Рішення адміністративного суду від 2014-02-26 00:00:00+02

[PERSON] (надалі позивач) звернулась до суду першої інстанції з позовною заявою до Управління праці та соціального захисту населення Київської районної у м.Донецьку ради (надалі управління, відповідач) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління Державної казначейської служби України у Київському районі м.Донецька Донецької області про перерахунок допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років на поточний рік за період з 08 вересня 2010 року. Постановою Київського районного суду м.Донецька від 22 жовтня 2013 року поновлено [PERSON] строк звернення до суду, позовні вимоги - задоволені. Визнано неправомірними дії Управління праці та соціального захисту населення Київської районної у м.Донецьку ради щодо нарахування та виплати державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення Київської районної у м.Донецьку ради здійснити нарахування [PERSON] допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років на поточний рік за період з 08 вересня 2010 року по [INFO] та стягнути з Державного бюджету України на користь [PERSON] нараховану Управлінням праці та соціального захисту населення Київської районної у м.Донецьку ради допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років з урахуванням фактично виплачених сум. Стягнуто з місцевого бюджету Київського району м.Донецька на користь [PERSON] понесені судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 34 (тридцять чотири) грн.. 41 коп.(арк..справи 32-33) В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати постанову суду першої інстанції як прийняту з порушенням норм матеріального права та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог (арк. справи 35-37). Сторони в судове засідання не прибули, про час, дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, тому за приписами пункту 2 частини 1 статті 197 КАС України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне. Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, позивач є матір'ю дитини - [PERSON], [INFO], перебуває на обліку управління з 07 березня 2009 року, з 08.09.2010 року як одержувач виплати допомоги по догляду за двома дітьми, щомісячно отримує допомогу по догляду за дитиною згідно Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» у розмірі 130 грн., як не застрахована особа (арк. справи 9). Позивач вважає, що відповідачем недоплачена державна допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у встановленому законодавством розмірі, у зв'язку з чим, пред'явила позов про стягнення недоплаченої вказаної допомоги у розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років. Відповідачем допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку позивачці була нарахована та виплачена відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 року № 1751 "Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми" та внесених Законом України від 28.12.2007 № 107-VІ "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" змін до ст.ст.13,15 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми". Так, до 1 січня 2008 року - дати набрання чинності Законом України від 28.12.2007 № 107-VІ "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (далі - Закон № 107-VІ) - правовідносини щодо виплати допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку регулювалися Законом України від 21.11.1992 № 2811-ХІІ "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" (далі - Закон № 2811-ХІІ), дія якого поширювалася на осіб, не застрахованих в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування (стаття 13) та Законом України від 18.01.2001 № 2240-ІІІ (далі - Закон № 2240-III), який поширював свою дію на застрахованих у зазначеній системі осіб. Розмір допомоги також визначався цими законами. Зокрема, статтею 15 Закону № 2811-ХІІ встановлено, що допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років, а відповідно до статті 43 Закону № 2240-ІІІ допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається застрахованій особі у розмірі, що встановлюється правлінням Фонду, але не менше розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом. Пунктами 23, 25 розділу ІІ Закону № 107-VI були внесені відповідні зміни до Закону № 2811-ХІІ та Закону № 2240-III. Зокрема, змінами до статті 13 Закону № 2811-ХІІ його дію поширено на застрахованих осіб, а із Закону № 2240-III було виключено статті 40-44. Проте, Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 № 10-рп/2008 (далі - рішення № 10-рп/2008) визнано неконституційними низку положень Закону № 107-VI, в тому числі й пункту 25 розділу II Закону № 107-VI щодо виключення статей 40-44 Закону № 2240-III. Пунктом 2 розділу ІІІ Закону № 107-VI було передбачено, що розділ II цього Закону діє до 31 грудня 2008 року. Таким чином, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення № 10-рп/2008 відновили свою дію вищезазначені положення Закону № 2240-III, а з 1 січня 2009 року - статті 13, 15 Закону № 2811-ХІІ. Отже, висновок апелянта, про те, що положення пункту 23 розділу ІІ Закону № 107-VI, яким внесено зміни до статей 13, 15 Закону № 2811-XII, залишаються чинними, є неправильним, адже свою дію відновили редакції цих статей до внесення в них змін Законом № 107-VI. Таким чином, колегія суддів вважає, що позивач, як незастрахована особа в системі соціального загальнообов'язкового державного страхування, відповідно до вимог статті 15 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми", має право на отримання допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років. Колегія суддів зазначає, що Рішенням Конституційного Суду України від 25.01.2012 року № 3-рп/2012 визначено право Кабінету Міністрів України встановлювати розміри соціальних виплат, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України на основі і на виконання Закону України про Державний бюджет України на відповідний рік, однак, ні Законом України "Про державний бюджет України на 2012 рік", ні Законом України "Про державний бюджет України на 2013 рік" не було встановлено, що положення статті 15 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на відповідні роки. Так само і Кабінет Міністрів України відповідних постанов з цього питання на 2012 та 2013 роки не приймав. Таким чином, відповідач, виплачуючи позивачу допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в розмірі, встановленому Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 року № 1751 "Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми", діяв неправомірно та з порушенням вимог законодавства. Однак, колегія суддів зазначає, що позивач належним чином не обґрунтувала поважність причини пропуску строку звернення до суду за захистом свого права, посилаючись в заяві на необізнаність стосовно своїх порушених прав та на досудовий порядок врегулювання спору. Дані підстави колегія суддів не може вважати поважними. Крім того, суд першої інстанції, поновив строк звернення до суду позивачу в резолютивній частині оскаржуваної постанови, не навів ніяких підстав, які він вважає поважними, чим порушив п.3 ч.1 ст.163 КАС України, тобто вимоги процесу. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що період, за який вимагає позивач про відновлення свого порушеного права, були періоди дії різних за своїм часом строку звернення до суду, строку давності, положень норм як КАС України, так і норм ЦПК України. Відповідно до абз.1 ч.2 ст.5 КАС України передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст. 99 КАС України (в редакції, яка була чинна на момент звернення позивача до суду) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звернулась до Київського районного суду м.Донецька з позовом 29.08.2013 року, тобто після внесення змін до ст..99 КАС України. Відповідно до ст..100 КАС України (у редакції, яка була чинною на момент звернення позивача до суду) адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Розглянуті вимоги за період з 8 вересня 2010 року по 28 лютого 2013 року, які є спірними та потребують взагалі розгляду питання стосовно строку звернення до суду та допуску до судового захисту, здійснені за межами передбаченого ст. 99 КАС України шестимісячного строку звернення до суду, оскільки виплати позивачу здійснювались щомісячно, а позивач звернулась з позовними вимогами щодо стягнення вищезазначеної допомоги 29 серпня 2013 року, тобто за межами шестимісячного строку. Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при задоволені позовних вимог порушені вимоги процесуального законодавства, що призвели до неправильного вирішення цього питання по суті. З огляду на вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції ухвалив постанову з порушенням норм матеріального і процесуального права, тому постанова суду підлягає скасуванню. Відповідно до ст. 198 КАС України суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову суду. Згідно п.4 ч.1 ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує постанову суду першої інстанції та ухвалює нове рішення, якщо судом першої інстанції при ухваленні рішення допущено порушення норм матеріального або процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи. Враховуючи, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови.

Результат розгляду: partial