Рішення адміністративного суду від 2014-02-17 00:00:00+02

Як вбачається з матеріалів справи, Виконавчим комітетом Київської обласної ради народних депутатів [PERSON] видано довідку №30853 б/д про те, що вона станом на 26 квітня 1986 фактично проживала і була прописана в [ADDRESS] і згідно встановленого порядку евакуйована 27 квітня 1986. Довідка є підставою для видачі посвідчення постраждалого від Чорнобильської катастрофи категорії 2 (другої) у відповідності до ст.14 п.2 Закону Української ССР «Про статус і соціальних захист громадян, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи. В подальшому, згідно витягу з Протоколу №170 від 24.10.2014, Комісією визнано безпідставною видачу [PERSON] вказаної довідки №30853, з огляду на те, що у Комісії відсутні підстави для зміни попереднього рішення від 29.08.2013. В свою чергу, згідно Рішенням від 29.08.2013 про не підтвердження [PERSON] факту евакуації у 1986 з м. Прип'яті, оформленого витягом з протоколу №169, суб'єктом владних повноважень встановлено, що надані [PERSON] документи не відповідають вимогам Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 №51. Підставою для визнання документів такими, що не відповідають вимогам Порядку №51 від 20.01.1997 та, як наслідок, прийняття рішення про безпідставність видачі Довідки №30853 стало те, що позивач станом на 26.04.1986 перебувала поза межами м. Прип'ять, а отже - фактично не могла бути евакуйована з м. Прип'яті 27.04.1986. Даний висновок відповідача ґрунтується виключно на тому, що згідно трудової книжки позивача, [PERSON] в період з 01.01.1984 по 01.02.1987 працювала в Республіканському виробничому об'єднанні «Ресфотопрокатразнобит» Узбекської РСР. Наявності інших обставин, що підтверджують відсутність позивача в м. Прип'ять 26.04.1986 відповідачем не виявлено. Окружний адміністративний суд м. Києва критично ставиться до таких тверджень відповідача, враховуючи наступне. Нормативно-правовим актом, що визначає основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення є Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року №796-ХІІ (надалі - Закон №796). Так, відповідно до положень ст. 9 Закону №796, особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є: 1) учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків; 2) потерпілі від Чорнобильської катастрофи - громадяни, включаючи дітей, які зазнали впливу радіоактивного опромінення внаслідок Чорнобильської катастрофи. Відповідно до п.1 ч.1 ст.11 Закону до потерпілих від Чорнобильської катастрофи належать: евакуйовані із зони відчуження (в тому числі особи, які на момент евакуації перебували у стані внутрішньоутробного розвитку після досягнення ними повноліття), а також відселені із зон безумовного (обов'язкового) і гарантованого добровільного відселення; Підставою для визначення статусу евакуйованих із зони відчуження, відселених і таких, які самостійно переселилися, відповідно до статті 4 є довідка про евакуацію, відселення, самостійне переселення (ст.15 Закону). На виконання положень Закону №796 Постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 №51 затверджено Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи (надалі - Порядок №51). Пунктом 2 Порядку №51 визначено, що посвідчення є документом, який підтверджує статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та надає право користуватися пільгами й компенсаціями, встановленими Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», іншими актами законодавства. Приписами п.12 Порядку №51 передбачено, що спірні питання щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, розглядаються комісіями при Київській і Житомирській облдержадміністраціях на підставі відповідних письмових підтверджень, виданих керівниками підприємств, організацій та установ, які направляли цих осіб на роботу до зони відчуження, або керівниками місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування за місцем виконання робіт. У разі встановлення цими комісіями факту необґрунтованої видачі посвідчення відповідної категорії посвідчення на підставі рішення комісії підлягає вилученню. Матеріалами справи підтверджується, що відповідно до Довідки Прип'ятської міської Ради народних депутатів від 26.09.1986 №458, [PERSON] [INFO] евакуйована з м. Прип'ять Київської області внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС та на підставі Постанови ЦК КПСС №524-126 від 07.03.1986 підлягає працевлаштуванню з забезпеченням житлом. Відповідно до виписки з домової книги, датованої серпнем 1986, [PERSON] дійсно проживала (була зареєстрована) в м. Прип'ять до 22.08.1986. Листом заступника голови Ради Міністрів УРСР П. Єсипенко, що адресований Раді Міністрів Киргизької РСР, останній просить вирішити питання позачергового забезпечення житлом та роботою [PERSON] - евакуйовану з м. Прип'яті у зв'язку з Чорнобильською катастрофою. Книжка донора СРСР, видана [PERSON] 04.10.1979 містить в собі запис про те, що 18 квітня 1986 позивачем (у м. Прип'ять на станції переливання крові) здано кров. Як пояснила особисто позивач під час розгляду справи в судовому засіданні, вона дійсно офіційно перебувала в трудових відносинах з Республіканським виробничим об'єднанням «Ресфотопрокатразнобит» Узбекської РСР в період з 01.01.1984 по 01.02.1987 втім, у зв'язку з хворобою матері (зі слів позивача) була вимушена взяти відпустку з метою від'їзду до м. Прип'яті Української РСР. Твердження позивачки про її перебування в м. Прип'ять 26-27 квітня 1986 також підтверджуються показами свідка [PERSON] (подруги позивачки), зі слів якої, вона бачила [PERSON] разом з її матір'ю в автобусі, в якому 27.04.1986 вивозили людей з м. Прип'ять. При цьому, факт перебування свідка [PERSON] в м. Прип'ять 26-27 квітня 1986 підтверджується чорнобильським посвідченням серії [NUMBER], а у суду, в даному випадку, не виникає сумнівів з приводу достовірності повідомлених свідком обставин. Більш того, згідно довідок МСЕК та Експертних висновків Київської обласної лікарні №2, позивач має ряд захворювань, які пов'язані з впливом аварії на Чорнобильській АЕС, що сприймається судом як опосередкований доказ перебування [PERSON] в м. Прип'яті 26-27 квітня 1986 та, як наслідок, доказ її евакуації з зони лиха, про що власне і зазначено у довідці №30853 Виконавчого комітету Київської обласної ради народних депутатів [PERSON]. Враховуючи зазначені обставини, суд приходить до переконання, що висновок відповідача про безпідставність видачі [PERSON] довідки №30853 є необґрунтованим. Крім того, суд звертає увагу на те, що згідно з п.5.3. Положення про Комісію зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 17.05.2006 року №187, рішення Комісії оформляється протоколом, що підписується головою та секретарем Комісії. При цьому, як вбачається з наявної у матеріалах справи копії з витягів з протоколів №170 засідання комісії від 24.10.2013 та №169 засідання комісії від 29.08.2013, останні підписані лише секретарем комісії. На підставі вищевикладеного, а також враховуючи той факт, що відповідачем як суб'єктом владних повноважень не доведено правомірності свого рішення, суд дійшов висновку про необхідність скасування рішень Комісії по вирішенню спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, а також евакуйованих із зони відчуження в 1986 році Київської обласної державної адміністрації №170 засідання комісії від 24.10.2013 та №169 засідання комісії від 29.08.2013. В порушення положень ст. 7, Глави 6, ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів правомірності прийнятих ним спірних рішень з урахуванням всіх встановлених фактичних обставин та вимог законодавства. Що стосується вимог позивача про визнання протиправними дій Комісії Київської обласної державної адміністрації по вирішенню спірних питань щодо визначення статусу осіб, які брали участь у проведенні робіт з евакуації людей і майна із зони відчуження, а також евакуйованих із зони відчуження, суд не знаходить підстав для їх задоволення. З матеріалів справи вбачається, що відповідач діяв в межах своїх повноважень та у спосіб, передбаченим законом, зокрема, відповідно до вимог Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Заява позивача була розглянута відповідною комісією, яка зобов'язана прийняти відповідне рішення з даного питання. Крім того, позивач не вказує в позові, які саме дії відповідача, на її думку, є протиправними. Відповідно до ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва вважає, що позовні вимоги, в даному випадку, підлягають задоволенню частково. Враховуючи викладене,

Результат розгляду: partial