Рішення адміністративного суду від 2014-03-03 00:00:00+02

В березні 2011р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. києва з вказаним адміністративним позовом до відповідачів: Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Києва (далі по тексту - відповідач 1), Головного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві (далі по тексту - відповідач 2), Пенсійного фонду України (далі по тексту - відповідач 3), в якому просив суд: постановити по справі рішення про призначення відповідачем 1 позивачу пенсії за вислугу років, передбаченої змінами до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 12 липня 2001р. № 2663-ІІІ по його заяві від 01 жовтня 2001р., яка зараз знаходиться при його пенсійній справі № 164071; стягнути з відповідачів 2, 3 на його користь по 10000,0 грн. з кожного, які незаконно відмовили позивачу у призначені пенсії за вислугу років, передбаченої ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 12 липня 2001р. № 2663-ІІІ. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він працював в органах прокуратури до 31 травня 1996р., звільнився за п. 1 ст. 36 КЗпП України, в подальшому працював на посаді юрисконсульта на ВАТ «Київська поліграфічна фабрика», йому була призначена пенсія за віком, і позивач вимушений був звернутись до суду, оскільки на його думку йому безпідставно відмовив відповідач 1 в призначені пенсії за вислугу років, згідно Закону України «Про прокуратуру», по його заяві від 01 жовтня 2001р. Крім того, відповідачами 2, 3, на думку позивача йому була спричинена моральна шкода, яка полягала в душевних стражданнях, внаслідок незаконних дій відповідачів 2, 3, які також відмовили позивачу у призначені пенсії за вислугу років, передбаченої ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 12 липня 2001р. № 2663-ІІІ. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача 1, проти позову заперечувала, зазначаючи, що позивач не має права на призначення йому пенсії за вислугу років, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», оскільки позивачу була призначена пенсія за віком не з прокурорсько-слідчих посад. Відповідачі, 2, 3 про час та місце розгляду справи оповіщалися в установленому законом порядку, своїх представників до суду не направили, поважності причин неявки суду не повідомили, заперечення на позов не подавались. Оскільки позивач і представник відповідача 1, не заперечували проти розгляду справи у відсутність представників відповідачів 2, 3. суд ухвалив на підставі ст. 128 КАС України розглянути справу у відсутність відповідачів 2, 3. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача 1, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Звертаючись до суду з вказаним адміністративним позовом, позивач наголошував, що йому відповідачем 1 безпідставно було відмовлено в призначені пенсії за вислугу років, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», в редакції від 12 липня 2001р. по його заяві від 01 жовтня 2001р. Згідно з ч. 1, 2 ст. КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч. 1 ст. 72 КАС України). У силу ч. 7 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», в редакції від 12 липня 2001р., право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України, а також особи, звільнені з прокурорсько-слідчих посад органів прокуратури за станом здоров'я, у зв'язку із скороченням чисельності або штату працівників та у зв'язку з обранням їх на виборні посади органів державної влади чи органів місцевого самоврядування. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва по справі № 2-1890/2002 від 20 березня 2002р. за скаргою [PERSON] на неправомірні дії Шевченківського районного управління Київського міського управління Пенсійного фонду України, яке набрало законної сили встановлено, що позивачу була призначена пенсія за вислугу років з посади юрисконсульта ВАТ «Київська поліграфічна фабрика», і не дивлячись, що позивач працював в органах прокуратури, останній не має права на призначення йому пенсії за вислугу років, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», в редакції від 12 липня 2001р. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача про постановлення по справі рішення про призначення відповідачем 1 позивачу пенсії за вислугу років, передбаченої змінами до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 12 липня 2001р. № 2663-ІІІ по його заяві від 01 жовтня 2001р., яка зараз знаходиться при його пенсійній справі № 164071. Також, суд вважає, що не підлягає задоволенню і вимоги позивача про стягнення з відповідачів 2, 3 на його користь по 10000,0 грн. моральної шкоди з кожного, оскільки судом не встановлено, що дії відповідачів 2, 3 були неправомірними.

Результат розгляду: denied