Рішення адміністративного суду від 2014-03-20 00:00:00+02

Як вбачається з наявних матеріалів справи, позивач [PERSON] працює лікарем-хірургом Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, проживає за адресою: [ADDRESS]. Рухаючись близько 22 години 01 липня 2013 року з роботи додому по вул. Богатирській, на вимогу інспектора ДПС 1 взводу полку Дорожньої Патрульної служби ДАІ старшого лейтенанта міліції Губи Петра (відповідача 2), позивач зупинився на КПП, що знаходиться на вул. Богатирській, 32-Е. На вимогу відповідача 2 позивач надав наступні документи: посвідчення водія, свідоцтво [NUMBER] про реєстрацію транспортного засобу VOLKSWAGEN Polo, державний номерний знак [NUMBER], тип ТЗ - легковий седан - В, кузов [NUMBER], колір синій, зареєстрованого Житомирським ОРЕВ УДАЇ УМВС у Житомирській області 22.05.2009 року, виданого [PERSON], що проживає за адресою: [ADDRESS], та довіреність на право керування транспортним засобом від 29.07.2010 року. На запитання позивача щодо причини зупинки автомобіля, відповідач 2 повідомив про те, що на автомобіль марки VOLKSWAGEN Polo, державний номерний знак [NUMBER], тип ТЗ - легковий седан - В, кузов [NUMBER], колір синій, зареєстрований Житомирським ОРЕВ УДАЇ УМВС у Житомирській області 22.05.2009 року, яким керує позивач, було накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження згідно постанови Корольовського відділу Державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції від 30.05.2013 року ВП №37638285. Зважаючи на таке, автомобіль у позивача було вилучено, викликано евакуатор, хоча автомобіль перебував у справному стані та не перешкоджав дорожньому руху, та передано автомобіль водію спеціального автомобіля - евакуатора [PERSON], що належить ТОВ «Приватконтинент», за наслідками чого позивачу видали Акт тимчасового затримання транспортного засобу від 01.07.2013 року. Однак, вважаючи такі дії відповідача 2 інспектора ДПС 1 взводу полку Дорожньої Патрульної служби ДАІ старшого лейтенанта міліції Губи Петра Петровича щодо вилучення у позивача транспортного засобу VOLKSWAGEN Polo, державний номерний знак [NUMBER], тип ТЗ - легковий седан - В, кузов [NUMBER], колір синій, зареєстрований Житомирським ОРЕВ УДАЇ УМВС у Житомирській області 22.05.2009 року - протиправними, оскільки зазначений автомобіль жодного відношення до фактичного боржника за виконавчим провадженням ВП № 37638285 [PERSON] - не має та останньому не належить, а відповідно вважаючи і протиправними дії відповідача 3 Корольовського відділу Державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції щодо винесення незаконної постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 30.05.2013 року ВП № 37638285 із зазначенням у ній не достовірних даних відносно автомобіля VOLKSWAGEN Polo, державний номерний знак [NUMBER], тип ТЗ - легковий седан - В, кузов [NUMBER], колір синій, зареєстрований Житомирським ОРЕВ УДАЇ УМВС у Житомирській області 22.05.2009 року, який не має жодного відношення до фактичного боржника за виконавчим провадженням ВП № 37638285 [PERSON], та останньому не належить, позивач звернувся за захистом свої порушених прав та інтересів в судовому порядку до Окружного адміністративного суду м. Києва, відповідно до чого також просив суд стягнути на його користь з відповідачів понесену матеріальну та моральну шкоду, завдану йому протиправними діями відповідачів. Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача, зважаючи на наступне. Як вбачається з наявних матеріалів справи, та не було жодними допустимими доказами по справі спростовано відповідачами, згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, виданої Корольовським відділом Державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції від 30.05.2013 року ВП №37638285 (на підставі якої було вилучено автомобіль позивача), в останній зазначено, що боржником являється саме [PERSON], [INFO], що проживає за адресою: [ADDRESS]. Проте як з документів, які надавалися позивачем на вимогу відповідача 2, вбачається, що свідоцтво [NUMBER] про реєстрацію транспортного засобу VOLKSWAGEN Polo, державний номерний знак [NUMBER], тип ТЗ - легковий седан - В, кузов [NUMBER], колір синій, зареєстрований Житомирським ОРЕВ УДАЇ УМВС у Житомирській області 22.05.2009 року - видане взагалі іншій особі [PERSON], що проживає за адресою: [ADDRESS], та у довіреності на право позивача керування транспортним засобом від 29.07.2010 року, також зазначений саме [PERSON], а не [PERSON] (що є боржником у виконавчому провадженні ВП №37638285). Тобто, як підтверджується наявними у справі доказами, відповідачем 2 було фактично відібрано автомобіль у позивача на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виданої Корольовським відділом Державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції від 30.05.2013 року ВП №37638285, яка жодним чином не має відношення ані до [PERSON], ані до автомобіля позивача, зважаючи на що, відповідачем 2 було порушено конституційні права позивача та завдано йому відповідної матеріальної шкоди. Статтею 265-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) передбачено два можливих варіанти затримання транспортного засобу: шляхом блокування; шляхом доставляння його для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку. Проте, другий варіант застосовується лише як крайній захід, так як по своїй суті, це є вилученням власності, перешкоджанням у можливості володіти нею, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, чим грубо порушується стаття 41 Конституції України та стаття 319 Цивільного кодексу України. Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Затримання, доставляння та зберігання транспортного засобу на спеціальний майданчик або стоянку за допомогою евакуатора може бути правомірним лише у разі обов'язкової сукупності наступних чотирьох умов (складових): 1) скоєння відповідного правопорушення, визначеного статтею 265-2 КУпАП; 2) на місці зупинки неможливо усунути причину затримання; 3) розміщення транспортного засобу у місці затримання суттєво перешкоджає дорожньому руху; 4) водієві надана можливість повернути автомобіль на місце постійної дислокації, а він такою можливістю не скористався. Як видно з викладеного, відповідачем 2 було незаконно та протиправно, за відсутності будь-якої із зазначених вище складових, затримано та доставлено транспортний засіб позивача на спеціальний майданчик, що є порушенням прав позивача та також призводить до порушення права власності. Також, у справі наявні докази, що жодним чином не було спростовано відповідачами, того, що відповідачем 3 було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 30.05.2013 року ВП №37638285 із зазначенням неправдивої інформації, а саме: накладено арешт на автомобіль, який належить зовсім іншій особі - [PERSON], який проживає за адресою: [ADDRESS], проте як боржником згідно виконавчого провадження ВП №37638285 є - [PERSON], який проживає за іншою адресою: [ADDRESS]. Тобто, в результаті протиправних дій відповідача 3, у постанові про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 30.05.2013 року ВП №37638285 зазначено одного боржника - [PERSON], проте як арешт накладено на майно зовсім іншого громадянина [PERSON], що в результаті також завдало відповідної матеріальної шкоди позивачу, і зв'язку із виникненням даного спору. Відповідно до статті 6 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Таким чином, як підтверджується наявними матеріалами справи, та не було допустимими доказами спростовано відповідачами, Корольовським відділом Державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції в постанові про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 30.05.2013 року ВП № 37638285 - було безпідставно та неправомірно зазначено недостовірну інформацію щодо належного боржнику [PERSON] майна - транспортного засобу VOLKSWAGEN Polo, державний номерний знак [NUMBER], тип ТЗ - легковий седан - В, кузов [NUMBER], колір синій, зареєстрований Житомирським ОРЕВ УДАЇ УМВС у Житомирській області 22.05.2009 року, що насправді останньому не належить, проте як належить взагалі іншій особі - [PERSON], а не [PERSON]. А також, на підставі вищезазначених протиправних дій відповідача 3 Корольовського відділу Державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції щодо винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 30.05.2013 року ВП № 37638285 із зазначенням у ній не достовірних даних, відповідачем 2 інспектором ДПС 1 взводу полку Дорожньої Патрульної служби ДАІ старшим лейтенантом міліції Губою Петром Петровичем було також протиправно вилучено у позивача транспортний засіб VOLKSWAGEN Polo, державний номерний знак [NUMBER], тип ТЗ - легковий седан - В, кузов [NUMBER], колір синій, зареєстрований Житомирським ОРЕВ УДАЇ УМВС у Житомирській області 22.05.2009 року, оскільки зазначений автомобіль жодного відношення до фактичного боржника за виконавчим провадженням ВП № 37638285 [PERSON] - не має. Так, в результаті зазначених протиправних дій відповідачів, що полягають у порушенні законних прав позивача, чинного законодавства України, Конституції України, формальному та безвідповідальному підходу до виконання своїх службових обов'язків, позивач зазнав матеріальної шкоди, а саме: - за послуги евакуатора позивачем було сплачено 798,00 гривень та за послуги із зберігання транспортного засобу позивачем було сплачено 1 350,00 гривень, що підтверджується квитанціями Приватбанку від 10.07.2013 року; - з метою отримання інформації щодо виконавчого провадження № 37638825, позивач 5 (п'ять разів) був змушений їздити до м. Житомира у Корольовський відділ ДВС Житомирського міського управління юстиції, квиток в один бік з м. Києва до м. Житомира коштує 40 гривень (10* 40 = 400 гривень), що в сукупності складає 2 548 (дві тисячі п'ятсот сорок вісім гривень 00 коп.). Отже, зважаючи на висновок суду про задоволення позовних вимог позивача відносно протиправності дій відповідачів, задоволенню також підлягає позовна вимога позивача щодо стягнення з відповідачів матеріальної шкоди в розмірі 2 548 грн., завданої такими протиправними діями