Рішення адміністративного суду від 2014-01-30 00:00:00+02

Позивач [PERSON] 5 вересня 2013 року звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом, в якому просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідачів щодо не нарахування та невиплаті йому як інваліду війни 2-ї групи щорічної разової грошової допомоги до 5 травня 2013 року відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус ветерані війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком за виключенням виплаченої частини вказаної допомоги, та зобов'язати відповідачів нарахувати та виплатити позивача щорічну разову державну грошову допомогу до 5 травня у вказаному розмірі. В судове засідання позивач не з'явився та просив розглядати справу за його відсутності, позов підтримує, про що подав суду письмову заяву. Представники відповідачів в судове засідання не з'явились, подали заперечення проти позову в яких просили розглядати справу за їх відсутності, позов не визнають. Враховуючи викладене та у відповідності до ч. 4 ст. 122 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є інвалідом війни 2-ї групи і має право на одержання щорічної разової грошової допомоги до 5 травня 2013 року відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус ветерані війни, гарантії їх соціального захисту». Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. За ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України „ Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту " від 22.10.1993 року № 3551-XII фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів. Згідно зі ст. 95 Конституції України, виключно Законом України про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування видатків. У той же час, пунктом 4 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2013 рік" установлено, що у 2013 році норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону N 3551 застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2013 рік. Таким чином, Верховна Рада України, доповнивши пунктом 4 "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2013 рік", визначила Кабінет Міністрів України державним органом, який має забезпечувати реалізацію встановлених законами України соціальних прав громадян, тобто надала право Кабінету Міністрів України визначати порядок та розміри соціальних виплат виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України, що узгоджується з функціями Уряду України, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України. Враховуючи особливості застосування та реалізації положень ст. 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", де до функцій Кабінету Міністрів України віднесено, зокрема, встановлення розмірів відповідних виплат, які здійснюються у тому числі тій категорії громадян, до якої належать позивачі, суд приходить до висновку, що постанова Кабінету Міністрів України N 149 (Постанова N 149) не суперечить законам України та статті 53 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, суд зазначає, що згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. При цьому заслуговує на увагу, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року у справі N 3-рп/2012 (Рішення N 3-рп/2012) державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії можуть бути визначені як законами України, так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема актами Кабінету Міністрів України. Конституційний Суд України виходив з того, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов'язується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України. Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Конституції та законів України Отже, постанова Кабінету Міністрів України повністю узгоджується з наведеною позицією Конституційного Суду України. Таким чином, положення ст. 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", підлягають застосуванню з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про Державний бюджет України на 2013 рік", які є останніми за часом набуття чинності та встановлюють особливості регулювання спірних відносин, відповідно до яких на Кабінет Міністрів України покладено виконання функцій (обов'язку) щодо встановлення розмірів відповідних виплат. Видаючи Постанову N 149 (Постанова N 149), Кабінет Міністрів України діяв на виконання вимог Закону України "Про Державний бюджет України на 2013 рік", тобто діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені цим законом. Відповідно до п.1 ч.1 Постанови Кабінету Міністрів України № 149 - установити, що у 2013 році виплата разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та "Про жертви нацистських переслідувань" (далі - грошова допомога), проводиться до 5 травня Міністерством соціальної політики шляхом спрямування коштів Міністерству соціальної політики Автономної Республіки Крим, структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій (далі - органи соціального захисту населення) для їх перерахування через поштові відділення зв'язку або банки на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання) у таких розмірах - інвалідам війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 14 років) в'язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, визнаним інвалідами від загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин: інвалідам II групи - 2110 гривень. Як встановлено в судовому засіданні позивач отримав 2110 гривень у якості разової грошової допомоги до 5 травня 2013 року. Із аналізу наведеної правової норми випливає, що визначення порядку та розмірів виплат зазначеним категоріям громадян делеговано Кабінету Міністрів України. До такої категорії виплат належить, в тому числі, щорічна разова допомога до п'ятого травня, передбачена Законом України „ Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту ", як така, що обчислюється залежно від розміру мінімальної заробітної плати. Отже, у 2013 році були чинними два нормативно-правові акти, якими був установлений різний розмір щорічної разової допомоги до 5 травня, а саме - Закон України „ Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту " та постанова № 149 від 13 березня 2013 року «Деякі питання виплати у 2013 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та "Про жертви нацистських переслідувань», яка прийнята на виконання Закону України „ Про державний бюджет України на 2013 рік ". Згідно ч. 4 ст. 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. У разі існування двох нормативно-правових актів, які мають однакову юридичну силу, проте по різному врегульовують суспільні відносини, за загальним правилом підлягає застосуванню той із них, який було прийнято пізніше. З огляду на те, що Закон України „ Про державний бюджет України на 2013 рік" було прийнято пізніше у порівнянні із Законом України „ Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту " суд приходить до висновку, що в даному випадку при виплаті позивачу щорічної разової допомоги до 5 травня відповідач повинен був керуватися Законом України „ Про державний бюджет України на 2013 рік " та постановою Кабінету Міністрів України № 149 від 13 березня 2013 року. У зв'язку з цим суд вважає, що відповідачі виконали у повному обсязі взятий державою на себе обов'язок щодо виплати щорічної разової допомоги до 5 травня, а тому позов не підлягає задоволенню. На підставі Закону України „ Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту " від 22.10.1993 року № 3551-XII, Закону України „ Про Державний бюджет України на 2013 рік ", постанови Кабінету Міністрів України № 149 від 13 березня 2013 року та

Результат розгляду: denied