Рішення адміністративного суду від 2014-03-14 00:00:00+02

До суду звернулась фізична особа-підприємець [PERSON] (далі ФОП [PERSON]) до Березівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області (далі ОДПІ), в якому позивач просить визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача №0000242203 від 09.12.2013 року про застосування штрафних санкцій у розмірі 86245,00 грн. за порушення пп.2.6 п.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», затвердженого Постановою Правління національного банку України від 15.12.2004 року №637 (далі Положення №637). Позивач зазначив, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним, оскільки прийняте не у порядку та не у спосіб, що передбачені вимогами чинного законодавства, безпідставно та упереджено. При цьому висновки акту перевірки є такими, що суперечать наявним у неї документам та не узгоджуються з вимогами чинного законодавства, у тому числі положенням ст.ст.936,942,1000,1002 ЦК України щодо договорів зберігання та доручення. В акті перевірки вказане, що нібито в ході перевірки встановлено, що готівкові кошти, що надійшли від продажу товарів згідно опису готівкових коштів від 20.11.2013 року на суму 8249,00 грн. та згідно супровідної відомості за 21.11.2013 року на суму 9000,00 грн. не оприбутковані в книзі обліку доходів в день їх фактичного надходження, чим допущено порушення п. 2.6 ст. 2 Положення №637. Проте під час перевірки був наданий договір відповідального зберігання №23 від 01.01.2013 року, укладений з ТОВ «МС-54», згідно якого ТОВ «МС 54» передає, а зберігач приймає товарно-матеріальні цінності, в подальшому майно, для відповідального зберігання та організації експозиції. Пунктом 4.1 даного договору передбачено, що винагорода зберігача за даним договором визначається згідно актів виконаних робіт по мірі виконання таких робіт та послуг. Також у позивача наявний договір доручення №828 від 01.06.2013 року, укладений з Громадською організацію «Спілка споживачів «Мегаспорт», згідно якого їй доручено організувати всі роботи і операції, пов'язані з організацією повноцінного функціонування експозиційної точки мережі Мегаспорт; організація всіх супутніх процесів, пов'язаних з експозицією продукції для найбільш повного та якісного представлення такої продукції перед споживачами згідно стандартів та умов обслуговування кінцевого споживача та інші. Пунктом 4.1 даного договору передбачено, що вартість виконаних робіт та наданих послуг визначається на договірній основі. Враховуючи , що відповідно до п. 292.4. cт. 292 ПК України - у разі надання послуг, виконання робіт за договорами доручення, транспортного експедирування або за агентськими договорами доходом є сума отриманої винагороди повіреного (агента), вона не повинна була відображати суми, які нею отримати на виконання зазначених договорів, у Книзі обліку доходів платника єдиного податку. Крім того, кошти отримані на виконання договору є власністю ТОВ «МС-54» та інкасація цих коштів проводилась на рахунок ТОВ «МС-54» за оформленими нею супровідними відомостями до сумки з грошовою виручкою. Представник позивача у судовому засіданні, посилаючись на обставині викладені в позові, підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, наполягав, що оспорюване рішення є законними та обґрунтованими, винесені у відповідності до вимог чинного законодавства. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши та проаналізувавши, надані ними докази у їх сукупності, судом встановлено, що позивач ФОП [PERSON] зареєстрована 04.10.2000 року Березівською районною державною адміністрацією Одеської області, свідоцтво про державну реєстрацію Серія [NUMBER] [NUMBER] (а.с.24-26). З 20.11.2013 року по 29.11.2013 року була посадовими особами Головного управління Міндоходів в Одеській області здійснена фактична перевірка позивача, яка здійснює господарську діяльність в крамниці, що розташована за адресою [ADDRESS], за результатами якої складений акт про результати фактичної перевірки (а.с.9-12). Згідно висновку акту перевіркою встановлено порушення позивачем п. 2.6 ст.2 Положення №637. На підставі акту про результати фактичної перевірки ОДПІ 09.12.2013 року прийняло податкове повідомлення-рішення №0000242203 про застосування штрафних санкцій у розмірі 86245,00гривень (а.с.8). В Акті зазначено, що перевіркою встановлено, що готівкові кошти, що надійшли від продажу товарів згідно опису готівкових коштів від 20.11.2013 року на суму 8249,00грн. та згідно супровідної відомості за 21.11.2013 року на суму 9000,00 грн. не оприбутковані в книзі обліку доходів у день їх фактичного надходження. До перевірки наданий договір відповідального зберігання №23 від 01.01.2013 року, укладений ФОП [PERSON] з ТОВ «МС-54», якій не відповідає вимогам пп.14.1.37 ПК України (а.