Рішення адміністративного суду від 2014-02-17 00:00:00+02

Державним реєстратором Виконавчого комітету Сакської міської ради АР Крим 11.12.1996р. здійснено державну реєстрацію фізичної особи - підприємця [PERSON] (а.с. 7). 24.08.13р. посадовими особами відповідача було проведено перевірку дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, якою було перевірено транспортний засіб VOLKSWAGEN LT 35, номерний знак [NUMBER], що належить позивачу. За результатами перевірки було складено акт від 24.08.13р. №084263 (а.с. 24). Вказаною перевіркою були встановлені порушення, відповідальність за які встановлена ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: надання послуги з нерегулярних пасажирських перевезень без оформлення документів, перелік яких визначений ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: без договору із замовником транспортних послуг та документу, що засвідчує сплату транспортних послуг. На підставі встановлених порушень відповідачем винесено постанову від 21.10.13р. №014214 про застосування адміністративно-господарського штрафу у розмірі 1700,00грн. (а.с. 25). Непогодишись із зазначеною постановою, позивач звернувся до суду. Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову є постанова Управління Укртрансінспекції в АР Крим від 21.10.13р. №014214 про застосування адміністративно-господарського штрафу в розмірі 1700,00грн. Позовна заява надійшла до суду 02.01.14р. Згідно з ч.ч. 1,5 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду щодо оскарження рішення суб'єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів, встановлюється місячний строк. Відповідно до ч. 1 ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала. Судом встановлено, що відповідачем листами від 18.09.13р. та від 08.10.13р. позивачу направлялись повідомлення про час і місце комісійного розгляду акту дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 24.08.13р., проте повертались відправнику разом із конвертом, із зазначенням причини повернення «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 51-54). Таким чином, позивачу не було відомо про час і місце комісійного розгляду відповідачем зазначеного акту. Листом від 22.10.13р. позивачу було направлено копію постанови від 21.10.13р. №014214 про застосування адміністративно-господарського штрафу в розмірі 1700,00грн., проте вона також повернулась відправнику разом із конвертом, із зазначенням причини повернення «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 55-56). Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримала копії акту дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 24.08.13р. та постанови від 21.10.13р. №014214 про застосування адміністративно-господарського штрафу в розмірі 1700,00грн. 16.12.13р., про що свідчить підпис на них (а.с. 24-25). Наведене вище дає підстави вважати, що позивач дізналась про винесення оскаржуваної постанови від 21.10.13р. №014214 лише 16.12.13р. А враховуючи, що позовна заява про оскарження постанови від 21.10.13р. №014214 про застосування адміністративно-господарського штрафу в розмірі 1700,00грн. надійшла до суду 02.01.14р., суд приходить до висновку, що позивачем не пропущений місячний строк звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів, встановлений ч. 5 ст. 99 КАС України. Перевіряючи законність та обґрунтованість прийняття відповідачем постанови від 21.10.13р. №014214 про застосування адміністративно-господарського штрафу в розмірі 1700,00грн., судом встановлено наступне Ст.19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Оцінюючи правомірність дій та рішень органу власних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст. 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про автомобільний транспорт» державний контроль автомобільних перевізників здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок. Не частіше одного разу на квартал здійснюються рейдові перевірки дотримання автомобільними перевізниками вимог законодавчих і нормативно-правових актів щодо забезпечення безпеки пасажирських перевезень та безпеки дорожнього руху. При проведенні позапланових і рейдових перевірок автомобільний перевізник, що буде перевірятися, стосовно терміну проведення перевірки не інформується. Згідно п. 1 Положення «Про Державну інспекцію України з безпеки на наземному транспорті», затвердженого Указом Президента України від 06.04.11р. №387/2011 Державна інспекція України з безпеки на наземному