Рішення адміністративного суду від 2014-03-20 00:00:00+02

[PERSON] проходив службу у Державній фельд'єгерській службі України в період з 03.11.2011р. по 10.06.2013р. на посадах, які заміщуються особами начальницького складу, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.1999р. №1349-37 «Про затвердження Положення про Державну фельд'єгерську службу України». 16 травня 2013 року позивачем написано рапорт про звільнення з ОВС та ДФС України з 31.05.2013р. 10 червня 2013 року у день виходу позивача на службу після лікування, наказом Головного управління Державної фельд'єгерського служби України від 10.06.2013р. №251 о/с його звільнено з Держфельдслужби за віком у відставку (із зняттям з військового обліку) відповідно до п. 65 «а» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.06.1991р. №114 згідно з поданим ним рапортом та наказом МВС від 23.05.2013р. №422 о/с, яким його звільнено з органів внутрішніх справ. 10.06.2013р. позивачем отримано обхідний лист. Відповідачем направлялися позивачеві 12.06.2013р. №08-733 та 05.07.2013р. №08-819 повідомлення про його звільнення з пропозицією терміново прибути в управління кадрового забезпечення для отримання трудової книжки, військового квитка, припису та надання необхідних документів для оформлення пенсії. Позивач говорить, що не отримував вказаних повідомлень. Проте, матеріалами справи підтверджується факт направлення Головним управлінням Державної фельд'єгерського служби України позивачеві на його адресу вказаних повідомлень рекомендованим листом. Як вбачається з матеріалів справи, а саме: обхідного листа, позивач приходив до Головного управління Державної фельд'єгерського служби України 11.06.2013р., 13.06.2013р., 14.06.2013р., 25.06.2013р. та 01.07.2013р. В судовому засіданні в якості свідків допитаний старший інспектор з особливих доручень ВКПС УКЗ ГУДФС України [PERSON], який пояснив суду, що [PERSON] звертався щодо отримання трудової книжки, але вона була відсутня, оскільки перебувала у сейфі керівництва. Позивач ознайомився з наказом про його звільнення та отримав трудову книжку з документами лише 8 липня 2013 року. На його думку, оскільки він отримав трудову книжку та ознайомився з наказом про звільнення 08.07.2013р., то з вказаної дати він підлягає звільненню. Відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до п.п. 4.1 п. 4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Мінпраці України, Мінюсту України, Мінсоцзахисту України №58 від 29.07.1993р. власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку,встановленому п. 2.10 цієї Інструкції. Таким чином, судом встановлено, що не з вини позивача йому не видано завчасно трудову книжку та ознайомлено з наказом про звільнення. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна вимога про зобов'язання відповідача видати наказ про звільнення з Державної фельд'єгерської служби України у відставку підполковника внутрішньої служби [PERSON], заступника начальника штабу - начальника відділу організаційно - аналітичної роботи та контролю з 08.07.2013р. та зробити відповідний запис в трудовій книжці [PERSON] підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу при затримці видачі трудової книжки в розмірі 5 451грн.67коп. та моральної шкоди у розмірі 30 000грн., то вони підлягають частковому задоволенню. У зв'язку з тим, що позивачеві несвоєчасно, з вини керівництва Головного управління Державної фельд'єгерського служби України не було видано трудову книжку, вимога про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу при затримці видачі трудової книжки в розмірі 5 451грн.67коп. підлягає задоволенню в повному обсязі. Водночас суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про стягнення на його користь з відповідача заподіяної йому моральної шкоди у розмірі 30 000 грн., що обґрунтовується наступним. Згідно з частиною 1 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У відповідності з пунктом 3 частини 2 цієї статті моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням ї майна. Згідно з частиною 1 статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушення права власності ( в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків, через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивач не довів суду яким саме чином відповідач заподіяв йому моральних страждань, а також із чого він виходив, оцінивши шкоду саме в розмірі 30 000 грн. Щодо вимоги про скасування наказу від 30.01.2013р. №32о/с про зняття з [PERSON] надбавки за інформаційно-аналітичне забезпечення органів державної влади і оперативно - розшукову діяльність, суд зазначає наступне. Як зазначає позивач, про те, що йому не нараховувалась надбавка за інформаційно - аналітичне забезпечення він дізнався з довідки Головного управління ДФС України №6 від 18.07.2013р. про додаткові види грошового забезпечення для нарахування пенсії. Про номер наказу та дату його видачі він дізнався після ознайомлення з документами, які були наданні відповідачем у справу на вимогу суду, а тому з урахуванням вимог ст. 100 КАС України суд вважає за можливим визнати причини пропуску строку звернення позивача з даною вимогою до суду поважними. Так, наказом Головного управління Державної фельд'єгерського служби України №32о/с від 30.01.2013р. з позивача знято надбавку за інформаційно - аналітичне забезпечення органів державної влади і оперативно - службову діяльність. Встановлення надбавки за інформаційно-аналітичне забезпечення органів державної влади і оперативно-розшукову діяльність особам начальницького складу