Рішення адміністративного суду від 2014-01-23 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з позовом до Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про зобов'язання вчинити дії. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 липня 2013 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач - ТОВ «Обіо», звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі. Апелянт також подав доповнення до апеляційної скарги в якій просив зобов'язати Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) привести у відповідність до ч. 7 ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» договір оренди земельної ділянки укладений з ТОВ «Обіо» 27 грудня 2004 року та договір про проведення розрахунків по передачі встановлених відрахувань від загальної площі квартир в житлово-офісному комплексі по вул. Майорова, 5-А в Оболонському районі м. Києві № 3 від 25 березня 2010 року та додаткові договори № 1 від 30 квітня 2010 року, № 2 від 07 грудня 2010 року, № 3 від 01 квітня 2011 року, припинити зобов'язання за цими договорами. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, пунктом 53 рішення Київської міської ради № 419/1829 від 15 липня 2004 року «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею» передано ТОВ «Обіо» за умови виконання пункту 53.1 цього рішення, в короткострокову оренду на 5 років земельну ділянку площею 1, 55 га для будівництва, обслуговування та експлуатації житлово-офісного комплексу з вбудовано - прибудованими приміщеннями для обслуговування населення, поліклінікою та підземною автостоянкою на вул. Майорова, 5-а в Оболонському районі м. Києва за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови. Відповідно до п. 53.1.6 рішення Київської міської ради № 419/1829 від 15 липня 2004 року ТОВ «Обіо» зобов»язано передати Головному управлінню житлового забезпечення 5 % загальної площі будинку (крім службової) на підставі п. 41 рішення Київської міської ради № 267/1142 від 18 грудня 2003 року «Про бюджет міста Києва на 2004 рік». Разом з тим п. 41 рішення Київської міської ради № 267/1142 від 18 грудня 2003 року «Про бюджет міста Києва на 2004 рік» визначено, що при відведенні земельних ділянок для будівництва жилих будинків виконавчому органу Київради - Київській міській державній адміністрації (Головному управлінню житлового забезпечення) передається площа жилих будинків або грошові кошти всіх забудовників, незалежно від джерел фінансування, для забезпечення житлом громадян, що перебувають на квартобліку в районних у м. Києві державних адміністраціях, відселення з ділянок забудови, старих та непридатних для проживання будинків. На виконання рішення Київської міської ради № 419/1829 від 15 липня 2004 року між Київською міською радою та позивачем укладено договір оренди земельної ділянки від 27 грудня 2004 року, що зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 22 січня 2005 року за № 78-6-00243. Вказаним договором передбачено, що земельна ділянка розміром 1, 55 га на вул. Майорова, 5-А у м. Києві передається позивачу в короткострокову оренду на 5 років для будівництва, обслуговування та експлуатації житлово-офісного комплексу з вбудовано - прибудованими приміщеннями для обслуговування населення, поліклінікою та підземною автостоянкою. Пунктом 8.4 договору оренди земельної ділянки від 27 грудня 2004 року передбачено обов'язок позивача передати Головному управлінню житлового забезпечення 5 % загальної площі будинку (крім службової) на підставі пункту 41 рішення Київської міської ради № 267/1142 від 18 грудня 2003 року «Про бюджет міста Києва на 2004 рік». Між Головним управлінням житлового забезпечення та позивачем було укладено договір про проведення розрахунків по передачі встановлених відрахувань від загальної площі квартир в житлово-офісному комплексі по вул. Майорова, 5-А в Оболонському районі м. Києві № 3 від 25 березня 2010 року та додаткові договори № 1 від 30 квітня 2010 року, № 2 від 07 грудня 2010 року, № 3 від 01 квітня 2011 року, що є невід'ємними його частинами. Зокрема, позивач зобов'язався у термін до 01 січня 2012 року перерахувати Головному управлінню житлового забезпечення кошти в розмірі 18 008 244, 00 грн. по передачі встановлених відрахувань в розмірі 5% від загальної площі квартир, за відведення земельної ділянки. Однак, станом на 01 грудня 2011 року позивачем на рахунок Головного управління житлового забезпечення перераховано 3 600 000, 00 грн., а тому борг позивача складає - 14 408 244, 54 грн. Позивач посилається на те, що він не зобов»язаний перераховувати вищезазначену суму боргу, мотивуючи тим, законодавством України заборонено вимагати від замовника будівництва передачі матеріальних або нематеріальних активів. Колегія суддів з висновком апелянта погоджується частково, виходячи з наступного. Так, 25 грудня 2008 року прийнято Закон України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», яким, внесено зміни до ст. 27-1 Закону