транспорті (Укртрансінспекція України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем'єр-міністра України - Міністра інфраструктури України. Укртрансінспекція України входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування, на перевезення яким видано ліцензію, міському електричному, залізничному транспорті, експлуатації автомобільних доріг загального користування (далі - автомобільний, міський електричний, залізничний транспорт та ведення дорожнього господарства). Пунктом 7 Положення передбачено, що Укртрансінспекція України реалізовує свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи - управління в Автономній Республіці Крим, обласні, Київське та Севастопольське міські, районні управління. Постановою Кабінету Міністрів України від 29 лютого 2012 р. N153 затверджений Перелік територіальних органів Державної інспекції з безпеки на наземному транспорті, яким утворено Управління Укртрансінспекції в Автономній Республіці Крим. Отже, враховуючи вищезазначене, Управління Укртрансінспекції в АР Крим у відносинах з позивачем, під час реалізації своїх завдань та функцій, встановлених законодавством України, являється суб'єктом владних повноважень. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами. Статтею 3 цього Закону встановлено, що цей закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень. Судом встановлено, що відповідачем застосовані штрафні санкції до позивача у зв'язку з наданням послуг з нерегулярних пасажирських перевезень без оформлення документів, перелік яких визначений ст. 39 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: без договору із замовником транспортних послуг та документу, що засвідчує сплату транспортних послуг. Відповідно до ст.39 Закону України «Про автомобільний транспорті» автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення. Документи для нерегулярних пасажирських перевезень: для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, ліцензійна картка, договір із замовником транспортних послуг, документ, що засвідчує оплату транспортних послуг, інші документи, передбачені законодавством України. Отже, судом встановлено, що ст.39 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що обов'язковими документами для нерегулярних пасажирських перевезень, які повинні бути у водія автобуса, є, в т.ч. договір із замовником транспортних послуг та документ, що засвідчує оплату транспортних послуг. В матеріалах справи є договір від 24.08.13р. про здійснення регулярних перевезень пасажирів автомобільним транспортом на внутрішньо обласних маршрутах протяжністю понад 50 км. та міжобласних маршрутах, укладений між Фізичною особою-підприємцем [PERSON] (Перевізник) та ПП [PERSON] (а.с. 13-15). За умовами вказаного договору, Перевізник зобов'язується за плату здійснити перевезення організованої групи пасажирів у кількості 18 осіб та їх багажу, а Замовник зобов'язується сплатити за таке перевезення Перевізнику. Мета поїздки - експедиція. Ціна договору - 1000,00грн. Марка і модель транспортного засобу - VOLKSWAGEN LT 35, номерний знак [NUMBER]. Водій - [PERSON] Початковий пункт маршруту - с. Песчане. Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до прибуття автобусу до місця призначення, згідно із замовленням, а саме 21:00 24.08.13р. Також в матеріалах справи є квитанція до прибуткового касового ордеру від №24.08.13р. №47 на суму 1000,00грн., прийнята від ПП [PERSON] (а.с. 16). З пояснень свідка [PERSON] (водія) встановлено, що поїздка транспортного засобу складала більше 50 кілометрів. В акті перевірки, зі слів свідка [PERSON] (водія), зазначено, що маршрут транспортного засобу, стосовно якого проводилась перевірка, був Пісчане-Ялта, що також підтверджує позивач. В судовому засіданні 06.02.14р. у якості свідка було допитано [PERSON], якою було зазначено, що прибутковий ордер і договір оформлювались нею разом із водієм перед поїздкою, а позивач поставила лише підпис і печатку у договорі, а на квитанції до прибуткового ордера розписалась сама [PERSON], і при русі авто всі зазначені документи були. Суд зазначає, що матеріалами справи не спростовуються факт того, що зазначені вище документи могли бути оформлені перед початком поїздки, проте показання свідка [PERSON] стосовно безпосереднього надання договору і документу, що засвідчує оплату транспортних послуг посадовими особам відповідача при проведенні ними перевірки, суд розцінює критично, оскільки відповідно до показів свідка [PERSON] (водія) та свідків [PERSON], [PERSON] (посадових осіб Управління Укртрансінспекції в АР Крим, перевіряючих), [PERSON] в момент проведення перевірки в транспортному засобі не було. Також суд критично ставиться до показань свідка [PERSON] (водія), як доказу представлення перевіряючим договору та документу, що засвідчує оплату транспортних послуг, оскільки він не зміг точно пояснити, що йому пропонували підписати (які саме документи, і що він надав). Крім того, він пояснив, що оплата транспортних послуг перед початком поїздки не здійснювалась. До того ж, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] ніяких зауважень та заперечень в акті перевірки не зазначав. Суд зазначає, що надані позивачем в судовому засіданні документи не можуть розцінюватись як належні документи, обов'язковість яких передбачена ст.39 Закону України «Про автомобільний транспорт». Договір із замовником транспортних послуг, який позивач надав до суду, не оформлено відповідно до вимог наказу Міністерства Інфраструктури Україні №331 від 20.06.2012 року «Про затвердження Типової форми договору про здійснення нерегулярних перевезень пасажирів автомобільним транспортом на внутрішньообласних маршрутах протяжністю понад 50 км та міжобласних маршрутах». Відповідно до п. 56 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою КМУ від 18 лютого 1997 р. N176, договір на здійснення нерегулярних перевезень, що укладається між юридичною або фізичною особою та перевізником у письмовій формі, повинен містити дату і час здійснення перевезень, початковий та кінцевий пункти маршруту, маршрут перевезення і державний реєстраційний номер транспортного засобу. Типову форму договору про здійснення нерегулярних перевезень затверджує Мінінфраструктури. Відповідно до 3.3. типової форми договору, Перевізник: готує Інформаційний лист (на кожний автобус); перед початком виконання перевезень пасажирів завчасно подає факсограмою, на електронну адресу або нарочно копію Інформаційного листа за формою, наведеною в додатку до Типової форми договору про здійснення нерегулярних перевезень пасажирів автомобільним транспортом на внутрішньообласних маршрутах протяжністю понад 50 км та міжобласних маршрутах, затвердженої наказом Міністерства інфраструктури України від 20 червня 2012 року № 331, відповідному територіальному органу Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті за місцем проведення державної реєстрації Перевізника та отримує реєстраційний номер Інформаційного листа, який проставляється в Інформаційному листі. У даному випадку позивач не звертався до відповідного територіального органу Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті за місцем проведення державної реєстрації, тобто до Управління Укртрансінспекції в АР Крим з інформаційним листом та не отримував реєстраційний номер Інформаційного листа, що вказує на не оформлення Договору. Також позивач не надав документ засвідчуючий сплату послуг. Документ, про сплату послуг , який позивач надав до суду є «Квитанція до прибуткового касового ордеру №47 від 24.08.13р.», виданий ФОП [PERSON], про що свідчить напис у графі квитанції «найменування підприємства (установи, організації)», де зазначено ФОП [PERSON], також у графі підпису бухгалтера стоїть підпис [PERSON] Зазначене свідчить про відсутність під час проведення рейдової перевірки у водія [PERSON] оформленого документу від позивача про сплату транспортних послуг, отримання коштів за перевезення від [PERSON] Суд вважає, що наданими доказами, показаннями свідків, не було спростовано наявності порушень, зазначених в акті проведено перевірку дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 24.08.13р. №084263, щодо відсутності у водія транспортного засобу VOLKSWAGEN LT 35, номерний знак [NUMBER], договору із замовником транспортних послуг та документу, що засвідчує сплату транспортних послуг. Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються санкції за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. На підставі чого суд робить висновок, що у відповідача були підстави для прийняття оскаржуваної постанови від 21.10.13р. №014214 про застосування адміністративно-господарського штрафу у сумі 1700,00грн., у зв'язку із чим, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні 17.02.2014р. проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Відповідно до ст. 160 КАС України повний текст постанови виготовлено 24.02.2014р.

Результат розгляду: denied