Рішення адміністративного суду від 2014-02-06 00:00:00+02

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON]) звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в місті Херсоні (далі - відповідач-1, УПФУ в м. Херсоні), Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м.Херсоні (далі - відповідач-2, ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Херсоні), у якому просить - - захистити порушені права, шляхом визнання протиправним дій Управління Пенсійного фонду України в місті Херсоні по передачі вимоги про сплату боргу від 23.02.2011р. за № 1426 на примусове виконання до відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м.Херсоні; - захистити порушені права, шляхом зобов'язання відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м.Херсоні повернути Управлінню Пенсійного фонду України в місті Херсоні без виконання вимогу про сплату боргу від 23.02.2011р. за № 1426. Позовні вимоги мотивовані тим, що 11.01.2014р. позивачем було отримано постанову про відкриття виконавчого провадження від 27.11.2013р. з примусового виконання вимоги про сплату боргу зі сплати консолідованого внеску за № 1426 від 23.02.2011р. Вказана вимога позивачем оскаржена до суду, а тому у відповідача-1 не було підстав для звернення її до примусового виконання, оскільки відповідно до положень ст.25 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010р. № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI) вона є неузгодженою. Крім того, позивач вважає протиправними дії відповідача-2 по прийняттю до виконання вказаної вимоги, оскільки згідно із ч.15 ст.106 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" існує законодавча заборона здійснювати стягнення несплаченого внеску на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування державною виконавчою службою. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача-1 у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні з підстав викладених у письмових запереченнях. Відділ державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м.Херсоні явку свого представника у судове засідання не забезпечив, заперечень на позов не надав, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Розглянувши надані сторонами документи, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Законом № 2464-VI визначено правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку. Платники єдиного внеску визначені ст.4 Закону № 2464-VI. Зокрема, до них відносяться фізичні особи-підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, зазначеним у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців). Тобто, платниками є фізичні особи-підприємці, що є роботодавцями. Крім цього, згідно положень цієї ж статті платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. Виходячи із змісту ч.4 ст.5 Закону № 2464, обов'язки фізичних осіб-підприємців як платників єдиного внеску виникають з моменту їх державної реєстрації. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.4 Закону № 2464-VI фізичні особи-підприємці є застрахованими особами щодо себе та страхувальниками осіб, що на них працюють (для платників єдиного внеску, зазначених у пунктах 2, 3, 6-14 частини першої ст.4 Закону № 2464-VI). Крім цього, відповідно до ч.9 ст.9 Закону № 2464-VI обчислення і сплата єдиного внеску за платників, зазначених у пунктах 2, 3, 6, 7, 8, 9 та 11 частини першої статті 4 цього Закону, здійснюються платниками, зазначеними у пункті 1 частини першої статті 4 цього Закону, за рахунок сум, на які внесок нарахований. Таким чином, до обов'язків фізичних осіб-підприємців, що є роботодавцями, а також для фізичних осіб-підприємців, що не є роботодавцями, входить своєчасне нарахування та сплата нарахованого єдиного внеску до Пенсійного фонду на суми, що виплачуються ними найманим працівникам, а також на суми їх доходів або самостійно визначені ними суми (для фізичних осіб-підприємців, що обрали спрощену систему оподаткування), які є базою для нарахування єдиного внеску відповідно до зазначеного Закону. Згідно п.1 ч.2 ст.6 Закону № 2464-VI платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. При цьому, ч.8 ст.9 Закону № 2464-VI встановлено базовий звітний період для фізичних осіб-підприємців календарний рік. Платники єдиного внеску зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за відповідний базовий звітний період, не пізніше 20 числа місяця, що настає за базовим звітним періодом. Однак, всупереч положенням вищевказаних норм, позивач вчасно не сплатив у повному обсязі суму єдиного внеску у розмірі 1414,80грн. Виходячи з цього та на підставі п.6 ст.1 Закону № 2464-VI несплачена позивачем вчасно сума єдиного внеску визнається недоїмкою. Відповідно до ст.25 Закону № 2464-VI територіальний орган Пенсійного фонду у порядку, за формою і в строки, встановлені Пенсійним фондом за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. У цьому разі, боржник протягом десяти робочих днів з дня її отримання повинен або узгодити суму зобов'язання з органом Пенсійного фонду, або оскаржити вимогу до органу Пенсійного фонду вищого рівня чи до суду, або сплатити борг. У іншому разі, УПФУ надсилає вимогу для стягнення боргу до органу державної виконавчої служби або звертається з позовом про стягнення боргу до суду. Судом встановлено, що 23.02.2011р. управлінням Пенсійного фонду України в місті Херсоні винесено вимогу про сплату боргу № Ф-1426. 