с.11). Штрафна (фінансова) санкція застосована відповідачем до позивача відповідно до п.1 абз.3 Указу Президента України №436/95 від 12.06.1995 року «Про застосування штрафних санкцій за порушення норм з регулювання обігу готівки» (далі Указ Президента №436/95), який передбачає за за неоприбуткування (неповне та/або несвоєчасне) оприбуткування у касах готівки застосування штрафу у п'ятикратному розмірі неоприбуткованої суми. Пунктом 2.6 Положення №637 визначено, що уся готівка, що надходить до кас, має своєчасно (у день одержання готівкових коштів) та в повній сумі оприбутковуватися. Згідно акту перевірки ФОП [PERSON] є платником єдиного податку відповідно до свідоцтва про сплату єдиного податку №578849 від 17.05.2012 року, виданого Березівською ОДПІ. Статтею 291 ПК України визначено, що правові засади застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності, а також справляння єдиного податку встановлюється главою 1 розділу ХІV ПК України. Спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених пунктом 297.1 статті 297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності. Суб'єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, поділяються на шість груп платників єдиного податку. До другою групи відносяться - фізичні особи - підприємці, які здійснюють господарську діяльність з надання послуг, у тому числі побутових, платникам єдиного податку та/або населенню, виробництво та/або продаж товарів, діяльність у сфері ресторанного господарства, за умови, що протягом календарного року відповідають сукупності таких критеріїв: - не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, одночасно не перевищує 10 осіб; - обсяг доходу не перевищує 1000000 гривень. Обсяг доходу платника єдиного податку визначається відповідно до ст.292 ПК України, якою встановлено, що доходом платника єдиного податку є для фізичної особи - підприємця - дохід, отриманий протягом податкового (звітного) періоду в грошовій формі (готівковій та/або безготівковій); матеріальній або нематеріальній формі, визначеній пунктом 292.3 цієї статті. При цьому до доходу не включаються отримані такою фізичною особою пасивні доходи у вигляді процентів, дивідендів, роялті, страхові виплати і відшкодування, а також доходи, отримані від продажу рухомого та нерухомого майна, яке належить на праві власності фізичній особі та використовується в її господарській діяльності; Згідно з п. 292.3 ст.292 ПК України до суми доходу платника єдиного податку включається вартість безоплатно отриманих протягом звітного періоду товарів (робіт, послуг). Безоплатно отриманими вважаються товари (роботи, послуги), надані платнику єдиного податку згідно з письмовими договорами дарування та іншими письмовими договорами, укладеними згідно із законодавством, за якими не передбачено грошової або іншої компенсації вартості таких товарів (робіт, послуг) чи їх повернення, а також товари, передані платнику єдиного податку на відповідальне зберігання і використані таким платником єдиного податку. Відповідно до підпункту 296.1 статті 296 Кодексу платники єдиного податку, які обрали I, II та III групу, ведуть облік у порядку, визначеному підпунктами 296.1.1 - 296.1.3 статті 296 Кодексу шляхом щоденного відображення отриманих доходів за підсумками робочого дня у книзі обліку доходів. Форма книги обліку доходів (для платників податку першої і другої груп та платників єдиного податку третьої групи, які не є платниками ПДВ) та форми книги обліку доходів та витрат платників єдиного податку третьої групи, які є платниками ПДВ, а також порядок їх ведення затверджені наказом Міністерства фінансів України від 15.12.2011 р. N 1637 "Про затвердження форм книги обліку доходів і книги обліку доходів і витрат та порядок їх ведення" (далі - Порядок N 1637), який зареєстрований в Міністерстві юстиції України від 27.12.2011 р. за N 1534/20272. Згідно п.4 Порядку N 1637 у книзі відображається фактично отримана сума доходу від провадження діяльності із сумарним підсумком за місяць, квартал, рік. У разі необхідності реєстрації нової Книги протягом податкового (звітного) періоду записи в ній продовжуються наростаючим підсумком, а попередня Книга залишається у платника податку. Пунктом 5 визначено, що записи у Книзі виконуються за підсумками робочого дня, протягом якого отримано дохід, зокрема кошти, що надійшли на поточний рахунок платника податку та/або отримано готівкою, сума заборгованості, за якою минув строк позовної давності, фактично безоплатно отримано товари (роботи, послуги). Пунктом 6 визначено у якому порядку заповнюються відомості у графи Книги. Таким чином, платник єдиного податку всі свої доходи щоденно відображає у Книзі обліку доходів. Такий облік доходів