Рішення адміністративного суду від 2014-02-12 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє вимог на предмет спору, Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області, в якому просить суд скасувати рішення Державної міграційної служби України №46-13 від 23.12.2013, зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути скаргу позивача на наказ №280-о від 28.10.2013 Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] має цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань в Іраку. В Україні він подав до міграційних органів належним чином оформлену та обґрунтовану заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте, 30.01.13 позивач отримав Повідомлення Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, на підставі наказу Державної міграційної служби №280-о від 28.10.2013 в Харківській області. Рішенням Державної міграційної служби України №46-13 від 23.12.2013 наказ Державної міграційної служби №280-о від 28.10.2013 в Харківській області залишений без змін, а його скарга - без задоволення. Рішення Державної міграційної служби України за його скаргою позивач вважає необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню через його необґрунтованість. Представником відповідача 21.02.2013р. через канцелярію суду були надані письмові заперечення проти позову, в яких зазначено, що позовні вимоги позивача є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки посилання [PERSON] в позовній заяві на небезпеку, що нібито загрожує йому у разі повернення до Іраку є безпідставними; надана позивачем інформація не дає підстав кваліфікувати його як особу, яка потребує додаткового захисту, а тому рішення Державної міграційної служби України про відхилення скарги позивача на рішення Управління міграційної служби в Харківській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним. Позивач [PERSON] - в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, свого представника не направив, через канцелярію суду надав клопотання про розгляд справи без його участі. Представник відповідача та третьої особи - Державної міграційної служби України та Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області Борисенко В.А. - про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, в судове засідання не прибув, надав клопотання про перенесення розгляду справи на іншу дату у зв'язку з його зайнятістю в іншій справі. Відповідно до норм ч.6 ст. 128 КАС України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно вимогам ст. 41 КАС України. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини. З матеріалів справи вбачається, що позивач, [PERSON], [INFO], є громадянином Іраку, що підтверджується копією національного паспорту (а.с.33-41), приїхав в Україну з метою навчання у Харківському медичному університеті за запрошенням останнього, отримавши українську візу. На момент подання заяви про надання статусу біженця нелегально мешкав в Україні у м. Харкові. 08.10.13 року громадянин Іраку [PERSON] звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій вказав, що у країні його громадянства, де він проживав - в Іраку, існує загроза для його життя та його родині загрожує небезпека. (а.с. 25-32). Згідно наказу Головного управління державної міграційної служби в Харківській області від 08.10.13 № 263 заява позивача прийнята до попереднього розгляду (а.с. 111). 28.10.13 Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області складено висновок щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця [PERSON] (а.с. 154-163). На підставі зазначеного висновку Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області було прийнято наказ від 28.10.13 № 280 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Іраку [PERSON] (а.с. 164) Вказаний наказ був оскаржений позивачем до Державної міграційної служби України. Рішенням від 23.12.13 № 46-13 Державної міграційної служби України (а.с.20) відхилено скаргу [PERSON] на наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 28.10.13 № 280 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Іраку [PERSON]. Підставою для прийняття цього рішення, як вбачається з матеріалів особової справи, є висновок за результатами розгляду скарги від 20.12.2013 ОС № 2013 КН 0079 (а.с. 21-24), яким встановлено відсутність умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту'", а також ст. 1 Конвенції про статус біженця від 28 липня 1951 року та Протоколу від 31 січня 1967 року, та не встановлено обґрунтованих побоювань, які змусили позивача прибути та залишитись в Україні внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. Надаючи оцінку спірному рішенню, суд виходить з наступного. З матеріалів справи судом встановлено, що позивач раніше, 01.03.2012 року звертався до ГУ ДМС в Харківській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За результатами розгляду вказаної заяви рішенням ДМС України від 10.08.2012 № 359-12 йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вказане рішення було оскаржене [PERSON] до Харківського окружного адміністративного суду у справі № 2а-10767/12/2070. Постановою Харківського окружного адміністративного суду по справі № 2а-10767/12/2070 від 02.11.12 в задоволенні адміністративного позову [PERSON] - відмовлено, вказана постанова залишена без змін ухвалами Харківського апеляційного адміністративного суду від 25.02.13 та Вищого адміністративного суду України від 25.07.2013. Відповідно до ч.5 ст.254 КАС України постанова або ухвала суду апеляційної чи касаційної інстанції за наслідками перегляду, постанова Верховного Суду України набирають законної сили з моменту проголошення, а якщо їх було прийнято за наслідками розгляду у письмовому провадженні, - через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вказаними судовими рішеннями по справі № 2а-10767/12/2070 встановлено, що відносно [PERSON] відсутні підстави для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визначені ч.13 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Так, судами було встановлено, що пояснення позивача, надані в ході проведення співбесіди, не містять ознак реального побоювання бути переслідуваним у своїй країні. В протоколі співбесіди позивач вказав, що в країні походження мешкають його батьки та близькі родичі. З копії паспорта позивача та його перекладу вбачається, що останній безперешкодно перетинав кордон Іраку, та повертався до країни походження у 2011 та 2012 роках. Також встановлено, що до прибуття в Україну позивач перебував в Сирії, Йорданії, Туреччині. У вказаних країнах з питання отримання статусу біженця не звертався. Викладене є доказом того, що [PERSON], перебуваючи у громадянстві Іраку, міг користуватися захистом країни своєї громадянської належності. Відповідно до пункту Е розділу 1 Женевської Конвенції про статус біженця 1951 року, положення Конвенції не поширюються на осіб, за якими компетентні органи країни, в якій вони проживають, визнаються права та обов'язки, пов'язані з громадянством цієї країни. Згідно з пунктами 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН: «Під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт або продовжити термін дій, або відмова в дозволі повернутися на свою територію). Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності». Судами також встановлено, що заявник не навів жодних конкретних фактів про побоювання щодо нього в країні громадянської належності, не навів також будь-якої аргументації свого побоювання у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідають вимогам п.1 чи 13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Зазначене позивачем у заяві та під час співбесіди не дає підстав вважати, що він переслідувався в Іраку, або була загроза його життю, безпеці чи свободі. Він не був причетний до подій, через які б мав обґрунтований страх утисків, переслідувань, погроз, дискримінації, застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Дослідивши зміст заяв позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, складених ним анкет, від 01.03.2012 та від 08.10.2013, суд приходить до висновку, що [PERSON] посилається в обґрунтування наявних побоювань на одні й ті самі обставини, які відносяться до 2010 року, коли він ще мешкав в Іраку. Інших додаткових обставин та фактів, які б доводили ґрунтовність його заяви про надання статусу біженця позивач не навів та судом в ході розгляду справи не встановлено. Таким чином, суд приходить до висновку, що матеріали справи свідчать про відсутність несприятливого поводження через етнічне походження чи національну ознаку, чи релігійні переконання, особисто відносно позивача. Позивач не має побоювань небезпеки життю у разі повернення на батьківщину, адже переслідувань, утисків чи погроз він особисто не зазнавав, має можливість повернутися до Іраку, але не бажає цього через те, що йому там не подобається, а в Україні він отримував освіту та бажає залишитися тут через більш сприятливі соціально-економічні умови. Отже, викладені позивачем факти не розглядаються як обґрунтування побоювань стати жертвою переслідувань. З висновку відповідача від 20.12.2013 (а.с.21-24) вбачається, що за час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачем та третьою особою вивчено інформацію про ситуацію в Іраку, проаналізовано підстави, на основі яких особа визнається біженцем або такою, яка потребує додаткового захисту. Так, у висновку відносно ситуації в Республіці Ірак зазначено, що дійсно у міру наближення дати парламентських виборів 30 квітня 2014 військово-політична обстановка в цій країні продовжує все більше деградувати, її головна особливість - наростання хвилі терористичних актів, насамперед у Багдаді, а також західної провінції Аль-Анбар, оплоті сунітського опору, а також центральних і північних провінціях Салах ед-Дін, Ніневейя та східній провінції Діяла. Обстановка на півдні країни істотно спокійніше, оскільки там домінують шиїти. Хоча тут є свої складнощі, пов'язані з наявністю десятка політичних партій. Всього їх в Іраку мало не 270, причому незалежно від приналежності до тієї чи іншої конфесії. Так, шиїти поділені на прихильників більше 150 партій, причому навіть найбільші три з них не можуть знайти спільну мову, хоча і входять в єдину правлячу коаліцію. У висновку також вказано, що зважаючи на значну нестабільність ситуації у Республіці Ірак, а саме безкарні дії злочинних і терористичних угрупувань, які є серйозною загрозою безпеці цивільного населення необхідно зазначити, що згідно з п.164, А, гл. V Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців особи, вимушені покинути країну походження в результаті внутрішніх та міжнародних озброєних конфліктів, звичайно не розглядаються як біженці за визначенням Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року про статус біженців. Конвенція не застосовується до конфліктів між групами, що змагаються, чи за відсутності ефективного уряду, що відповідає за здійснення міжнародних зобов'язань у сфері прав людини. Відповідно до п.65 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, переслідування відноситься до дій влади країни заявника. Однак, під час співбесіди [PERSON] не навів жодного випадку його дискримінацій за політичною ознакою представниками офіційної влади Іраку, його розповідь носить загальний характер і не базується на фактах. В заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник повинен доказувати достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Відповідно до Позиції ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і письмові. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу в правдивості своїх фактичних тверджень. Отже, суд приходить до висновку, що відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, дав оцінку зазначеному позивачем, врахувавши ситуацію в країні його громадянської належності на момент звернення позивача з заявою та навів відповідне обґрунтування. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що доводи позивача не є обґрунтованими, останній не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та котрі впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що рішення Державної міграційної служби України про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Іраку [PERSON] прийнято згідно з вимогами діючого законодавства, є правомірним, на підставі повного і всебічного вивчення обставин особової справи позивача та в межах компетенції відповідача, отже позовні вимоги про його скасування не підлягають задоволенню. Позовна вимога про зобов'язання Державної міграційної служби України переглянути рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є похідною від вимоги про скасування рішення, тому також не підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Результат розгляду: denied