Рішення адміністративного суду від 2014-01-02 00:00:00+02

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Управління Державної казначейської служби України у Ставищенському районі Київської області про визнання неправомірними дій відповідача, що виявились у відмові здійснювати виконання виконавчих листів, виданих Ставищенським районним судом Київської області у справах № 2-а-223, № 2-а-8661/11 та № 2-а-12360/11; зобов`язання відповідача здійснити виконання наведених вище виконавчих документів у відповідності до вимог статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 № 4901-VI. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що у квітні 2013 року вона звернулась до відповідача із заявою про стягнення на її користь грошових коштів на підставі виконавчих листів, виданих Ставищенським районним судом Київської області з метою звернення до виконання судових рішень, якими зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у Ставищенському районі Київської області здійснити нарахування та виплату позивачу додаткової пенсії, доплати до пенсії та компенсації за втрату годувальника. Відмова територіального органу Державної казначейської служби України у виконанні наведених вище виконавчих листів у відповідності до вимог Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 № 4901-VI, на думку позивача, порушує його права та охоронювані цим Законом інтереси як стягувача за рішеннями суду. Представник відповідача позов не визнав, надав суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що територіальні органи Державної казначейської служби України в силу приписів законів України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV та «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 № 4901-VI здійснюють виконання рішень суду, якими стягнуто кошти з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ. Враховуючи, що судові рішення, вимогу щодо виконання яких було заявлено позивачем, є рішеннями зобов`язального характеру, підстави для здійснення їх виконання відповідачем відсутні. У судове засідання, призначене на 02.01.2014, позивач та представник відповідача не з`явились, були своєчасно та належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи, про що свідчать наявні у матеріалах справи повідомлення про вручення сторонам рекомендованих поштових відправлень (а.с.28, 29). Матеріали справи містять заяву позивача про розгляд справи за його відсутності. Будь-яких заяв чи клопотань про відкладення судового засідання або повідомлень про причини неприбуття від відповідача до суду не надходило. Частиною четвертою статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до приписів частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. Беручи до уваги ту обставину, що про дату, час та місце судового розгляду справи сторони повідомлені належним чином, однак у судове засідання не з`явились, зважаючи на відсутність підстав для відкладення судового розгляду, передбачених статтею 128 Кодексу адміністративного судочинства України, судом прийнято рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами. Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову з огляду на наступне. З матеріалів адміністративної справи вбачається, що у 2010 та 2011 роках у провадженні Ставищенського районного суду Київської області перебували справи № 2-а-223, № 2-а-8661/11 та № 2-а-12360/11 з приводу перерахунку Управлінням Пенсійного фонду України у Ставищенському районі Київської області на користь [PERSON] пенсійних та соціальних виплат. Постановою Ставищенського районного суду Київської області від 16.02.2010 у справі № 2-а-223 зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Ставищенському районі Київської області здійснити з 04.02.2009 нарахування та виплату на користь [PERSON] недовиплаченого щомісячного підвищення до пенсії відповідно до статті 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18.11.2004 № 2195-IV (з урахуванням фактично виплаченого щомісячного підвищення до пенсії) в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, що розраховується залежно від прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб, встановленого у період з 1 січня по 31 жовтня 2009 року статтею 54 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» від 26.12.2008 № 835-VI, з 01.11.2009 року - статтею 1 Закону України «Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати» від 20.10.2009 № 1646-VI. Постановою Ставищенського районного суду Київської області від 05.08.2011 у справі № 2-а-8661/11 зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Ставищенському районі Київської області здійснити перерахунок та виплату [PERSON] з 12.01.2011 по 22.07.2011: доплати до пенсії відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII (з урахуванням фактично виплаченої доплати), виходячи з розміру однієї мінімальної заробітної плати, встановленої з 12.01.2011 статтею 22 Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» від 23.12.2010 № 2857-VI; додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, відповідно до статті 51 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII (з урахуванням фактично виплаченої додаткової пенсії) з розрахунку 15 % мінімальної пенсії за віком, що розраховується залежно від прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб, встановленого з 12.01.2011 статтею 21 Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» від 23.12.2010 № 2857-VI. Постановою Ставищенського районного суду Київської області від 16.11.2011 у справі № 2-а-12360/11 зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Ставищенському районі Київської області здійснити перерахунок та виплату [PERSON] з 06.03.2011 по 22.07.2011 щомісячної компенсації за втрату годувальника відповідно до статті 52 «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII (з урахуванням фактично виплаченої компенсації), виходячи з розміру 50 % від мінімальної пенсії за віком, що розраховується залежно від прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб, встановленого з 06.03.2011 статтею 21 Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» від 23.12.2010 № 2857-VI. У серпні та листопаді 2011 року Ставищенським районним судом Київської області з метою звернення наведених вище рішень до примусового виконання видано виконавчі листи. У квітні 2013 року [PERSON] звернулась до Управління Державної казначейської служби України у Ставищенському районі Київської області із заявою про виконання наведених вище виконавчих листів. Листом від 07.05.2013 № 01-09/240 відповідачем поінформовано позивача про те, що судові рішення, за якими видано виконавчі листи, мають зобов`язальний характер, стягнення на користь позивача конкретних сум коштів цими рішеннями не передбачено, у зв`язку з чим підстав для їх виконання органом Державної казначейської служби України у спосіб, що визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 № 4901-VI, не вбачається. При поверненні позивачу наведених вище виконавчих листів без виконання відповідачем також наголошено на необхідності спрямування позивачем виконавчих документів до відповідного органу державної виконавчої служби. Не погоджуючись із діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом. Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV. Так, частиною першою статті 2 зазначеного Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), рішення про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами Державного казначейства України в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Повноваження Державної казначейської служби України (правонаступника Державного казначейства України) стосовно виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган, державне підприємство, установа, організація, юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства, закріплені чинним з 01.01.2013 Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 № 4901-VI. Згідно з приписами частини першої статті 3 зазначеного Закону, виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 № 4901-VI, стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до Державної казначейської служби України у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до Державної казначейської служби України документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Так, пунктом 6 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, передбачено, що у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб: заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних про перерахування коштів у готівковій формі через банки або підприємства поштового зв'язку, якщо зазначений рахунок відсутній; оригінал виконавчого документа; судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності); оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету. До заяви можуть додаватися інші документи, які містять відомості, що сприятимуть виконанню рішення про стягнення коштів (довідки та листи органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, або органів місцевого самоврядування, рішення органів досудового розслідування та прокуратури тощо). Відповідно до пункту 33 цього Порядку, у разі коли судове рішення стосується спорів фізичних осіб із суб'єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг, орган Казначейства для виконання рішення про стягнення передає до Казначейства документи та відомості згідно з підпунктом 1 пункту 47 цього Порядку. З аналізу наведених вище правових норм вбачається, що виконання судового рішення за процедурою, що визначена статтею 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 № 4901-VI та пунктом 33 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, здійснюється територіальним органом Державної казначейської служби України у разі, якщо судове рішення, що підлягає виконанню за заявою стягувача, передбачає стягнення коштів з державного органу. У свою чергу, статтею 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 № 4901-VI встановлено, що виконання рішень суду про зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства, здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Рішення, за якими боржник зобов'язаний вчинити певні дії, складають окрему групу рішень, які підлягають примусовому виконанню. Для даної групи рішень передбачено окремий порядок виконання, що визначений главою 7 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (з особливостями, що встановлені статтею 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 № 4901-VI, зокрема, частиною другою цієї статті). Повноваження щодо виконання рішень зобов`язального характеру в порядку та у спосіб, що визначені наведеними вище правовими нормами, покладено на державну виконавчу службу України та її територіальні органи. З матеріалів адміністративної справи вбачається, що судові рішення у справах № 2-а-223, № 2-а-8661/11 та № 2-а-12360/11, за якими Ставищенським районним судом Київської області видано позивачу виконавчі листи, є рішеннями, що мають зобов`язальний характер, а саме: встановлюють обов`язок Управління Пенсійного фонду України в Ставищенському районі Київської області здійснити на користь позивача нарахування (перерахування) та виплату додаткової пенсії, доплат до пенсії та щомісячної компенсації. Цими судовими рішеннями встановлено порядок розрахунку сум цих доплат, яким зобов`язаний керуватися відповідач при їх нарахуванні та виплаті, та передбачено врахування суб`єктом владних повноважень сум, які вже були фактично виплачені на користь позивача. Стягнення на користь позивача конкретних сум коштів цими рішеннями не передбачено, у зв`язку з чим повноваження щодо їх виконання у Державної казначейської служби України та її територіальних органів відсутні. Пунктом 9 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, встановлено, що орган Казначейства повертає виконавчий документ стягувачеві у разі, коли виконавчий документ не підлягає виконанню органом Казначейства. Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Оскільки виконавчі листи у справах № 2-а-223, № 2-а-8661/11 та № 2-а-12360/11 є виконавчими документами, які підлягають примусовому виконанню органом державної виконавчої служби в порядку, що визначений Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV для виконання рішень зобов`язального характеру та з особливостями, встановленими статтею 7 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05.06.2012 № 4901-VI, дії Управління Державної казначейської служби України у Ставищенському районі Київської області щодо повернення цих виконавчих документів позивачу без виконання суд вважає цілком обґрунтованими та такими, що вчинені у відповідності до вимог чинного законодавства України. За таких обставин, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача про визнання неправомірними дій відповідача, що виявились у відмові здійснювати виконання виконавчих листів, виданих Ставищенським районним судом Київської області у справах № 2-а-223, № 2-а-8661/11 та № 2-а-12360/11. Вимога позивача про зобов`язання відповідача здійснити виконання вказаних виконавчих документів є похідною від наведеної вище позовної вимоги, а тому відмова у задоволенні первинної вимоги є підставою для відмови у задоволенні і похідної від неї вимоги. Відповідно до частини другої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Оскільки спір вирішено на користь суб'єкта владних повноважень, а доказів понесення ним інших витрат, пов'язаних з розглядом справи суду не надано, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

Результат розгляду: denied