03 березня 2011 року [PERSON] звернувся до Херсонського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в місті Херсоні про захист порушеного конституційного права шляхом заборони примушування його брати участь у діяльності неприбуткової самоврядної організації Пенсійний фонд та скасування вимоги від 23.02.2011р. № 1426. Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 07.04.2011р. по справі № 2а-1342/11/2170 [PERSON] у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Вказане судове рішення було оскаржено позивачем в апеляційному порядку. Як встановлено у судовому засіданні, ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.02.2012р., апеляційна скарга [PERSON] - залишена без задоволення, а постанова Херсонського окружного адміністративного суду від 07.04.2011р. по справі № 2а-1342/11/2170 - без змін. 22.11.2013р. УПФУ в місті Херсоні було подано до ВДВС Дніпровського РУЮ у м.Херсоні заяву про примусове виконання вимоги про сплату боргу від 23.02.2011р. за №1426. Таким чином, суд вважає, що дії відповідач-1 по передачі вимоги про сплату боргу від 23.02.2011р. за № 1426 на примусове виконання до ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Херсоні є правомірними, а позовні вимоги в цій частині - необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про зобов'язання ВДВС Дніпровського РУЮ у м.Херсоні повернути УПФУ в місті Херсоні без виконання вимогу про сплату боргу від 23.02.2011р. за № 1426, суд зазначає наступне. Постановою державного виконавця ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Херсоні Сідько Р.В. від 27.11.2013р. відкрито виконавче провадження з примусового виконання вимоги від 23.02.2011р. № 1426 про стягнення з [PERSON] на користь УПФУ в м. Херсоні боргу у сумі 1414,80грн. Згідно зі ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України (ст.2 Закону України "Про виконавче провадження"). Стаття 25 Закону України "Про виконавче провадження" встановлює, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. Положеннями статті 17 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено перелік виконавчих документів за рішеннями, що підлягають примусовому виконанню державною виконавчою службою, зокрема, рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу. Частиною 4 статті 25 Закону № 2464-VI передбачено, що територіальний орган Пенсійного фонду у порядку, за формою і в строки, встановлені Пенсійним фондом за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Відповідно до ч.5 ст.25 Закону № 2464-VI вимога територіального органу Пенсійного фонду про сплату недоїмки або рішення суду щодо стягнення суми недоїмки виконується державною виконавчою службою в порядку, встановленому законом. Таким чином, прийнята УПФУ на підставі Закону № 2464-VІ вимога про сплату єдиного соціального внеску за своїм правовим характером та з урахуванням положень Закону України "Про виконавче провадження" є виконавчим документом, який підлягає виконанню органами державної виконавчої служби. Дослідивши вимогу УПФУ в м. Херсоні про сплату боргу від 23.02.2011р. за № 1426, суд встановив, що даний виконавчий документ видано на підставі ст.25 Закону № 2464-VІ та він повністю відповідає вимогам ст.18 Закону України "Про виконавче провадження", а тому правомірно був прийнятий до виконання державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Херсоні. Посилання позивача на ч.15 ст.106 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", яка, на думку позивача, забороняє примусове стягнення органами виконавчої служби недоїмки зі сплати внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування з фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий порядок оподаткування, суд вважає безпідставними у зв'язку із наступним. Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих норм Податкового кодексу України" від 07.07.2011 р. внесено зміни до ч.15 ст.106 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування ". Згідно положень абз.2, 3 ч.15 ст.106 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" фінансові санкції (штраф, пеня) та адміністративні стягнення, а також примусові стягнення органами виконавчої служби за несплату внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування фізичними особами - підприємцями, які обрали особливий спосіб оподаткування, не застосовуються. Нараховані органами Пенсійного фонду України суми фінансових санкцій, зазначених в абзаці другому цієї частини, та не сплачені фізичними особами - підприємцями, які обрали особливий спосіб оподаткування, підлягають списанню. Суд вважає, що положення ч.15 ст.106 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" стосуються не суми недоїмки, а саме фінансової відповідальності за її несплату, яка може бути застосована до фізичної особи-підприємця у вигляді штрафу чи пені на підставі вказаного Закону. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем-2 правомірно відкрито виконавче провадження з примусового виконання вимоги від 23.02.2011р. за №1426, підстави для повернення виконавчого документу стягувачеві відсутні, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Частиною 2 статті 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Згідно частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд не вбачає ознак протиправності в діях відповідачів при направленні вимоги про сплату боргу на примусове виконання та при відкритті виконавчого провадження з виконання зазначеної вимоги. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Результат розгляду: denied