визначений для встановлення обсягу доходу платника єдиного податку, якій для другої групи таких платників не повинен перевищувати 1000000 гривень. Згідно з пп. 296.10 ст.296 ПК України визначено, що платники єдиного податку першої - третьої груп не застосовують реєстратори розрахункових операцій. Постановою Кабінету Міністрів України №833 від 15.06.2006 року затверджені Порядок здійснення торговельної діяльності та правила торгового обслуговування на ринку споживчих товарів, які згідно п.1 визначають загальні умови провадження торговельної діяльності суб'єктами оптової торгівлі, роздрібної торгівлі, закладами ресторанного господарства, основні вимоги до торговельної мережі, мережі закладів ресторанного господарства і торговельного обслуговування споживачів (покупців), які придбавають товари у підприємств, установ та організацій незалежно від організаційно-правової форми і форми власності, фізичних осіб - підприємців та іноземних юридичних осіб, що провадять підприємницьку діяльність на території України (далі - суб'єкти господарювання). Пунктом 22 Правил встановлено, що розрахунки за продані товари та надані послуги можуть здійснюватися готівкою та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) відповідно до законодавства. Разом з товаром споживачеві в обов'язковому порядку видається розрахунковий документ установленої форми на повну суму проведеної операції, який засвідчує факт купівлі товару та/або надання послуги. У урахуванням вищезазначених положень законодавства, дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов до висновку, що ФОП [PERSON], передавши кінцевому споживачу товар за отримані від нього кошти, фактично здійснювала продаж зазначеного товару цим покупцям, але при цьому в порушення п. 2.6 ст. 2 Положення №637, п.4 Порядку N 1637 щодо відображення своєї діяльності за підсумками робочого дня ФОП [PERSON], яка є платником єдиного податку, не відобразила зазначену операцію, яка була нею здійснена 19.11.2013 року. Згідно акту про результати фактичної перевірки позивача ним не відображено в Книзі обліку доходів кошти у сумі 8249,0грн., які знаходились на місце здійснення ним господарської діяльності у крамниці за адресою [ADDRESS],а також кошті у сумі 9000грн., які згідно супровідної відомості до сумки з грошовою виручкою за 21.11.2013 року здані інкасатору. Суд не приймає до уваги доводи позивача, що вказані кошти позивач не повинен був відображати в Книзі обліку доходів з посиланням на наявність у неї договору відповідального зберігання №23 від 01.01.2013 року, укладений з ТОВ «МС-54», та договору доручення №828 від 01.06.2013 року, укладеному з Громадською організацію «Спілка споживачів «Мегаспорт». Посилаючись на наявність вказаних договорів позивач зазначив, що відповідно до пп.14.1.202 п.14.1 ст.14 ПК України не є продажем товару операції з надання послуг схову (відповідального зберігання), доручення. Проте суд вважає обґрунтованим позицію перевіряючих, які при встановленні порушення позивачем п.2.6 Положення №637 не прийняли до уваги наданий договір відповідального зберігання №23 від 01.01.2013 року, укладений з ТОВ «МС-54», як такий, що не відповідає пп.14.1.32 ПК України, відповідно до якого відповідальне зберігання - господарська операція, що здійснюється платником податків і передбачає передачу згідно з договорами схову матеріальних цінностей на зберігання іншій фізичній чи юридичній особі без права використання у господарському обороті такої особи з подальшим поверненням таких матеріальних цінностей платнику податків без зміни якісних або кількісних характеристик. При цьому суд виходить з наступного. Статтею 1 ПК України визначено, що Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Згідно зі ст.5 ПК України поняття, правила та положення, установлені цим Кодексом та законами з питань митної справи, застосовуються виключно для регулювання відносин, передбачених статтею 1 цього Кодексу. У разі якщо поняття, терміни, правила та положення інших актів суперечать поняттям, термінам, правилам та положенням цього Кодексу, для регулювання відносин оподаткування застосовуються поняття, терміни, правила та положення цього Кодексу. Таким чином, в податковому законодавстві господарська операція по договору відповідального зберігання (пп.14.1.32 ПК України) не передбачає право зберігача використовувати у своєї діяльності отримане на зберігання майно при будь-яких умовах. При таких обставинах ці положення кореспондуються з п.292.3 ст.292 ПК України щодо включення до доходу фізичною особою безоплатно отриманиих товарів переданих платнику єдиного податку на відповідальне зберігання і використані таким платником єдиного податку. Наданий перевіряючим договір відповідального зберігання №23 від 01.01.2013 