Рішення адміністративного суду від 2014-01-22 00:00:00+02

В провадженні Вінницького міського суду Вінницької області знаходилась справа за адміністративним позовом [PERSON] до Департаменту праці та соціального захисту населення Вінницької міської ради про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії щодо виплати одноразової грошової компенсації. Вінницький міський суд Вінницької області постановою від 30.10.2013 року вказаний позов задовольнив частково, а саме визнав неправомірними дії відповідача щодо невиплати [PERSON] одноразової грошової компенсації, передбаченої ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та зобов'язав відповідача виплатити позивачу одноразову грошову компенсацію як інваліду ІІ групи І категорії, передбачену положеннями вищевказаного Закону. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим, апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу в задоволенні позову. Обгрунтовуючи апеляційні вимоги скаржник зауважив, що відповідно до діючого на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, особа, яка підлягала обов'язковому державному страхуванню за Законом України «Про міліцію», тобто особа страхові внески на яку сплачувались за рахунок бюджетних коштів протягом її служби, могла отримати лише одну з виплат за його вибором. Тобто, на думку відповідача, спір між позивачем та Департаментом виник саме з приводу того, що враховуючи одну і ту саму причину та обставини, за яких [PERSON] завдано шкоду здоровю, останній бажає отримати за це компенсацію двічі. Крім того, до суду надійшла апеляційна скарга [PERSON], в якій позивач просить суд частково скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, оскільки вважає, що виплата йому одноразової грошової компенсації як інваліду ІІ групи, буде здійснена відповідачем всупереч вимогам ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», тобто у заниженому розмірі з огляду на Постанову Кабінету Міністрів України від 26.07.1996 року №836 «Про компенсаційні виплати особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як підзаконного нормативного акту. У судовому засіданні сторони по справі доводи апеляційних скарг підтримали у повному обсязі, та просили суд їх задовольнити у відповідності до заявлених ними вимог. Заслухавши суддю-доповідача та думку учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу [PERSON] необхідно залишити без задоволення, апеляційну скаргу Департаменту праці та соціального захисту населення Вінницької міської ради задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, виходячи з наступного. Як досліджено з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, [PERSON] є інвалідом ІІ групи, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] і довідкою МСЕ серії 2-18 АВ № 066929 та особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи І категорії, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] від 4 квітня 2003 року. В березні 2011 року [PERSON] звернувся до ГУПСЗН Вінницької міської ради із заявою, в якій просив виплатити йому одноразову грошову компенсацію в порядку ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», проте отримав відмову у виплаті зазначених коштів з огляду на те, що своє право на одну з виплат, передбачених чинним законодавством він отримав. Не погоджуючись із зазначеними діями відповідача, [PERSON] оскаржив їх до суду. В свою чергу суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови та частковому задоволенні позову виходив з того, що одержання позивачем страхового відшкодування від НАСК «Оранта» у розмірі 14 904 грн. не є перешкодою для одержання одноразової компенсації учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, оскільки страхове відшкодування не є видом державного пенсійного забезпечення або видом соціальної допомоги чи компенсації. Проте до зазначених висновків суду першої інстанції, колегія суддів ставиться критично, з огляду на наступне. За загальними правилами пенсійного та соціального законодавства у випадку, коли особа має право на різні види державного пенсійного забезпечення чи на інші соціальні виплати з різних підстав, то призначається, надається одна з них за вибором особи. Зазначене правило визначено, зокрема, частиною 5 статті 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, яка передбачає, що у разі виникнення права на щорічну допомогу з різних підстав, передбачених частиною 4 цієї статті, надається одна з них за вибором особи. Відповідно до положень частини 2 статті 59 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" військовослужбовцям пенсії по інвалідності, а членам їх сімей пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи за їх бажанням можуть призначатися на умовах і в порядку, визначених законодавством України для осіб, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, що їх вони дістали при виконанні обов'язків військової служби (службових обов'язків) або відповідно до статті 54 цього Закону. Статтею 10 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року N 1058-IV встановлено, що особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором. У даному випадку позивач, як учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, який став інвалідом внаслідок Чорнобильської катастрофи, має право на отримання одноразової компенсації відповідно до положень статті 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". Одночасно позивач, як працівник міліції, має право на отримання одноразової допомоги на підставі статті 23 Закону України "Про міліцію". Право вибору виплати одноразової компенсації відповідно до положень статті 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" чи одноразової допомоги на підставі статті 23 Закону України "Про мілцію" належить позивачу. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.23 Закону України «Про міліцію» (в редакції, чинній до 01.01.2007р. на час встановлення позивачеві групи інвалідності) працівник міліції підлягає обов'язковому державному страхуванню на суму десятирічного грошового утримання за останньою посадою, яку він займає, за рахунок коштів відповідних бюджетів, а також коштів, що надходять на підставі договорів від міністерств, відомств, підприємств, установ і організацій. Порядок та умови страхування працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29.06.1991 року №59 було затверджено «Положення про порядок і умови державного обов'язкового особистого страхування осіб рядового, начальницького та вільнонайманого складу органів і підрозділів внутрішніх справи». За змістом пунктів 1,3-5 Положення (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) Міністерство внутрішніх справ України перераховує страхові платежі з державного обов'язкового особистого страхування осіб рядового, начальницького та вільнонайманого складу органів і підрозділів внутрішніх справ України на спеціальний рахунок HACK "Оранта", яка в разі настання страхових подій, передбачених у пункті 2 Положення, проводить виплату страхових сум. Відповідно до положень постанови КМУ «Про умови державного обов'язкового особистого страхування військовослужбовців і військовозобов'язаних, призваних на збори, і порядок виплати їм та членам їх сімей страхових сум» № 488 від 19.08.1992р. державне обов'язкове особисте страхування військовослужбовців і військовозобов'язаних, призваних на збори проводиться Національною акціонерною страховою компанією «Оранта» за рахунок коштів державного бюджету, що виділяються Міністерству оборони, Міністерству транспорту та зв'язку, Національній гвардії, Адміністрації Державної прикордонної служби, Міністерству внутрішніх справ, Службі безпеки, Службі зовнішньої розвідки та іншим військовим формуванням, що створені Верховною Радою України. Пунктом 6 зазначених Умов передбачено, що Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» виплачує страхові суми у разі втрати застрахованим працездатності, що сталася внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання, одержаних в період проходження служби (зборів), - у розмірі залежно від ступеня втрати працездатності, що визначається у процентному відношенні до загальної суми страхування на випадок загибелі або смерті. Як досліджено із матеріалів справи, відповідні страхові виплати позивач були проведені у 2001 та 2004 роках відповідно за ІІІ та II групу інвалідності у сумі 14 904 грн., будь-яких претензій щодо розміру вказаної виплати позивач не зазначає, вказане також не заперечується і сторонами по справі. Таким чином, позивач скористався своїм правом, передбаченим ст.23 Закону України «Про міліцію», на отримання коштів у випадку втрати працездатності у зв'язку із встановленням йому ІІІ та ІІ групи інвалідності внаслідок травми, пов'язаної з виконанням службових обов'язків. 03.11.2006р. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб», який набрав чинності з 01.01.2007р., внесено зміни до Закону України «Про міліцію», зокрема, ст.23 даного Закону викладено в новій редакції. Так, відповідно до ст.23 Закону України «Про міліцію» (в редакції, чинній з 01.01.2007р.) у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов'язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п'ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров'я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства. Тобто, з 01.01.2007р. інститут обов'язкового державного особистого страхування працівників міліції - ліквідовано, на заміну йому було запроваджено інститут компенсаційних виплат у вигляді одноразової грошової допомоги працівникам міліції у разі загибелі (смерті), поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного йому під час виконання ним службових обов'язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ. На виконання цієї норми права Кабінетом Міністрів України було прийнято 12.05.2007р. постанову, якою, зокрема, затверджено Порядок №707. Відповідно до пп.2 п.1 Порядку №707 одноразова грошова допомога виплачується у разі установлення інвалідності, яка настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення такого строку внаслідок захворювання або нещасного випадку, що сталися: під час виконання службових обов'язків, пов'язаних з безпосередньою участю в охороні громадського порядку та боротьбі із злочинністю, у розмірі: п'ятирічного грошового забезпечення - інвалідам І групи; чотирирічного грошового забезпечення - інвалідам II групи; трирічного грошового забезпечення - інвалідам III групи; у період проходження служби, - у відсотках відповідного розміру грошового забезпечення згідно із ступенем втрати працездатності, який визначається медико-соціальною експертною комісією. Разом з цим, слід зазначити, що ст.23 Закону України «Про міліцію» (у редакції від 01.01.2007р.) передбачалось, якщо працівник міліції та члени його сім'ї одночасно мають право на отримання