Рішення адміністративного суду від 2014-02-13 00:00:00+02

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 18.09.2012, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.12.2012, позов задоволено: скасовано податкові повідомлення-рішення Основ'янської МДПІ м. Харкова від 27.06.2012 №0000881702, №0000790221, №0000800221. У касаційній скарзі Основ'янська МДПІ м. Харкова просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та постановити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права. Позивач не скористався своїм процесуальним правом надати заперечення на касаційну скаргу. Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково. Фактичною підставою для збільшення позивачу грошового зобов`язання з податку на прибуток, податку на додану вартість, податку з доходів фізичних осіб та застосування штрафних (фінансових) санкцій згідно з податковими повідомленнями-рішеннями, з приводу правомірності яких виник спір, стали висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки від 18.05.2012 № 1220/233/22699101, про порушення позивачем норм пункту 5.1, підпункту 5.2.1 пункту 5.2, пункту 5.9 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (Закон № 334/94-ВР), підпункту 14.1.3 пункту 14.1 ст.14, підпункту 135.5.4 пункту 135.5 ст. 135, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України (ПК України), підпункту 7.4.1 пункту 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (Закон № 168/97-ВР), пункту 198.3 ст. 198 ПК України а саме: завищено валові витрати на загальну суму 3912740,00 грн. у податковому обліку за ІV квартал 2010 року, І, ІІ, ІІІ, ІV квартал 2011 року та податковий кредит у податковому обліку за жовтень 2010 року -травень 2011 року, жовтень, листопад, грудень 2011 року на загальну суму 889263,00 грн. за нікчемними правочинами з ТОВ «Бізнес-Консалтінг Плюс», ТОВ «Фарма Трейдімпекс», ТОВ «Промтехноопт», ПП «Агентство маркетингових досліджень», ТОВ «Харопторг Ексім-ЛТД», ТОВ «Комерційна фірма Стайл Груп», ТОВ «Віп Союз», внаслідок чого занижено податкові зобов`язання з податку на прибуток на загальну суму 1391938,00 грн. та з податку на додану вартість на загальну суму 889263,00 грн. за вказані податкові періоди. Висновок податкового органу про відсутність реального характеру правочинів між позивачем та вказаними постачальниками обґрунтований посиланням на встановлені перевіркою обставини щодо відсутності у вказаних юридичних осіб основних засобів (складських приміщень, виробничих потужностей, транспортних засобів) та трудових ресурсів, необхідних для поставки позивачу товарів та послуг. Крім того, за висновками акту, позивачем порушені норми підпункту 7.3 ст.7 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» (Закон № 889-IV): утримувався та перераховувався до бюджету податок з доходів фізичних осіб із виплати нерезидентам заробітної плати та дивідендів за ставкою 15 %, замість 30 %, внаслідок чого занижено податок з доходів фізичних осіб на 42634,53 грн. за 2010 рік. За результатами перевірки МДПІ прийняті податкові повідомлення-рішення від 27.06.2012: № 0000881702 - про збільшення грошового зобов`язання із податку з доходів фізичних осіб на 42634,53 грн. за основним платежем та 12188,13 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; № 0000790221 - про збільшення грошового зобов`язання із податку на прибуток на 1391938,00 грн. за основним платежем та 81627,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями, № 0000800221 - про збільшення грошового зобов`язання з податку на додану вартість на 889263,00 грн. за основним платежем та 137922,75 грн. - штрафними (фінансовими) санкціями). У судовому процесі встановлено, що громадяни Болгарії [PERSON], [PERSON] та [PERSON] як учасники позивача у 2010 році отримували дивіденди, при цьому [PERSON], який працював на посаді комерційного директора, також отримував заробітку плату, з яких позивач у 2010 році утримував та перераховував до бюджету податок з доходів фізичних осіб за ставкою 15 %. Відповідно до підпунктів «б» та «д» пункту 1.3 ст.1 Закону № 889-ІV дохід з джерелом його походження з України - будь-який дохід, одержаний платником податку або нарахований на його користь від здійснення будь-яких видів діяльності на території України, у тому числі, але не виключно, у вигляді дивідендів, нарахованих резидентом - емітентом корпоративних прав; доходів у вигляді заробітної плати, нарахованих (виплачених, наданих) внаслідок здійснення платником податку трудової діяльності на території України, від працедавця, незалежно від того, чи є такий працедавець резидентом або нерезидентом, а також заробітної плати, нарахованої особі за здійснення роботи за наймом у складі екіпажу (команди) транспортного засобу, який перебуває за межами території України, її територіальних вод (виключної економічної зони), у тому числі на якірних стоянках, та належить резиденту на правах власності або перебуває у його тимчасовому (строковому) користуванні та/або є зареєстрованим у Державному судновому реєстрі України чи Судновій книзі України. Пунктом 7.1 статті 7 цього Закону встановлено, що ставка податку становить 15 відсотків від об'єкта оподаткування, крім