Рішення адміністративного суду від 2014-02-03 00:00:00+02

25.10.2013 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся [PERSON] з позовом до Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Державної реєстраційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 20.03.2013 року № 1024771, зобов'язання вчинити певні дії. Ухвалою суду від 27.11.2013 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду після залишення даної позовної заяви без руху ухвалою суду від 25.10.2013 року. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачем було винесено протиправне рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 20.03.2013 року № 1024771. Адже нормами Конституції України, чинного законодавства України та міжнародного права, які визнані Україною, закріплені основоположні права та свободи, основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності, основоположні принципи здійснення правомочності власника. Право приватної власності є непорушним. Позивач зазначає, що на підставі контракту № 33 від 06.09.2004 року про дольову участь в будівництві житла з ТОВ ПБФ «Домобуд» придбав у приватну власність нерухоме житлове приміщення (квартиру) за адресою: [ADDRESS] (форма власності - приватна, площа підтверджується технічним паспортом КП «ДМБТІ» первинної інвентаризації 3 і 4 секції квартирного (багатоповерхового) будинку, Літ. А-11,12, загальна площа 73,8 кв.м., житлова площа 36,1 кв.м., яка складається з наступних приміщень: коридор 10.1 кв.м., житлова 16,8 кв.м., житлова 19.3 кв.м., кухня 15.6 кв.м., санвузол 5.8 кв.м., 2.9 кв.м., лоджія 3.3 кв.м.). Таке право власності було визнано за позивачем рішенням Жовтневого районного суду від 14.11.2012 року, яке набрало законної сили (справа № 412/10637/2012, 2/412/4595/2012). Однак, 20.03.2013 року на підставі Рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції позивачу протиправно було відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень за вих. № 1024771 від 20.03.2013 року. Просить суд: 1. визнати протиправним та скасувати Рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Державної реєстраційної служби України про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 1024771 від 20.03.2013 року відносно квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] (ідентифікаційний номер - [NUMBER]); 2. зобов'язати Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції Державної реєстраційної служби України провести державну реєстрацію квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], форма власності - приватна, площа підтверджується технічним паспортом КП «ДМБТІ» первинної інвентаризації 3 і 4 секції квартирного (багатоповерхового) будинку, Літ. А-11,12, загальна площа 75,4 кв.м., житлова площа 36,1 кв.м., яка складається з наступних приміщень: коридор 10.1 кв.м., житлова 16,8 кв.м., житлова 19.3 кв.м., кухня 15.6 кв.м., санвузол 5.8 кв.м., веранда 4,1 кв.м., лоджія 3,7 кв.м., за [PERSON] (ідентифікаційний номер - [NUMBER]). У судове засідання сторони не з'явились, належним чином були повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Від представника позивача надійшла письмова заява про розгляд справи в порядку письмового провадження. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, належним чином був повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив. У відповідності до положень ч. 6 ст. 128 КАС України суд ухвалив рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження. Суд, вивчивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, вважає необхідним задовольнити даний адміністративний позов повністю з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналіз матеріалів справи показує, що 06.09.2004 року [PERSON] уклав з ТОВ ПБФ «Домобуд» контракт № 33 про дольову участь в будівництві житла (далі - контракт № 33), за умовами якого придбав нерухоме майно - житлове приміщення (квартиру) за адресою: [ADDRESS] (форма власності - приватна, площа підтверджується технічним паспортом КП «ДМБТІ» первинної інвентаризації 3 і 4 секції квартирного (багатоповерхового) будинку, Літ. А-11,12, загальна площа 73,8 кв.м., житлова площа 36,1 кв.м., яка складається з наступних приміщень: коридор 10.1 кв.м., житлова 16,8 кв.м., житлова 19.3. кв.м., кухня 15.6 кв.м., санвузол 5.8 кв.м., 2.9 кв.м., лоджія 3.3 кв.м.). 03.03.2009 року в порядку та на умовах контракту між [PERSON] та ТОВ ПБФ «Домобуд» було підписано Акт приймання - передачі квартири. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.11.2012 року по справі № 412/10637/2012, 2/412/4595/2012 за позовом гр. [PERSON] до ТОВ ПБФ «Домобуд» було визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 73,8 кв.м., житловою 36,1 кв.м., яка складається з наступних приміщень: коридор 10,1 кв.м., житлова 16,8 кв.м., житлова 19,3 кв.м., кухня 15,6 кв.м., санвузол 5,8 кв.м., лоджія 2,9 кв.м., лоджія 3,3 кв.м. 27.02.2013 позивачем була подана заява до Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Державної реєстраційної служби України за реєстраційним номером - 313643 з метою реєстрації права власності на квартиру. Однак, рішенням державного реєстратора від 20.03.2013 року № 1024771 позивачу було відмовлено у проведенні державної реєстрації права власності на дану квартиру, форма власності - приватна. У зв'язку із тим, що документи, подані для проведення державної реєстрації прав не відповідають вимогам або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Також вказує на те, що відповідно до наданих позивачем документів: рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.11.2012 року по справі № 412/10637/2012, 2/412/4595/2012, площа квартири [ADDRESS] складає - 73, 8 кв.м., а згідно технічного паспорту КП «ДМБТІ» від 08.02.2013 року загальна площа квартири становить - 75, 4 кв.м. Це також послужило підставою для відмови у реєстрації права власності на вказану квартиру. Слід зазначити, що в матеріалах справи міститься довідки Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 5886 від 13.06.2013 року, видана на запит позивача за вх. № 15/3873 від 06.06.2013 року щодо підстав збільшення загальної площі на 1,6 кв.м. в технічному паспорті від 08.02.2013 року відносно рішення суду від 14.11.2012 року. Відповідно до якої визначено, що така зміна відбулась за рахунок зміни коефіцієнту з 0,8 на 1 при підрахунку площі веранди поз.6, яка була переобладнана з лоджії поз.ІІ та зміни коефіцієнту лоджії поз.І з 0,8 на 1, які застосовуються при підрахунку площі, у зв'язку з її переобладнанням і не є самочинним за нормами Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року № 127, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 року за № 582/5773. Позивач не погодився із вищевказаним рішенням відповідача від 20.03.2013 року № 1024771, тому звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Тому, правомірність/протиправність винесення вищевказаного рішення відповідача про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень становить предмет доказування в даній адміністративній справі. Так, як вже зазначалось вище рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14.11.2012 року по справі № 412/10637/2012, 2/412/4595/2012 (набрало законної сили станом на 26.11.2012 року) за [PERSON] було визнано право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 73,8 кв.