Держфельдслужби визначено наказом Міністерства транспорту та зв'язку України Міністерства внутрішніх справ України від 06.09.2012 № 647/420 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб начальницького складу Державної фельд'єгерської служби України» зареєстрованим в Міністерстві юстиції 4 жовтня 2010 року за № 885/18180 (далі-наказ №647/420). Наказ Міністерства внутрішніх справ України від 31.12.2007 № 499 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ» зареєстрований в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 за № 205/14896 на начальницький склад Держфельдслужби не поширюється, тому посилання на нього позивача є недоречним. Пунктом 2.16. наказу № 647/420 визначено, що особам начальницького складу, які безпосередньо проводять інформаційно-аналітичне забезпечення органів державної влади, оперативно-службову діяльність, що передбачено положеннями про відповідні структурні підрозділи та функціональними обов'язками, установлюється надбавка в розмірі до 50 відсотків посадового окладу. Відповідно до пунктів 2.17. та 2.19. виплата надбавки визначається залежно від якості, складності, обсягу та важливості виконуваних завдань, а у разі несвоєчасного або неналежного виконання завдань, зниження результатів оперативно-службової діяльності розмір установлених раніше надбавок за поданням керівництва підрозділу може бути зменшено або взагалі скасовано, про що оголошується наказом. При цьому обов'язковими умовами для виплати цієї надбавки є безпосереднє здійснення співробітником інформаційно-аналітичної чи оперативно-службової діяльності, реальний його внесок та досягнуті конкретні позитивні результати у вирішенні завдань щодо інформаційно-аналітичного забезпечення або оперативно-службової діяльності. Водночас, заняття певної посади не є обов'язковою умовою для встановлення співробітнику надбавки за інформаційно-аналітичне забезпечення або оперативно-службову діяльність. Таким чином, зазначена надбавка носить індивідуальний характер, не є обов'язковою, встановлюється співробітникам під час їх служби в персональному порядку за рішенням керівника, не є постійною і виплачується тільки за час фактичного здійснення співробітником інформаційно-аналітичної чи оперативно-службової діяльності під час служби, її розмір залежить від конкретних позитивних результатів. Зняття цієї надбавки не є зміною оплати праці та не потребує повідомлення про це. Отже, підстави для скасування наказу Головного управління Держфельдслужби від 30.01.2013 № 32 о/с про зняття з позивача цієї надбавки та її стягнення з відповідача відсутні. Позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача надбавки за інформаційно-аналітичне забезпечення органів державної влади за період з лютого по травень 2013 року у сумі 3 492грн. задоволенню не підлягає, оскільки є похідною від первинної вимоги. Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача внести зміни до наказів про встановлення розміру премій за січень, лютий, березень, квітень, травень 2013 року встановивши позивачу премію у розмірі 50% грошового забезпечення та стягнення з відповідача невиплачену частину премії за період з лютого по травень 2013 року в розмірі 4 008,7грн., суд зазначає наступне. Згідно з вимогами пункту 2.59 наказу № 647/429 преміювання осіб начальницького складу Держфельдслужби здійснюється відповідно до Положення про преміювання відповідно до їх особистого внеску в загальний результат служби. З матеріалів справи вбачається, що за недбале ставлення позивача до виконання службових обов'язків його безпосереднім начальником прийнято рішення про зменшення йому розміру премії. Положеннями про преміювання начальницького складу Держфельдслужби, затверджених наказами Головного управління Держфельдслужби від 09.01.2008 року № 10 та від 15.03.2013 року № 99 не передбачено ознайомлення співробітника із наказом про преміювання та рапортом про зменшення її розміру, оскільки, наказ про преміювання є загальним по Головному управлінню Держфельдслужби та містить відомості про інших осіб начальницького складу, а рапорт про зменшення розміру преміювання є службовим документом, призначеним для доповіді яких-небудь фактів безпосередньо начальнику. Пунктом 3.7. наказу № 99 передбачено, що конкретні причини, які стали підставою для зменшення премії, доводяться до відома співробітника безпосереднім начальником під час особистої бесіди. З матеріалів справи вбачається, що позивачу про його недбале ставлення до виконання службових обов'язків керівництвом доводилось постійно. За період проходження служби у Держфельдслужбі позивач у дисциплінарному порядку жодних дій та рішень у відношення нього не оскаржував, позивача нагороджено цінним подарунком годинником «Рекорд» наказом Головного управління Держфельдслужбі від 25.06.2012 року №328. Щодо безпідставності зменшення премії за травень місяць, відповідно пункту 21 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991року №114 для осіб рядового і начальницького складу встановлюється 41-годинний робочий тиждень, у необхідних випадках вони несуть службу понад установлену тривалість робочого часу, а також у вихідні та святкові дні, вищевикладене вказує на законність зменшення премії. За період проходження служби у Держфельдслужбі позивач у дисциплінарному порядку жодних дій та рішень у відношення нього не оскаржував. На підставі вище викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до частини першої статті 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. На підставі вищевикладеного,

Результат розгляду: partial