Рішення адміністративного суду від 2014-02-25 00:00:00+02

Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕГА-ОПТ» звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 18 жовтня 2013 року № 0005392202 та № 0005422202. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач правомірно визначив податкові зобов'язання з податку на додану вартість за результатами виконання договору, укладеного між позивачем та ТОВ «Юнітек», на підставі наявної первинної бухгалтерської документації, оскільки вказаний договір був реальним та укладеним з метою подальшого використання придбаного товару в господарській діяльності позивача. У зв'язку з цим, позивач вважає висновки податкового органу неправомірними, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення просить скасувати. Позивач вважає, що податковий орган не має права робити висновок про нікчемність правочинів, вчинених позивачем. З цих підстав просить позов задовольнити. Представник позивача в судове засідання не прибув, проте надав заяву про розгляд справи в письмовому провадженні. Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Заперечень на позов не надано. Водночас, на адресу суду надійшло клопотання відповідача про перенесення розгляду справи. Суд не знаходить підстав для визнання причини неприбуття представника відповідача у судове засідання поважними, оскільки поважними визнаються обставини, які є об'єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі дій. Водночас, відповідачем взагалі не вказано будь-яких поважних причин неприбуття у судове засідання представника, як і не надано належних доказів. Відтак, неможливість прибуття у судове засідання представника відповідача, з невизначених причин, не є підставою для відкладення розгляду справи. Відповідно до приписів частини четвертої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин, розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕГА-ОПТ» зареєстроване Вишгородською районною державною адміністрацією 24 липня 2009 року, про що видане свідоцтво про державну реєстрацію від 24 липня 2009 року № 13341020000003109 та взяте на податковий облік в органах державної податкової служби від 27 липня 2009 року та перебуває на обліку у ДПІ у Вишгородському районі Київської області ДПС. Як вбачається з матеріалів справи, 26 вересня 2013 року посадовими особами Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області на підставі підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, пункту 78.4 статті 78, підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78,пунктів 79.1,79.2 статті 79 Податкового кодексу України та на виконання наказу від 26 вересня 2013 року № 121 проведено позапланову невиїзну перевірку ТОВ «Вега-Опт» з питань правильності нарахування податку на додану вартість та податку на прибуток по взаємовідносинам з ТОВ «Юнітек» за період з 1 червня 2010 року по 31 червня 2013 року. Результати перевірки оформлено актом від 26 вересня 2013 року № 1137/22-00/36444956. За результатами проведеної перевірки посадова особа податкового органу дійшла висновку про порушення позивачем наступних вимог податкового законодавства: - пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 201.1 статті 201, пункту 138.2, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 38931,00 грн. та завищено від'ємне значення об'єкта оподаткування податком на прибуток на суму 132490,00 грн. На підставі висновків Акту перевірки Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області прийнятно податкові повідомлення-рішення, а саме: - від 18 жовтня 2013 року № 0005392202, яким зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 132 490,00 грн. - від 18 жовтня 2013 року № 0005422202, яким збільшено суму грошового зобов'язання ТОВ «Вега-Опт» з податку на додану вартість на 58397,00 грн. (в тому числі за основним платежем на 38931,00 грн. та 19466,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями. Не погодившись з податковими повідомленнями-рішеннями, позивач оскаржив їх в адміністративному порядку. Так, позивачем подано первинну скаргу до Головного управління Міндоходів у Київській області про скасування податкових повідомлень-рішень, рішенням про результати розгляду скарги від 27 грудня 2013 року № 1834/10/10-36-10-01-206/883, податкові повідомлення-рішення залишено без змін, а скаргу ТОВ «Вега-Опт» без задоволення. Також, позивачем подано повторну скаргу до Міністерства доходів і зборів про скасування податкових повідомлень-рішень, рішенням про результати розгляду скарги від 24 січня 2014 року № 133016/99/99-10-01-15, скаргу залишено без задоволення, а податкові повідомлення-рішення - без змін. Не погоджуючись з податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся з позовом до суду про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 18 жовтня 2013 року № 0005392202 та № 0005422202. Як вбачається з акту перевірки, вказані відповідачем порушення податкового законодавства пов'язані з придбанням позивачем у ТОВ «Юнітек» товарно-матеріальних цінностей. Так, на думку посадової особи Відповідача, контрагент позивача має ознаки фіктивності, з огляду на наступне. При проведенні документальної перевірки позивача Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області опрацьовано акт перевірки Алчевської ОДПІ Луганської області ДПС від 18 березня 2013 року № 230 про результати документальної позапланової невиїзної перевірки. Згідно з вказаним Актом зустрічної звірки, податковий орган зазначає, що за результатами перевірки встановлено, що ТОВ «Юнітек» здійснювало діяльність, спрямовану на здійснення операцій, пов'язаних з