Рішення адміністративного суду від 2014-02-28 00:00:00+02

19.02.2014 у Черкаський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом звернулось управління Пенсійного фонду України в м. Смілі та Смілянському районі Черкаської області (далі - позивач) до головного управління юстиції у Черкаській області (далі - відповідач), в якому просило: скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС головного управління юстиції у Черкаській області Яжука С.С. від 29.01.2014 про повернення позивачу виконавчого листа від 25.01.2013 №2а-3130/09/2370; поновити виконавче провадження за реєстраційним номером 40733272 з виконання виконавчого листа від 25.01.2013 №2а-3130/09/2370. Ухвалою суду від 28.02.2014 замінено первинного позивача - головне управління юстиції у Черкаській області на належного - управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Черкаській області. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач, на думку позивача, неправомірно повернув виконавчий документ стягувачу, оскільки стягнення коштів на його користь в примусовому порядку має здійснюватись саме державною виконавчою службою. Тому просив задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач надав суду письмове заперечення проти позову, в якому зазначив, що відповідач правомірно прийняв постанову про повернення виконавчого документа, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства виконання рішень суду, боржником за якими є державний орган, здійснюється органом казначейської служби, а не виконавчою службою. Тому просив відмовити у задоволенні позову. Представники сторін в судовому засіданні підтримали правові позиції у спорі. Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. З письмових доказів у справі суд встановив, що позивач подав відповідачу заяву про відкриття виконавчого провадження від 01.11.2013, в якій просив на підставі виконавчого листа від 25.01.2013 №3130/09/2370 та ухвали Черкаського окружного адміністративного суду про поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання від 04.03.2013 примусово стягнути з Управління праці та соціального захисту населення Виконавчого комітету Смілянської міської ради на користь позивача заборгованість з безпідставно виплаченої пенсії в сумі 899,60грн. на р/р25603304201841 в ОУ АТ «Ощадбанк» м.Черкаси (МФО 354507). 05.11.2013 головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Черкаській області Яжук С.С. (далі - державний виконавець) прийняв постанову про відкриття виконавчого провадження за вищевказаною заявою, яку направив для виконання сторонам виконавчого провадження 05.11.2013. 29.01.2014 державний виконавець на підставі п.9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-ХІV (далі - Закон №606-ХІV) прийняв оскаржувану постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, яку направив позивачу у цій справі разом з оригіналом виконавчого листа. Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд виходив з наступного. Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом №606-XIV та іншими чинними нормативно-правовими актами. Згідно зі статтею 1 Закону №606-XIV виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 17 Закону №606-XIV виконавчі листи, що видаються судами, підлягають виконанню державною виконавчою службою відповідно до цього Закону. Ст. 47 Закону №606-XIV передбачений виключний перелік підстав повернення виконавчого документа стягувачу. Суд встановив, що оскаржувана постанова прийнята на підставі п.9 ч.1 ст.47 Закону №606-XIV, відповідно до якої виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення. Суд звернув увагу, що відповідач не надав жодних доказів вчинених дій на стадії відкритого виконавчого провадження для примусового стягнення боргу за вищезазначеним виконавчим листом або встановлення інших обставин, які перешкоджають його примусовому виконанню і є підставою для повернення виконавчого документа. При цьому, у разі добровільного невиконання боржником у семиденний строк після прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження рішення, державний виконавець розпочинає його примусове виконання, яке згідно з вимогами ч.1 ст.32 Закону №606-XIV полягає в т.ч. у зверненні стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника. Водночас в порушення вказаної норми відповідач не перевірив наявність у боржника майна чи коштів, на які можливо накласти стягнення або заборони звернення стягнення на майно чи кошти останнього, а також інших фактичних обставин, що виключають можливість примусового виконання рішення. Крім того, позивач не надав жодних доказів наявності інших підстав для повернення виконавчого документа, передбачених ст.47 Закону №606-XIV. Суд не взяв до уваги посилання представника відповідача на ту обставину, що виконання рішень суду, боржником за якими є державний орган, здійснюється органом Державної казначейської служби, а не виконавчою службою, з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст.3 Закону України від 05.06.2012 №4901-VI (далі - Закон №4901-VI) виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Водночас згідно з ч. 2 ст. 2 Закону №4901-VI дія цього Закону не поширюється на рішення суду, стягувачем за якими є державний орган, державне підприємство, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація, що належать до комунальної власності. Суд звернув увагу, що відповідно до п.1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 6 квітня 2011 року №384/2011, пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади та входить до системи органів виконавчої влади. Оскільки позивач є стягувачем у виконавчому провадженні, в межах якого виникли спірні відносини, як державний орган, суд дійшов висновку, що на нього не поширюються вимоги ч.1 ст.3 Закону №4901-VI. Враховуючи викладене, а також, що відповідач, не зважаючи на зобов'язання суду, не надав жодних доказів наявності обставин для повернення виконавчого документа на стадії відкритого виконавчого провадження, передбачених ст. 47 Закону №606-XIV, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова є неправомірною та підлягає скасуванню. Позовну вимогу поновити виконавче провадження за реєстраційним номером 40733272, суд вважає необґрунтованою, у зв'язку з таким. Суд звернув увагу, що відповідно до норм ст. 39 Закону №606-XIV виконавче провадження поновлюється після усунення обставин, які стали підставою для зупинення виконавчого провадження. З матеріалів справи вбачається, що виконавче провадження з виконання виконавчого листа від 25.01.2013 №2а-3130/09/2370 державним виконавцем не зупинялося. Крім того, оригінал цього виконавчого листа повернутий позивачу. Суд зауважує, що відповідно до п.1 ч.1 ст.19 Закону №606-XIV державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення. Згідно з ч. 2 вказаної статті у заяві про відкриття виконавчого провадження стягувач вправі зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, місцезнаходження його майна тощо), а також шляхи отримання ним коштів, стягнутих з боржника. Відповідно до статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Таким чином суд дійшов висновку, що прийняття рішення про поновлення виконавчого провадження є виключно дискреційними повноваженнями суб'єкта владних повноважень (відповідача), під якими розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, визначених законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення. Отже адміністративні суди позбавлені правомочності втручатися в роботу державного органу при прийнятті ним рішень. Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України обов'язком суб'єкта владних повноважень в адміністративних справах про протиправність його рішень, дій чи бездіяльності є доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності у разі заперечення проти адміністративного позову. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога позивача щодо скасування постанови держаного виконавця від 29.01.2014 про повернення позивачу виконавчого листа від 25.01.2013 №2а-3130/09/2370 є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. А інша позовна вимога задоволенню не підлягає.

Результат розгляду: partial