року, укладений з ТОВ «МС-54» не відповідає вимогам податкового законодавства як договір зберігання. Згідно договору відповідального зберігання №23 від 01.01.2013 року ТОВ «МС 54» передає, а зберігач приймає товарно-матеріальні цінності, в подальшому майно, для відповідального зберігання та організації експозиції. Даним договором передбачено право зберігача передавати майно третім особам, тобто встановлює можливість здійснювати інші операції, крім зберігання. Крім того, зберігач несе відповідальність у випадку неповного представлення майна в якості експозиції в експозиційному залі - відшкодовує Депоненту ТОВ «МС-54» штраф у розмірі 1000гривень за кожний не представлений артикул. Якщо під час проведення акції зберігач не провів заміну ярликів на протязі 2-х днів, останній повинен виплатити Депоненту штраф в сумі недоотриманого прибутку, за період, на протязі якого проводиться акція (а.с.27-28). Довіреністю від 01.11.2013 року ТОВ «МС-54» уповноважує ФОП [PERSON] приймати від кінцевих споживачів мережі Мегаспорт залогові кошти в експозиційних точках мережі Мегаспорт (а.с.29). Суд вважає, що договір відповідального зберігання №23 від 01.01.2013 року, укладений позивачем з ТОВ «МС-54», не відповідає положенням пп.14.1.32 ПК України щодо поняття відповідального зберігання у розумінні податкового законодавства, а тому висновки перевіряючих про порушення позивачем п. 2.6 Положення №637 щодо не відображення у Книзі доходів усієї готівки, що надійшла до каси у день одержання готівкових коштів, тобто не оприбутковування в повній сумі цих коштів, є обґрунтованим. Суд також не приймає до уваги наданий позивачем договір доручення №828 від 01.06.2013 року (до перевірки наданий не був), укладений з Громадською організацію «Спілка споживачів «Мегаспорт», президентом якої є Килимчук О.В., він же директор ТОВ «МС54». Посилання представника позивача на те, що ФОП [PERSON] не продавала товар, а здійснювала його передачу кінцевому споживачу на підставі зазначеного договору доручення є неспроможним, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами на підставі договору, визначаються не за його назвою, а за його змістом. Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Проте зміст договору доручення №828 від 01.06.2013 року не відповідає вимогам договору доручення, оскільки відповідно до нього довіритель ГО «Спілка споживачів «Мегаспорт» визначає свій статус як уповноважений представник кінцевого споживача, при цьому кінцевого споживача в загалі, а не конкретної особи. ГО «Спілка споживачів «Мегаспорт» доручає позивачу як уповноважений представник кінцевого споживача організувати всі роботи і операції, що пов'язані з передачею кінцевому споживачу продукції. Повірений у відносинах з третіми особами набуває статус уповноваженого представника кінцевого споживача. Відповідно до п.22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. З урахуванням того, що в магазині товар придбають фізичні особи для себе, тобто вони і є кінцевими споживачами. В той же час позивач ФОП [PERSON] згідно договору доручення є їх - цих фізичних осіб уповноваженим представником. Проте жодним чином ці фізичні особи не уповноважували ФОП [PERSON] бути їх представниками як кінцевих споживачів. Крім того, суд також вважає неспроможним посилання представника позивача, що кошти отримані за товар є залоговими коштами, оскільки застава - це спосіб забезпечення виконання зобов'язань, та предметом застави може бути майно, що може бути відчужено і на яке може бути звернене стягнення. Таким чином, суд вважає, що ФОП [PERSON], яка як платник єдиного податку, має право здійснювати як продаж товару та і здійснювати діяльність посередника у торгівлі товарами широкого асортименту, фактично здійснювала продаж товару Експозиційної точки споживчої мережі Мегаспорт, що відповідає поняттю купівлі-продажу згідно з ст.655 ЦК України, пп.14.1.202 п.14.1 ст.14 ПК України, та відповідно до вимог п. 2.6 ст. 2 Положення №637, п.4 Порядку N 1637 зобов'язана була відображати зазначені господарські операції в Книзі доходів за підсумками робочого дня. Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо. З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів суд прийшов до висновку, що позивач не довів суду ті обставини, якими обґрунтовував позовні вимоги і вони задоволенню не підлягають. Крім того, відповідно до Закону України «Про судовий збір» під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги. Враховуючи, що позивачем при поданні позову сплачено 10 відсотків розміру ставки судового збору, та тієї обставини, що суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, необхідно стягнути з позивача судовий збір у сумі 1548,00 гривень. На підставі викладеного,

Результат розгляду: granted