резидент (позивач у справі) сплачує послуги надання у платне користування виставочного стенду, стінових конструкцій, килимового покриття, столу-подіуму та іншого обладнання, прибирання, вивезення сміття, охорону приміщення. У свою чергу реклама в розумінні Закону України «Про рекламу» це інформація про особу чи товар, розповсюджена в будь - якій формі та в будь-який спосіб і призначена сформувати або підтримати обізнаність споживачів реклами та їх інтерес щодо таких особи чи товару. З системного аналізу зазначених норм чинного законодавства вбачається, що платні виставки є одним із заходів рекламного характеру, для яких законодавець зробив виключення пов'язавши їх оподаткування з місцем фактичного надання послуг. Операції з постачання платником податку на додану вартість рекламних послуг нерезиденту не є об'єктом оподаткування податком на додану вартість, так як місцем постачання таких послуг вважається місце постачання їх за межами митної території України. Отримані позивачем послуги для влаштування платної виставки на території Російської Федерації у м. Москві не підлягають оподаткуванню податком на додану вартість за ставкою 20% від загальної вартості послуг відповідно до підпункту «б» п. 186.3 ст.186 Податкового кодексу України та податком на прибуток відповідно до п. 160.7 ст.160 Податкового кодексу України. На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неправильно встановлені обставини справи та судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права в частині визнання консультацію недійсною. Стосовно позовних вимог про зобов'язання податкового органу надати нову консультацію, колегія суддів у задоволені позову відмовляє, з огляду на те, що такий обов'язок передбачений прямою нормою абзацу другого пункту 53.3 статті 53 згідно якої визнання судом податкової консультації недійсною є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду.

Результат розгляду: partial