випадків, визначених у пунктах 7.2 - 7.4 цієї статті. Ставка податку становить подвійний розмір ставки, визначеної пунктом 7.1 цієї статті, від об'єкта оподаткування, нарахованого як виграш чи приз (крім у державну лотерею у грошовому виразі) на користь резидентів або нерезидентів, та від будь-яких інших доходів, нарахованих на користь нерезидентів - фізичних осіб, за винятком доходів, визначених у підпункті 9.11.3 пункту 9.11 статті 9 цього Закону (пункт 7.3 цієї статті). Згідно з підпунктом 9.11.3 пункту 9.11 статті 9 Закону № 889-IV якщо зазначені у підпункті 9.11.1 цього пункту доходи виплачуються нерезиденту резидентом - фізичною або юридичною особою, то такий резидент вважається податковим агентом такого нерезидента стосовно таких доходів. При укладенні договору з нерезидентом, умови якого передбачають отримання таким нерезидентом доходу з джерелом його походження з України, резидент зобов'язаний зазначити у такому договорі ставку податку, яка буде застосована до таких доходів. При цьому іноземці або особи без громадянства мають підтверджувати свій резидентський статус. Вони можуть самостійно визначити статус податкового резидента України шляхом звернення до податкового органу за місцем реєстрації в органах внутрішніх справ із відповідною заявою фізичної особи - іноземця про самостійне визначення резидентського статусу, форма якої встановлена наказом Державної податкової адміністрації України від 5 жовтня 2004 року № 581 «Про затвердження примірних форм Заяви фізичної особи - іноземця про самостійне визначення резидентського статусу та Повідомлення працедавця про самостійне визначення фізичною особою - іноземцем резидентського статусу» (далі - наказ № 581). Статус податкового резидента України таких іноземців чи осіб без громадянства підтверджується довідкою податкового органу, виданою відповідно до зазначеного наказу. При отриманні фізичною особою резидентського статусу шляхом звернення до податкового органу і отримання від нього відповідної довідки, резидентський статус визначається на звітний податковий період (рік), а отже підтвердження свого резидентського статусу має здійснюватися такими особами щорічно, з податкового періоду, в якому іноземець отримав довідку. Одним із критеріїв визначення резидентського статусу відповідно до пункту 1.20 статті 1 Закону № 889-IV є перебування іноземного громадянина на території України не менше 183 днів протягом періоду або періодів податкового року. Перебування в України протягом 183 днів дає іноземцю право на звернення до податкового органу із заявою щодо видачі ним довідки-повідомлення, передбаченої наказом № 581. Отже, у разі набуття нерезидентом статусу податкового резидента України (отримання відповідної довідки) доходи, одержані ним від працедавця за виконання трудової функції (заробітна плата), а також дивіденди, оподатковуються у загальному порядку, встановленому Законом № 889-ІV, за ставкою, визначеною пунктом 7.1 статті 7 цього Закону (15 відсотків). Якщо іноземець не виявив бажання підтвердити свій резидентський статус та не отримав довідку, яка є обов'язковою для підтвердження такого статусу, то його заробітна плата оподатковується за ставкою, вдвічі більшою за основну (30 відсотків). Таке правозастосування відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 10.09.2013 у справі за позовом ТОВ «Ренесанс Капітал» до ДПІ у Печерському районі м. Києва Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення. Згідно зі статтею 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України. Суди ж попередніх інстанцій, задовольняючи позов у частині скасування податкового повідомлення-рішення від 27.06.2012: № 0000881702, всупереч вказані позиції Верховного Суду України, прийшли до протилежного висновку, вважаючи, що сам факт отримання вказаними фізичними особами ідентифікаційних номерів платника податків є свідченням нерезиденства цих осіб. З огляду на викладене підстави для задоволення вказаної частини позовних вимог відсутні. Відповідно до статті 229 КАС України суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення. Як встановлено у судовому процесі, з посиланням на виконання господарських операцій з поставки позивачу товарів (послуг) постачальниками: ТОВ «Бізнес-Консалтінг Плюс» за договорами від 05.09.2011 № 126 та № 127, від 08.09.2011 № 134 щодо поставки послуг із технічного обслуговування обладнання, мийки та чистки баків для виробництва косметичної продукції; ТОВ «Промтехноопт» за договором від 15.03.2011 № 36 щодо поставки сировини для парфумовано-косметичної продукції; ТОВ «Фарма Трейдімпекс» за договором від 12.08.2010 № 12 щодо поставки сировини; з ПП «Агентство маркетингових досліджень» за договором від 02.01.2011 щодо поставки маркетингових послуг; з ТОВ «Харопторг Ексім-ЛТД» за договором від 01.12.2010 № 16/10 щодо поставки сировини; з ТОВ «Комерційна фірма Стайл Груп» за договором від 18.10.2011 № 52/10 щодо поставки сировини та з ТОВ «Віп Союз» щодо надання транспортних послуг - позивачем на підставі виписаних вказаними постачальниками видаткових та податкових накладних, актів здачі-прийняття виконаних робіт (надання послуг) сформовано у податковому обліку за ІV квартал 2010 року, І, ІІ, ІІІ, ІV квартал 2011 року суми витрат та податкового кредиту у податковому обліку за період жовтень 2010 року по травень 2011 року, жовтень, листопад, грудень 2011 року. За визначенням пункту 1.32 ст. 1 Закону № 334/94-ВР господарська діяльність - будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою. Під безпосередньою участю слід розуміти зазначену діяльність особи через свої постійні представництва, філіали, відділення, інші відокремлені підрозділи, а також через довірену особу, агента або будь-яку іншу особу, яка діє від імені та на користь першої особи. Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами. Відповідно до пункту 5.1 ст.5 Закону № 334/94-ВР валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності. До складу валових витрат, згідно підпункту 5.2.1 вказаної статті, включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті. Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 ст.5 цього Закону визначено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку. Згідно з пунктом 138.1 ст. 138 ПК витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу. Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (пункт 138.2 цієї статті). Згідно з підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 ст. 139 ПК України не включаються до витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку. Абзацами першим, другим підпункту 7.4.1 пункту 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону № 168/97-ВР) (абзац перший підпункту 7.4.5 пункту 7.4 цієї статті). Відповідно до абзаці першого-третього пункту 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (підпункт 198.6 ст. 198 ПК України). При цьому законодавцем, безумовно, презумується реальність оподатковуваних операцій та витрат платника податку, достовірність документів податкового обліку. За змістом наведених норм право платника податків на збільшення витрат та на включення сум ПДВ до податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання цим платником податків товарів (послуг) або основних фондів, призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям його господарської діяльності; підтвердження обліковими, розрахунковими документами, зокрема податковою накладною, виписаною постачальником - платником ПДВ, митною декларацією (іншими подібними документами, перелік яких встановлений підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону № 168/97-ВР та пункту 201.11 ст. 201 ПК) суми витрат на придбання товару (послуг) та ПДВ, нарахованого (сплаченого) податку в ціні придбання товару (послуг). Ці обставини відповідно до частини 1 ст. 138 КАС України входять до предмета доказування при розгляді судом адміністративного позову стосовно правомірності рішення контролюючого органу про донарахування сум податкових зобов'язань з ПДВ та/або зменшення сум бюджетного відшкодування з цього податку. Обов'язкове встановлення факту поставки як підстави для включення сум ПДВ, вказаних в податкових деклараціях, до податкового кредиту відповідає правовій позиції Верховного Суду України по такій категорії спорів, висловленій, зокрема в постанові від 22.10.2010 у справі за позовом Приватного підприємства «Балтімор» до ДПІ у Кіровоградській області, Головного управління Державного казначейства України у Кіровоградській області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення та стягнення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість. Згідно зі статтею 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України. Разом з тим, факт поставки позивачу ТОВ «Бізнес-Консалтінг Плюс», ТОВ «Фарма Трейдімпекс», ТОВ «Промтехноопт», ТОВ «Харопторг Ексім-ЛТД», ТОВ «Комерційна фірма Стайл Груп», ТОВ «Віп Союз» сировини та послуг, а також зв`язок маркетингових послуг, отриманих від ПП «Агентство маркетингових досліджень», із господарською діяльністю позивача не можуть вважатися встановленим з огляду на те, що оцінка доказів у справі зроблена судом без дотримання вимог статті 86 КАС України. Згідно з цією статтею суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Частиною 1 ст. 69 цього Кодексу встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів (частина 2 цієї статті). Заперечуючи проти позову та доводячи правомірність прийнятих податкових повідомлень-рішень, МДПІ посилається на відсутність встановлення фактів походження товару (сировини для косметичної продукції) у вказаних постачальників, на відсутність основних фондів (виробничих потужностей, складських приміщень, транспортних засобів) та трудових ресурсів, необхідних для здійснення поставки товару у таких обсягах, а також на відсутність зв`язку маркетингових послуг, наданих ПП «Агентство маркетингових досліджень», із господарською діяльністю позивача. Наведеним доводам МДПІ на підтвердження відсутності реального характеру господарських операцій між позивачем та ТОВ «Бізнес-Консалтінг Плюс», ТОВ «Фарма Трейдімпекс», ТОВ «Промтехноопт», ТОВ «Харопторг Ексім-ЛТД», ТОВ «Комерційна фірма Стайл Груп», ТОВ «Віп Союз», а також відсутності зв`язку отриманих від ПП «Агентство маркетингових досліджень» маркетингових послуг із власною господарською