Рішення адміністративного суду від 2014-03-25 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Чернівецької митниці Міндоходів про визнання незаконним та скасування наказу, зобов'язання до вчинення певних дій. Посилаючись на те, що при звільненні з посади головного інспектора сектору по контролю за класифікацією та кодуванням товарів відділу митних платежів Чернівецької обласної митниці Державної митної служби України у зв'язку з реорганізацію та скороченням штатної чисельності Чернівецької обласної митниці відповідачем було порушено положення Кодексу законів про працю України, вказуючи, що звільнення є необґрунтованим та безпідставним, проведеним виключно з суб'єктивних міркувань начальника митниці, [PERSON] просить суд скасувати наказ начальника Чернівецької митниці Міндоходів №42-о від 05 лютого 2014 року як незаконний та поновити його на роботі на займану до звільнення посаду із оплатою за час вимушеного прогулу. Відповідач, надавши суду заперечення проти позову у письмовій формі, просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі у зв'язку з його безпідставністю. При цьому зазначав, що наказом Чернівецької митниці Міндоходів від 25 лютого 2014 року №63-о було скасовано наказ Чернівецької митниці Міндоходів від 05 лютого 2014 року №42-о «Про звільнення [PERSON]» і позивач на даний час є працівником митниці. У зв'язку з відмовою позивача від частини позову ухвалою суду від 25 березня 2014 року закрито провадження в даній адміністративній справі в частині позовних вимог [PERSON] про визнання незаконним та скасування наказу начальника Чернівецької митниці Міндоходів «Про звільнення [PERSON]» №42-о від 05 лютого 2014 року та поновлення його на роботі на посаді головного інспектора сектору по контролю за класифікацією та кодуванням товарів відділу митних платежів Чернівецької обласної митниці Державної митної служби України. В судовому засіданні позивач підтримав заявлений позов лише в частині вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Просив суд у вказаній частині позов задовольнити та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 лютого 2014 року по 25 лютого 2014 року. Відповідач проти задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу заперечував, вказавши про безпідставність та необґрунтованість таких вимог. Заслухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач працював на посаді головного інспектора сектору по контролю за класифікацією та кодуванням товарів відділу митних платежів Чернівецької обласної митниці Державної митної служби України. Наказом начальника Чернівецької митниці Міндоходів «Про звільнення [PERSON]» №42-о від 05 лютого 2014 року позивача звільнено із займаної посади 06 лютого 2014 року у зв'язку із реорганізацію та скороченням штатної чисельності Чернівецької обласної митниці, відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Проте 25 лютого 2014 року Чернівецькою митницею Міндоходів було видано наказ за №63-о, яким скасовано наказ Чернівецької митниці Міндоходів від 05 лютого 2014 року №42-о «Про звільнення [PERSON]». У зв'язку із цим позивач відмовився від частини позову і ухвалою суду від 25 березня 2014 року закрито провадження в даній адміністративній справі в частині позовних вимог [PERSON] про визнання незаконним та скасування наказу начальника Чернівецької митниці Міндоходів «Про звільнення [PERSON]» №42-о від 05 лютого 2014 року та поновлення його на роботі на посаді головного інспектора сектору по контролю за класифікацією та кодуванням товарів відділу митних платежів Чернівецької обласної митниці Державної митної служби України. Отже, позивач просив суд лише стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. В обґрунтування цих позовних вимог позивач та його представник посилалися на частину другу статті 235 Кодексу законів про працю України, відповідно до якої при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Суд зазначає, що таке посилання є помилковим та безпідставним, оскільки указаною нормою визначено, що рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймає орган, який розглядає трудовий спір, при винесенні рішення про поновлення на роботі. В даному ж випадку суд не приймав рішення про поновлення позивача на роботі, а тому не може приймати рішення про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім цього, судом встановлено, що пунктом 2 наказу Чернівецької митниці Міндоходів від 25 лютого 2014 року №63-о було доручено управлінню фінансово-економічної роботи та бухгалтерського обліку Чернівецької митниці Міндоходів провести відповідні перерахунки позивачу. З листа Чернівецької митниці Міндоходів від 19 березня 2014 року №24-70-05-16/02/2236 адресованого позивачу вбачається, зокрема, що згідно наказу від 25 лютого 2014 року №63-о було проведено перерахунок, знято компенсацію за невикористану відпустку за 29 кал.днів та вихідну допомогу, а згідно коригуючого табеля заробітну плату за 31.45 год (період роботи з 25 лютого 2014 року по 28 лютого 2014 року) на суму 700,42 грн буде нараховано [PERSON] із заробітною платою за березень місяць. Надані в ході розгляду справи посилання позивача в обґрунтування своїх вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу про несвоєчасне отримання трудової книжки після звільнення, не погодження із внесеними до неї записами та не виплату заробітної плати після видання Чернівецькою митницею Міндоходів наказу від 25 лютого 2014 року №63-о суд не бере до уваги, оскільки відповідно до статті 137 Кодексу адміністративного судочинства України, зміст якої неодноразово роз'яснювався позивачу та його представнику, після початку судового розгляду справи по суті позивач не може змінювати предмет або підставу позову. Згідно ж поданого [PERSON] позову його предметом є визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а підставою для заявлення вимоги про стягнення оплати за час вимушеного прогулу було непогодження з незаконним звільненням та, відповідно, вимога до суду скасувати наказ про звільнення та поновити на раніше займаній посаді. Таким чином, враховуючи те, що заявлені [PERSON] позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу нерозривно пов'язані та є похідними від позовних вимог про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі, від яких позивач відмовився та відносно яких суд не приймав рішення про поновлення на роботі, суд вважає їх безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі, а відтак приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Результат розгляду: denied