відповідачів. Також, з огляду на наявні у справі докази, суд вбачає наявність достатніх підстав для задоволення вимог позивача про стягнення на його користь з відповідачів заподіяної йому моральної шкоди, проте не у розмірі 5 000 грн., як просив позивач, а у розмірі 2 000 грн., що на думку суду є достатньою сумою для покриття моральної шкоди позивача, завданої останньому неправомірними діями відповідачів, що вплинуло на його звичайний спосіб життя, та зазначене обґрунтовується наступним. Згідно з частиною 1 статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У відповідності з пунктом 3 частини 2 цієї статті, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно з частиною 1 статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушення права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків, через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Так, в даному випадку, внаслідок протиправних дій відповідачів, позивач на тривалий час був позбавлений можливості користуватися транспортним засобом, що позбавило його можливості вести звичний спосіб життя. Зокрема, оскільки позивач працює в м. Києві, а проживає в Київській області (понад 30 км. відстані від дому до роботи), останній був змушений витрачати по 4 години на день, щоб дістатися роботи, а потім до дому після тяжкого робочого дня лікарем-хірургом, та як правило у пізню годину доби. З даного приводу позивачем було надано до матеріалів справи довідку з місця роботи, та план-графік робочих днів позивача у липні 2013 р. Також, протиправно вилученим транспортним засобом позивач користувався при потребі надання швидкої медичної допомоги, оскільки, як зазначалося вище, позивач працює лікарем, проте як протиправне вилучення такого транспортного засобу зумовило витрачання позивачем значно більшого проміжку часу ніж зазвичай, при виконання своїх професійних обов'язків. Крім того, позивач втратив можливість встигати в усіх запланованих справах, що порушило зв'язки із оточуючими людьми, як ділового, так і особистого характеру, а також позивач був змушений постійно відпрошуватися на роботі з метою вирішення ситуації, що склалася з його автомобілем, що відповідно також завдавало йому моральних страждань. Зважаючи на таке, внаслідок неправомірних дій посадових (службових) осіб відповідачів, позивач був змушений також витрачати час на збирання доказів, складання документів, пошуку юриста, що підірвало життєві плани останнього, та він був змушений, без наявності жодних протиправних дій з його боку, нервувати з приводу даної ситуації з неправомірного вилучення транспортного засобу, що призвело до чисельних стресів та погіршення душевного стану. Одночасно суд зауважує, що п. 4 ч. 2 ст. 105 КАС України передбачено можливість стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування спричиненої його незаконними діями шкоди, як матеріальної, так і моральної. На переконання суду, позивачем було доведено завдання йому вказаної моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідачів, та у відповідності до ст. 1172 ЦК України, роботодавець несе відповідальність за дії свого працівника при виконанні службових обов'язків, зважаючи на що, відповідач 1 також має нести відповідальність по відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди позивачу. Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач 2 та відповідач 3, як суб'єкти владних повноважень, не надали суду жодних допустимих доказів на підтвердження правомірності вчинення ними дій, щодо вилучення у позивача транспортного засобу VOLKSWAGEN Polo, державний номерний знак [NUMBER], тип ТЗ - легковий седан - В, кузов [NUMBER], колір синій, зареєстрований Житомирським ОРЕВ УДАЇ УМВС у Житомирській області 22.05.2009 року на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 30.05.2013 року ВП № 37638285, оскільки зазначений автомобіль жодного відношення до фактичного боржника за виконавчим провадженням ВП № 37638285 [PERSON] - не має та останньому не належить, а також щодо зазначення відповідачем 3 Корольовським відділом Державної виконавчої служби Житомирського міського управління юстиції у постанові про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 30.05.2013 року ВП № 37638285 - не достовірних даних відносно автомобіля VOLKSWAGEN Polo, державний номерний знак [NUMBER], тип ТЗ - легковий седан - В, кузов [NUMBER], колір синій, зареєстрований Житомирським ОРЕВ УДАЇ УМВС у Житомирській області 22.05.2009 року, який не має жодного відношення до фактичного боржника за виконавчим провадженням ВП № 37638285 [PERSON], та належить іншій особі. Натомість представник позивача надала суду обґрунтовані пояснення та допустимі докази на їх підтвердження, щодо заявлених позовних вимог. В позовній заяві та в судовому засіданні позивач (представник позивача) не заявляли позовної вимоги щодо відшкодування судових витрат із сплати судового збору. Тому суд не вирішував питання, в порядку ст. 94 КАС України, щодо розподілу між сторонами судових витрат. Враховуючи вищенаведене в сукупності, та

Результат розгляду: partial