діяльністю, суди попередніх інстанцій у порушення вимог статті 86 КАС України оцінки не дали, тоді як обставини, на які посилається податковий орган, входять до предмету доказування у справі і мають істотне значення для вирішення питання стосовно права позивача на валові витрати та податковий кредит за податковими накладними, виписаними від імені цих юридичних осіб. Так, суд не дав жодної оцінки доводам МДПІ, що ціна придбання позивачем бета-каротину (1%) у ТОВ «Фарма Трейдімпекс», ТОВ «Промтехноопт», ТОВ «Харопторг Ексім-ЛТД», ТОВ «Комерційна фірма Стайл Груп» перевищує звичайну ціну на цей товар, позивач не надав сертифікатів походження бета-каротину (1%), так само, як і інформації щодо його виробника і обґрунтування ціни придбання. Разом з тим, як свідчить акт перевірки від 18.05.2012, саме невідповідністю ціни придбання бета-каротину (1%) звичайній ціні МДПІ обґрунтовувала висновок про завищення позивачем податкового кредиту за жовтень 2010 року - травень 2011 року, жовтень - грудень 2011 року на загальну суму 879102,00 грн., посилаючись на порушення позивачем підпункту 7.4.1 пункту 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР та пункту 198.3 ст. 198 ПК України (а.с. 60-71, т.1). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України щодо застосування підпунктів 7.4.1 та 7.4.5 пункту 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР, викладеної в постанові Верховного Суду України від 27.03.2012 у справі за позовом ПП «Ангара» до ДПІ у Печерському районі м. Києва, Головного управління Державного казначейства України в м. Києві про скасування податкового повідомлення-рішення, стягнення бюджетного відшкодування з податку на додану вартість. Так, Верховний Суд України вказав, що про необґрунтованість податкової вигоди можуть свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема про наявність таких обставин: неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться постачальником послуг, підприємницької діяльності; відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв'язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів; облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій; відсутність первинних документів обліку Презумпція добросовісності платника податків означає, що подані платником контролюючому органу документи податкової звітності є дійсними, повно та об'єктивно відтворюють господарські операції, що є об'єктом оподаткування та/або фінансові показники яких впливають на податковий обов'язок платника податків, якщо інше не буде доведено контролюючим органом. У площині процесуального регулювання презумпції добросовісності платника податків відповідає обов'язок доведення контролюючим органом правомірності прийнятого рішення в судовому процесі, порушеному за позовом платника податків про скасування рішення як неправомірного (частина 2 ст. 71 КАС України). У разі надання контролюючим органом доказів, які спростовують дійсність чи повноту даних поданої платником податків податкової звітності, платник податків відповідно до встановленого частиною 1 ст. 71 КАС України обов'язку кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу), повинен довести наявність законних підстав, для врахування задекларованих в податковому обліку даних при визначені суми його податкового обов'язку. Оцінюючи докази, надані сторонами, суди повинні були мати на увазі, що сам факт наявності у позивача податкової накладної не є безумовним доказом реальності господарських операцій між позивачем і постачальниками, тоді як для податкового обліку значення має саме факт поставки тим постачальником, який вказаний в первинних документах, наданих платником податків на підтвердження валових витрат та податкового кредиту. Обов'язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з'ясування обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 7, частин 4 та 5 ст. 11 КАС України. Допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин у частині вирішення спору щодо оскарження донарахування позивачу грошового зобов`язання із податку на прибуток та податку на додану вартість згідно з податковими повідомленнями-рішеннями від 27.06.2012: № 0000800221 та 0000790221, що мають значення для правильного вирішення справи, а отже відповідно до частини 2 ст. 227 КАС України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду справи суду слід взяти до уваги викладене в цій ухвалі, перевірити належним чином доводи сторін щодо фактичної поставки позивачу сировини та послуг ТОВ «Бізнес-Консалтінг Плюс», ТОВ «Фарма Трейдімпекс», ТОВ «Промтехноопт», ТОВ «Харопторг Ексім-ЛТД», ТОВ «Комерційна фірма Стайл Груп», ТОВ «Віп Союз», наявності або відсутності зв`язку отриманих від ПП «Агентство маркетингових досліджень» маркетингових послуг із власною господарською діяльністю, відповідності ціни придбання бета-каротину (1%) рівню звичайних цін, для чого, в разі необхідності, зобов'язати сторони надати докази, яких не буде вистачати для з'ясування відповідних обставин, або ж витребувати такі докази у інших осіб, в яких вони можуть знаходитися; дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог статті 159 КАС України.

Результат розгляду: partial