Рішення адміністративного суду від 2014-02-27 00:00:00+02

У листопаді 2013 року фізична особа-підприємець [PERSON] звернулась до суду з позовом до Головного управління Міндоходів у Вінницькій області, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Бершадська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування наказу про зобов'язання проведення перевірки. Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 16.01.2014 року позов задоволено, визнано протиправним та скасовано з моменту його прийняття наказ Головного управління Міндоходів у Вінницькій області №201 від 11 жовтня 2013 року. Не погоджуючись з прийнятим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування апеляційної скарги податковий орган вважає неправомірним висновок суду першої інстанції про скасування наказу ГУ Міндоходів у Вінницькій області №201 від 11.10.2013 року про зобов'язання проведення перевірки, оскільки вчинення вказаних дій є лише процедурою встановлення обставин, які необхідні для контролю за правильністю нарахування і сплати податків та інших обов'язкових платежів. В судовому засіданні представник відповідача підтримав вимоги викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити, постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову про відмову в задоволенні позову. Представник третьої особи також просив задовольнити вимоги викладені в апеляційній скарзі. Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції - зміні, враховуючи наступне. Як встановлено судом першої інстанції, що ФОП [PERSON] зареєстрована Тростянецькою районною державною адміністрацією Вінницької області 13 жовтня 2005 року відповідно до свідоцтва Серії [NUMBER]. 11 жовтня 2013 року начальником Головного управління Міндоходів у Вінницькій області Зленко І.В. видано наказ № 201 про зобов'язання проведення перевірки фізичної особи - підприємця [PERSON] Так, 14 жовтня 2013 року [PERSON] отримала наказ № 178 Бершадської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Вінницькій області про проведення документальної позапланової перевірки, яким начальнику Бершадської ОДПІ Когуту В.П. наказано організувати та провести позапланову документальну перевірку фізичної особи - підприємця [PERSON], яку розпочати з 14 жовтня 2013 року. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вказав на формальні порушення під час складання документів про проведення перевірки. Суд апеляційної інстанції частково погоджується з висновкам суду першої інстанції, проте вважає, що постанова суду підлягає зміні враховуючи наступне. Відповідно до п.п. 78.1.12 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України, документальна позапланова перевірка здійснюється у разі, коли контролюючим органом вищого рівня в порядку контролю за діями або бездіяльністю посадових осіб контролюючого органу нижчого рівня здійснено перевірку документів обов'язкової звітності платника податків або матеріалів документальної перевірки, проведеної контролюючим органом нижчого рівня, і виявлено невідповідність висновків акта перевірки вимогам законодавства або неповне з'ясування під час перевірки питань, що повинні бути з'ясовані під час перевірки для винесення об'єктивного висновку щодо дотримання платником податків вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Рішення про проведення документальної позапланової перевірки в цьому випадку приймається контролюючим органом вищого рівня лише у тому разі, коли стосовно посадових осіб контролюючого органу нижчого рівня, які проводили документальну перевірку зазначеного платника податків, розпочато службове розслідування або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Таким чином законодавцем визначено, що проведення документальної позапланової перевірки можливе лише коли стосовно службових осіб, які проводили перевірку, розпочато службове розслідування. Тобто податковим законодавством передбачено, що службове розслідування стосовно перевіряючих і перевірка суб'єкта господарювання повинно проходити одночасно (паралельно), з метою підтвердження чи спростування обставин, які слугували підставою для призначення службового розслідування стосовно осіб, які проводили перевірку позивача у липні 2013 року (за наслідками якої прийнято акт №149-17/[NUMBER] від 26.08.2013 року). Крім того, суд апеляційної інстанції зауважує, що на момент прийняття рішення про проведення позапланової перевірки, закінчився термін службового розслідування, встановлений п. 3 Порядку проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого Постановою КМУ №950 від 13.06.2000 р. (далі - Порядок №950). Разом з тим як встановлено з матеріалів справи та підтверджено представниками відповідача та третьої особи під час апеляційного розгляду, за наслідками службової перевірки податковим органом акт службового розслідування не складався та не приймалось рішення, отже до службових осіб не було застосовано жодного дисциплінарного стягнення, передбаченого законодавством. Представниками відповідача також не надано жодних документів передбачених Порядком №950, крім протоколу Бершадської ОДПІ ГУ Міндоходів у Вінницькій області №03/10/13 від 03.10.2013 року про засідання комісії з питань проведення службового розслідування. Отже в податкового органу взагалі не було підстав для проведення документальної позапланової перевірки ФОП [PERSON] на підставі п.п. 78.1.12 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України після 11.10.2013 року. Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку наявності правових підстав для задоволення позову, разом з тим, не у повному обсязі врахував зазначені вище обставини та невірно обрав мотиви для задоволення позову. Крім того, на підставі доводів апеляційної скарги та з врахуванням ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє відповідність висновку суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат. Так, податковим органом зазначено, що судом першої інстанції взагалі не досліджувалось питання щодо зарахування коштів (судового збору) на розрахунковий рахунок відповідача, а тому судом неправомірно стягнуто судовий збір шляхом безспірного списання з розрахункових рахунків ГУ Міндоходів у Вінницькій області. Проте, суд апеляційної інстанції не погоджується з твердженням податкового органу з огляду на наступне. Відповідно до підпункту 3 пункту 9 розділу VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України у разі безспірного списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) Державна казначейська служба України відображає в обліку відповідні бюджетні зобов'язання розпорядника бюджетних коштів, з вини якого виникли такі зобов'язання. Погашення таких бюджетних зобов'язань здійснюється виключно за рахунок бюджетних асигнувань цього розпорядника бюджетних коштів. Одночасно розпорядник бюджетних коштів зобов'язаний привести у відповідність з бюджетними асигнуваннями інші взяті бюджетні зобов'язання. Водночас пунктом 19 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ встановлено, що безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів і їх перерахування на рахунок, зазначений у виконавчому документі про стягнення надходжень бюджету та/або заяві про виконання рішення про стягнення надходжень бюджету, здійснюються органами Казначейства з відповідного рахунка, на який такі кошти зараховані, шляхом оформлення розрахункових документів. Під час прийняття постанови суд, зокрема, вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати (стаття 161 Кодексу адміністративного судочинства України). Якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа) (частина перша статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України). З огляду на викладене та з урахуванням принципу пріоритетності законів над підзаконними актами судам у резолютивній частині такого судового рішення слід зазначати обов'язок органу Державної казначейської служби України стягнути судові витрати із Державного бюджету України шляхом їх безспірного списання із рахунка суб'єкта владних повноважень - відповідача. Відповідно до частини першої статті 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду суд апеляційної інстанції має право, зокрема, змінити постанову суду. Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 201 КАС України підставами для зміни постанови суду першої інстанції є правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції - зміні.

Результат розгляду: partial