наданням податкової вигоди третіх осіб, а тому операції з даним підприємством не спричиняють реального настання правових наслідків, а отже, є нікчемними по ланцюгу до "вигодонабувача". Також, перевіркою встановлено відсутність на ТОВ «Юнітек» виробничого обладнання, транспорту та торгівельного обладнання, сировини, матеріалів, товарних запасів, трудових ресурсів, для здійснення основного виду діяльності. Враховуючи вищевикладені факти, податковий орган зазначає, що фінансово-господарська діяльність ТОВ «Юнітек» є сумнівною, а суб'єкт господарювання створений без мети зайняття господарською діяльністю, з метою прикриття незаконної діяльності. Такі причини можуть бути наявними лише за умови, що платник податку має намір одержати економічний ефект у результаті підприємницької діяльності, але не виключно чи переважно за рахунок формування податкового кредиту для інших суб'єктів господарювання, серед яких є Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕГА-ОПТ». Враховуючи дані вищезазначеного Акту документальної перевірки Алчевської ОДПІ Луганської області ДПС від 18 березня 2013 року № 230 про результати документальної позапланової невиїзної перевірки, відповідач дійшов висновку про те, що господарські операції здійснені між позивачем та його контрагентом ТОВ «Юнітек» не спричинили настання правових наслідків, а отже є нікчемними. Виходячи з тверджень про нікчемність правочинів, укладених між позивачем та ТОВ «Юнітек» відповідач вважає, що ТОВ «Вега-Опт» занижено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість та завищено від'ємне значення об'єкта оподаткування податком на прибуток ТОВ «Вега-Опт». Проте, вказані висновки податкового органу суд вважає необґрунтованими, виходячи з наступного. Судом встановлено, що між позивачем та ТОВ «Юнітек» укладено договір поставки від 1 серпня 2012 року № 7/8, згідно умов якого ТОВ «Юнітек» зобов'язується передати у власність позивача товар, а позивач зобов'язується його прийняти та своєчасно оплатити. Виконання вказаних договорів підтверджується: видатковими накладними, податковими накладними, рахунками-фактури, подорожніми листами вантажного автомобіля. Як вбачається з Акту перевірки, позивачем надавались належним чином засвідчені копії зазначених вище первинних документів, що підтверджують факт здійснення господарських операцій. Таким чином, зазначене підтверджує фактичне здійснення позивачем господарської операції щодо купівлі у ТОВ «Юнітек» товарно-матеріальних цінностей. Крім того, судом встановлено, що на час укладання та виконання зазначеного правочину, ТОВ «Юнітек» було зареєстровано як юридичну особу та було платником податку на додану вартість. Також, в Акті перевірки немає жодних посилань на те, що свідоцтво про державну реєстрацію та свідоцтво платника податку на додану вартість ТОВ «Юнітек» було скасовано чи визнано недійсним за рішенням суду на момент укладання чи виконання договорів. Таким чином, фінансово-господарські операції позивача з ТОВ «Юнітек» підтверджені первинними документами, які були надані податковому органу на перевірку. За результатом здійснення господарських операцій з ТОВ «Юнітек» позивач сформував податковий кредит з податку на додану вартість та збільшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток. Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину встановлена законом, такий правочин вважається нікчемним (ч. 2 ст. 215 ЦК України). В силу статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Як вже зазначалось судом, податкове повідомлення-рішення про визначення позивачу податку на прибуток підприємств, прийнято податковим органом у зв'язку з включенням до складу валових витрат коштів, сплачених контрагентом. Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Факт постачання товарно-матеріальних цінностей підтверджуються документально, господарські операції належним чином відображено у бухгалтерському і податковому обліку позивача та у податковій звітності. Крім цього, відповідно до положень Цивільного кодексу України та презумпції правомірності правочину усі укладені між сторонами правочини є чинними, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом (нікчемні правочини). В усіх інших випадках питання про недійсність правочину має бути встановлено судом на підставі заяви зацікавленої особи після повного та всебічного розгляду питання про недійсність такого правочину. Про недійсність правочину ухвалюється судове рішення. Відповідачем не надано суду доказів визнання правочину, укладеного між позивачем та ТОВ «Юнітек», недійсним у судовому порядку. Також, в матеріалах справи відсутні судові рішення щодо визнання правочину, укладеного між позивачем та вказаним товариством, недійсним. Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що чинним законодавством України на сторону цивільно-правової угоди, яка є платником податків, не покладено обов'язку з перевірки відповідності законодавству установчих документів іншого учасника правовідносин та дотримання ним вимог податкового законодавства. Але, при цьому, суд акцентує увагу на правовій позиції, яка полягає в тому, що Цивільний та Господарський кодекси України не передбачають такого наслідку як визнання правочинів нікчемними, якщо представники юридичних осіб, укладаючи правочини, діяли без повноважень або з перевищенням повноважень. Відповідно до вимог Податкового кодексу України ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку. При цьому, такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів. Відповідно до цього, суд вважає, що для обґрунтування нікчемності правочину необхідні фактичні