одноразової грошової допомоги з підстав, передбачених цією статтею, та одноразової грошової допомоги або компенсаційної виплати, встановлених іншими законами, виплата відповідних грошових сум здійснюється за однією з підстав за вибором особи, яка має право на отримання таких виплат. Наведені положення Закону України «Про міліцію» кореспондуються також, із п.1 Порядку №707 яким встановлено, що за наявності у працівника міліції або членів його сім'ї права на отримання одночасно грошової допомоги та установлених іншими нормативно-правовими актами компенсаційної виплати або одноразової грошової допомоги виплата проводиться з однієї підстави за вибором особи. Враховуючи, що зазначені вище зміни до законодавства України щодо права на отримання одноразової грошової допомоги, набули чинності після отримання позивачем страхової суми і не мають зворотної дії у часі, та те, що позивач скористався передбаченим ст.23 Закону України «Про міліцію» правом на отримання коштів у випадку втрати працездатності у зв'язку із встановленням йому ІІІ та ІІ групи інвалідності внаслідок травми, пов'язаної з виконанням службових обов'язків, апеляційний суд приходить до висновку що права на додаткову виплату додаткової грошової компенсації відповідно до ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» відсутні. Крім того, відповідно до статті 48 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" Положенням про порядок виплати одноразової компенсації за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, які стали інвалідами наслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям за втрату годувальника, затвердженого Наказом МНС України від 31 грудня 1996 p. N 28, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 квітня 1997 р. за N 129/1932, (діючий на момент спірних відносин) було визначено порядок виплати одноразової компенсації учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, та сім'ям, які втратили годувальника із числа осіб, віднесених до учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, та смерть яких пов'язана з Чорнобильською катастрофою. При цьому, п.9 Положення передбачено відповідне обмеження на виплату та вказано, що особам, які підлягають обов'язковому державному страхуванню відповідно до чинних Законів України: "Про міліцію" і одночасно віднесені до постраждалих відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", виплата одноразової компенсації за шкоду, заподіяну здоров'ю, або сім'ям за втрату годувальника провадиться по одному з цих Законів залежно від причини, що заподіяла шкоду здоров'ю або смерть годувальникові. Таким чином, згідно з діючим на момент виникнення спірних правовідносин законодавства визначалось, що особа, яка підлягала обов'язковому державному страхуванню за Законом України «Про міліцію», тобто особа страхові внески за яку сплачувались за рахунок бюджетних коштів на протязі її служби, може отримати лише одну з виплат за його вибором. Колегія суддів вважає помилковими посилання суду першої інстанції на положення п.п.1,6 Постанови Кабінету Міністрів України від 19.08.1992р. №488 в частині, що страхова сума виплачується незалежно від виплат за іншими видами страхування і виплат у прядку відшкодування збитків», а також те, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів Української PCP №59 від 29.06.1991р. проводились виплати страхових сум, а не одноразової допомоги, оскільки останні суперечать п.9 Положення про порядок виплати одноразової компенсації за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженого Наказом МНС України від 31 грудня 1996 p. N 28. Зокрема аналізуючи нормативно-правову базу, яка регулює спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що метою запровадження страхування була потреба у компенсації відповідної шкоди особам, які можуть отримати каліцтво, ушкодження здоров'я або загинути під час проходження служби. Таким чином, порядок виплати компенсації щодо працівників міліції був раніше оформлений у вигляді обов'язкового державного страхування за рахунок бюджетних коштів. Як досліджено наданих позивачем довідок МСЕК інвалідність встановлена йому як така, що виникла під час виконання ним службових обов'язків, отже відповідна виплата, що була проведена HACK «ОРАНТА» є фактично сплатою компенсації за шкоду заподіяну здоров'ю під час виконання службових обов'язків, зокрема виконання [PERSON] заходів з ліквідації аварії на ЧАЕС, оскільки він є постраждалим від Чорнобильської катастрофи в зв'язку з проходженням служби, що спростовує доводи останнього наведені в апеляційній скарзі. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим твердження Департаменту, що виплата відповідної компенсації як за Законом України «Про міліцію» так і Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» викликані одними і тими ж обставинами, а відтак апеляційні вимоги [PERSON] щодо повторного отримання від держави компенсації за ушкодження здоров'я є безпідставними та такими, що суперечать чинному законодавству, у зв'язку з чим у задоволенні апеляційної скарги позивача необхідно відмовити. На підставі викладеного, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним обставинам та зібраним по справі доказам, не правильно застосував норми матеріального права, отже, ухвалив рішення, яке підлягає скасуванню. Відповідно до статті 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Результат розгляду: denied