м., житловою 36,1 кв.м., яка складається з наступних приміщень: коридор 10,1 кв.м., житлова 16,8 кв.м., житлова 19,3 кв.м., кухня 15,6 кв.м., санвузол 5,8 кв.м., лоджія 2,9 кв.м., лоджія 3,3 кв.м. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з ч. 5 ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Суд вважає, що дії відповідача з відмови в реєстрації права власності відповідно до рішення суду, що набрало законної сили є протиправними, що підтверджується аналізом діючого законодавства. Відповідно до ст. 14 Цивільного процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI, передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом. Відповідно до ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість або правочинів щодо нерухомості, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Нормами ст.ст. 2, 8, ч. 3 ст. 17, ч. 4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Державний реєстратор прав у межах своїх повноважень, серед іншого, здійснює державну реєстрацію прав власності, інших речових прав на нерухомість, їх обмежень, правочинів щодо нерухомого майна або відмовляє в такій реєстрації та встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законів та інших нормативно-правових актів, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на об'єкт нерухомого майна, наявності інших підстав для державної реєстрації прав або відмови в такій реєстрації. Державній реєстрації підлягають заявлені речові права на нерухоме майно за наявності документів, що підтверджують вчинення правочинів щодо таких об'єктів, посвідчених відповідно до закону, або свідчать про наявність інших, передбачених законом підстав. Для державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно до місцевого органу державної реєстрації прав разом із заявою про державну реєстрацію прав подаються документи про правочини щодо такого об'єкта нерухомого майна та їх копії або інші документи, що свідчать про встановлення, зміну чи припинення речового права. Статтею 19, ч. 1 та ч. 2 ст. 24 вищевказаного Закону визначено перелік підстав (документів) для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, серед яких також передбачено і рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, що набрали законної сили, також нормами цієї статті передбачено перелік підстав за наявності яких у державній реєстрації права може бути відмовлено і цей перелік, є виключним і розширеному тлумаченню не підлягає, крім цього відмова в державній реєстрації прав із підстав, зазначених в абзаці четвертому частини першої цієї статті, не позбавляє особу права повторно звернутися із заявою за умови усунення підстав для відмови у державній реєстрації прав. Постановою Кабінету Міністрів України № 703 від 22.06.2011 року (далі - Порядок № 703) затверджено Порядок державної реєстрації прав та нерухоме майно та їх обтяжень (чинний на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, винесення спірного рішення відповідача від 20.03.2013 року, у відповідній редакції). Цей Порядок визначає процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. За приписами ст. 23 Порядку № 703 державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: - заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; - об'єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; - із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; - подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; - заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; - заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; - заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; - під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; - після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; - заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; - заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав. При цьому у ч. 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена. Відповідно до п. 10 Методичних рекомендацій стосовно документів, необхідних для проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 11.12.2012, схвалених Рішенням Державної реєстраційної служби України протоколом № 3, документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Отже, з огляду на аналіз вищевказаних норм чинного законодавства України державним реєстратором реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області не було додержано приписів ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», порушено ч. 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із приписів ч.4 ст. 70 КАС України, за змістом якої, обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Частиною 1 ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Натомість відповідач жодним чином не довів суду правомірність свого рішення від 20.03.2013 року за № 1024771 щодо відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень. Тим більше, що чинним законодавством України не передбачено підстав для тлумачення рішень суду, що набрало законної сили, про що було зазначено вище. Таким чином, оскаржуване рішення Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Державної реєстраційної служби України є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а порушене право позивача - захисту. Окрім того, суд вважає, що дії відповідача, що виявилися у відмові зареєструвати визнане на підставі рішення суду право власності, є передчасними з урахуванням того, що відповідачем не доведено здійснення ним усіх передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що передують відмові у державній реєстрації. З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про те, що рішення Жовтневого суду м. Дніпропетровська від 14.11.2012 року, справа № 412/10637/2012, 2/412/4595/2012 (набрало законної сили станом на 26.11.2012 року) є не виконаним станом на момент судового розгляду даної адміністративної справи, у зв'язку із прийняттям протиправного рішення Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Державної реєстраційної служби України від 30.03.2013 року за № 1024771. Тому, останнє підлягає скасуванню, а позовні вимоги [PERSON] - задоволенню у повному обсязі. Також суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України. Положеннями ст. 87 КАС України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати і звільнення від сплати встановлюються законом. На підтвердження сплати судового збору за подання адміністративного позову майнового характеру позивач надав суду оригінали квитанцій за № Е8-2918 від 22.10.2013 року на суму 34, 41 грн., квитанції 8282.445.1 від 25.11.2013 року на суму 69,00 грн. Отже, суд вважає за необхідне присудити на користь позивача, який не є суб'єктом владних повноважень з Державного бюджету України суму судового збору у загальному розмірі - 103, 41 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню повністю. На підставі викладеного,

Результат розгляду: granted