України «Про планування і забудову територій» (чинний на момент виникнення спірних правовідносин), якою передбачено, що органам місцевого самоврядування забороняється вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва об'єктів та передачі матеріальних або нематеріальних активів (зокрема, житлових та нежитлових приміщень, у тому числі шляхом їх викупу), крім пайової участі (внеску) замовника, встановленої цією статтею. Відповідно до ч. ч. 6, 7 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» № 3038 від 17 лютого 2011 року - встановлений органом місцевого самоврядування для замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не може перевищувати граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту з урахуванням інших передбачених законом відрахувань не може перевищувати: 1) 10 відсотків загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта - для нежитлових будівель та споруд; 2) 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта - для житлових будинків. Органам місцевого самоврядування забороняється вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва об'єктів та передачі матеріальних або нематеріальних активів (зокрема житлових та нежитлових приміщень, у тому числі шляхом їх викупу), крім пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, передбаченої цією статтею, а також крім випадків, визначених частиною п'ятою статті 30 цього Закону. Згідно до п. 7 Прикінцевих положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» - якщо договором про пайову участь, який укладений до набрання чинності цим Законом, передбачена сплата пайової участі замовником будівництва (повністю або частково) в обсягах інших, ніж визначено цим Законом, такий договір підлягає приведенню у відповідність із цим Законом. Будь-які рішення органів місцевого самоврядування про надання замовником будівництва будь-яких послуг, передачу активів у будь-якій формі (матеріальній чи нематеріальній), передачу частини (відсоткової частки) площ прийнятих в експлуатацію об'єктів містобудування, крім пайової участі відповідно до цього Закону, прийняті до набрання чинності цим Законом, підлягають приведенню у відповідність із цим Законом. Отже, колегія суддів звертає увагу на необхідність дотримання органами місцевого самоврядування та їх виконавчими органами законодавчих норм, встановлених нормами п. 7 розділу V Прикінцевих положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», згідно з якими договори про пайову участь, які укладені до набрання чинності норм зазначеним Законом і не виконані замовниками у повному обсязі на поточний момент, у разі встановлення в таких договорах інших обсягів сплати коштів пайової участі, ніж визначено цим Законом, підлягають приведенню у відповідність із Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Крім того, будь-які рішення органів місцевого самоврядування про надання замовником будівництва будь-яких послуг, передачу активів у будь-якій формі (матеріальній чи нематеріальній), передачу частини (відсоткової частки) площ прийнятих в експлуатацію об'єктів містобудування, крім пайової участі відповідно до цього Закону, прийняті до набрання чинності цим Законом, які на поточний момент не виконані у повному обсязі замовниками будівництва, підлягають приведенню у відповідність із Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності». Таким чином, органи місцевого самоврядування за зверненням замовника будівництва (факт не звернення замовника будівництва щодо перегляду зазначених вище умов, встановлених отриманими рішеннями або умов укладених на підставі цих рішень договорів, може розглядатись як добровільна згода замовника будівництва на виконання таких рішень) зобов'язані з дотриманням строків розгляду таких звернень внести відповідні корективи у прийняті рішення та/або укладені договори, виходячи з норм Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Аналогічна правова позиція викладена у листі Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України N 23-11/6294/0/6-11 від 22 липня 2011 року. Колегія суддів також вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції з приводу того, що Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», окрім окремих його положень, який набрав чинності 14 січня 2009 року, не передбачено надання зворотної сили в часі нормам відносно юридичних осіб, оскільки згідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, при цьому ч. 2 ст. 5 ЦК України встановлено, що акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Одночасно колегія суддів не вбачає підстав для задоволення інших позовних вимог, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону. Згідно до ст. 71 КАС України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідно до ст. ст. 198, 202 КАС України - підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, зокрема, є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Результат розгляду: partial