дані, що свідчать про нікчемність саме такого правочину, а не якогось іншого. Отже, при розгляді податкових спорів слід виходити із презумпції добросовісності платників податків та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв'язку з цим передбачається, що дії платників податків, що мають за своїм результатом одержання податкової вигоди економічно виправдані, а відомості, що містяться у податкових деклараціях, податкових накладних, вантажних митних деклараціях, бухгалтерській звітності та податковому обліку, достовірні. Надання податковому органу всіх належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковим органом не встановлено та не доведено, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом. Таким чином, закон виходить з презумпції легітимності укладених договорів, тобто відповідні рішення вважаються такими, що відповідають закону, якщо судом не буде встановлене інше. Факт здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «Юнітек» підтверджується первинними документами, які складались для певного виду господарської операції - податковими накладними, видатковими накладними, подорожніми листами вантажного автомобіля, договором. Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності за правилами ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що в Акті перевірки від 26 вересня 2013 року № 1137/22-00/36444956 суб'єктом владних повноважень не викладено жодних належних та допустимих доводів про відсутність фактичного виконання позивачем господарських операцій за переліченим вище правочином, про відсутність витрат позивача у спірних правовідносинах, про наявність взаємопов'язаності позивача та ПП ТОВ «Юнітек», про відсутність використання позивачем отриманих товарно-матеріальних цінностей у власній господарській діяльності. Первинні документи, які були надані податковому органу, не містять доказів наявності між позивачем та його контрагентом взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в державі суспільного ладу або моральних засад. Таких доказів суду відповідачем не надано, а судом при виконанні вимог ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України не виявлено. Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу. Пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України, витрати які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визначаються на основі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами, ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II даного Кодексу. Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, не включаються до складу валових витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку. Відповідно до п. 198.1. Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу. Відповідно до пункту 198.2. статті 198 Податкового кодексу України України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Водночас відповідно до п.198.3 ст. 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Згідно пункту 198.6. Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими порушенням вимог ст. 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пункту 201.11статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені де складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, у наданих позивачем видаткових і податкових накладних зазначено перелік товарів, що відповідає умовам договору поставки та видам господарської діяльності позивача. Виконання договору підтверджується також подальшим використанням придбаних у товарів в межах господарської діяльності позивача, як того вимагає п.198.3 статті 198 Податкового кодексу України, зокрема, позивачем надано на підтвердження реалізації придбаних товарно-матеріальних цінностей у ТОВ «Юнітек»: договори поставки з контрагентами, видаткові накладні, довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей, видаткові накладні та товарно-транспортні накладні. Таким чином, суд приходить до висновку, що право позивача на отримання податкового кредиту та право на формування показників валових витрат підтверджене належними доказами, отже висновки відповідача про порушення пункту 138.2, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України внаслідок зменшення грошового зобов'язання з податку на прибуток вартість на підставі податкових накладних, виписаних ТОВ «Юнітек» та формування показників валових витрат не відповідає дійсним обставинам справи. Окрім того, суд враховує також і те, що відповідно до ч. 4 ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Оскільки визнання фіктивного правочину недійсним відбувається за рішенням суду, єдиним допустимим засобом доказування факту фіктивності правочину є рішення суду. Інші докази цю обставини підтвердити не можуть в силу прямого припису закону, а отже й не можуть братися до уваги судом під час вирішення справи. За наведених обставин, суд дійшов висновку, що відповідачем не доказано факту порушення позивачем вимог пункту 138.2, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України та відсутні підстави для висновку про порушення публічного порядку при укладанні спірного правочину, оскільки не вбачається порушення ст. 228 Цивільного кодексу України та не доведено, що метою укладання правочину є настання протиправних наслідків. Відповідно до ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 72 цього Кодексу. В силу частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів правомірність своїх дій, а його позиція не узгоджується з нормами матеріального права. Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України. На підставі викладеного,

Результат розгляду: granted