Рішення адміністративного суду від 2014-03-12 00:00:00+02

До суду надійшов адміністративний позов Одеського міського центру зайнятості (надалі - позивач) до [PERSON] (надалі - відповідач) про стягнення виплаченої допомоги по безробіттю у сумі 894,97 грн. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказав, що 16.08.2013 року відповідач був зареєстрований як безробітний у Одеському міському центрі зайнятості. Наказом від 20.08.2013 року № 130820 йому була призначена допомога по безробіттю. Під час отримання допомоги по безробіттю позивачем було виявлено факт подання недостовірних даних, що мали місце під час одержання [PERSON] допомоги по безробіттю, а саме: наказом директора Одеського державного проектно-вишукувального інституту залізничного транспорту України ДП «Одесазалізничпроект» від 14.08.2013 року № 30/ос було відмінено наказ директора вищезазначеного підприємства від 10.06.2013 року № 20/ос про звільнення [PERSON] у зв'язку з поданням [PERSON] листка непрацездатності, тобто на час реєстрації в Одеському міському центрі зайнятості як безробітного відповідач перебував у трудових відносинах з вищезазначеним підприємством. За період з 20.08.2013 року по 23.10.2013 року відповідачем була отримана допомога по безробіттю у сумі 894,97 грн. 25.10.2013 року був виданий наказ за № НТ 131025 про повернення коштів [PERSON], 01.11.2013 року за № 4542/19/06 відповідачу було надіслано лист про необхідність повернення виплаченої йому допомоги по безробіттю у сумі 894,97 грн. Одеському міському центру зайнятості. Проте на час подання позовної заяви вказана сума коштів відповідачем не сплачена. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позові. Представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в письмових заперечення на позов, зокрема зазначивши, що враховуючи факт постійних повідомлень відповідачем особистого консультанта ОМЦЗ про обставини його відносин з колишнім роботодавцем та надання копій відповідних наказів, [PERSON], сумлінно виконував вимоги ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» щодо обов'язку застрахованої особи, зареєстрованої в установленому порядку як безробітної, своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг, та висновок в позові щодо нібито порушення ним вимог Закону є таким, що не відповідає дійсності та не підтверджується обставинами справи. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] був зареєстрований в Одеському міському центрі зайнятості як громадянин, який шукає роботу з 13.08.2014 року. Наказом Одеського міського центру зайнятості № НТ130816 від 16.08.2013 року [PERSON] з 13.08.2013 року надано статус безробітного відповідно до ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення», що підтверджується витягом із наказів (а.с. 9). Особистим підписом відповідач підтвердив достовірність внесених даних до картки персонального обліку громадянина, який шукає роботу (безробітного). У заяві вказав на те, що він станом на 13.08.2013 року не зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності, трудовою діяльністю не займається, пенсію не отримує (а.с. 8). Наказом Одеського міського центру зайнятості № НТ130820 від 20.08.2013 року [PERSON] призначено виплату допомоги по безробіттю з 20.08.2013 року відповідно до п.п. 2, 4 ст. 22, п.2 ст.23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та пп. 2.1 «Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності». За період з 20.08.2013 року по 23.10.2013 року відповідачем була отримана допомога по безробіттю у сумі 894,97 грн. Обґрунтовуючи вимоги позивач посилався на те, що під час отримання допомоги по безробіттю ним було виявлено факт подання [PERSON] недостовірних даних, а саме: наказом директора Одеського державного проектно-вишукувального інституту залізничного транспорту України ДП «Одесазалізничпроект» від 14.08.2013 року № 30/ос було відмінено наказ директора вищезазначеного підприємства від 10.06.2013 року № 20/ос про звільнення [PERSON] у зв'язку з поданням [PERSON] листка непрацездатності, тобто на час реєстрації в Одеському міському центрі зайнятості як безробітного відповідач перебував у трудових відносинах з вищезазначеним підприємством. У зв'язку з чим 25.10.2013 року Одеським міським центром зайнятості був виданий наказ за № НТ 131025 про повернення коштів [PERSON] у встановленому порядку відповідно до п. 6.14 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Мінпраці та соціальної політики України від 20.11.2000 року № 307 (а.с. 14). 01 листопада 2013 року за № 4542/19/06 позивачем на адресу [PERSON] було надіслано лист про необхідність повернення виплаченої йому допомоги по безробіттю у сумі 894,97 грн. Одеському міському центру зайнятості, проте відповідач вказану суму коштів рахунок позивача не сплатив. Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного. Законами України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 року № 5067-УІ (далі по тексту - Закон № 5067-УІ) та «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02.03.2000 № 1533-ІІІ (далі по тексту - Закон № 1533-ІІІ) встановлено правовий статус центрів зайнятості, безробітних, умови надання статусу безробітного та їх соціальний захист. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 6 Закону № 1533-ІІІ право на матеріальне забезпечення на випадок безробіття (далі - забезпечення) та соціальні послуги мають застраховані особи. Право на забезпечення та соціальні послуги за цим Законом мають також незастраховані особи, які вперше шукають роботу, інші незастраховані особи у разі їх реєстрації в установленому порядку як безробітних. Закон України «Про зайнятість населення» від 05.07.2012 року № 5067-УІ в умовах ринкової економіки і рівноправності різних форм власності визначає правові, економічні та організаційні засади реалізації державної політики у сфері зайнятості населення, гарантії держави щодо захисту прав громадян на працю та реалізації їхніх прав на соціальний захист від безробіття. Частиною першою статті 1 Закону № 5067-УІ встановлено, що безробітними визнаються особи віком від 15 до 70 років, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готові та здатні приступити до роботи. Відповідно до ч. 2 ст. 43 Закону № 5067-УІ, статус безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам за їх особистою заявою у разі відсутності підходящої роботи з першого дня реєстрації у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від зареєстрованого місця проживання чи місця перебування. Порядок реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних у територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно з пунктом 3 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 року № 198 (далі - Порядок № 198), реєстрація безробітних, які звертаються за сприянням у працевлаштуванні (далі - реєстрація), проводиться територіальним органом незалежно від зареєстрованого місця проживання чи перебування. Реєстрація проводиться за умови пред'явлення паспорта громадянина України або тимчасового посвідчення громадянина України, облікової картки платника податків, трудової книжки (цивільно-правового договору чи документа, який підтверджує період зайнятості), а в разі потреби також військового квитка, диплома або іншого документа про освіту. Пунктом 5 Порядку № 198 передбачено, що статус безробітного надається особам, які зазначені у частині першій статті 43 Закону України «Про зайнятість населення», з першого дня реєстрації у територіальному органі на підставі заяви за формою, затвердженою Мінсоцполітики, у разі відсутності підходящої роботи, підбір якої здійснюється відповідно до статті 46 зазначеного Закону. Рішення про надання статусу безробітного чи відмову у наданні такого статусу приймається територіальним органом не пізніше ніж протягом семи календарних днів з дня подання особою заяви про надання статусу безробітного. Особа під час подання зазначеної заяви ознайомлюється з правами та обов'язками зареєстрованого безробітного (п. 6 Порядку № 198). Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення» до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою. Згідно із ст. 12 Закону № 1533-ІІІ виконавча дирекція Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття контролює правильність витрат за страхуванням на випадок безробіття, проводить розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення в порядку, встановленому центральними органами виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, державної податкової політики, Пенсійним фондом України за погодженням з правлінням Фонду. Пунктом 3 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України та Державної податкової адміністрації України від 13 лютого 2009 року № 60/62 (далі по тексту - Порядок № 60/62), обов'язок розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення виконують районні, міськрайонні, міські та районні у містах центри зайнятості, на які покладено виконання функцій робочих органів виконавчої дирекції Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, за місцем реєстрації роботодавця як платника внесків на загальнообов'язкове соціальне страхування на випадок безробіття. Таким чином, з вищевикладеного слідує, що Одеський міський центр зайнятості має право проводити перевірки достовірності страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення, приймати відповідні рішення за результатами перевірок та звертатись до адміністративного суду з позовом про повернення коштів матеріального забезпечення. Відповідно до п. 1.1. «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 р. N 58 (далі - Інструкція) трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. За п. 2.4. Інструкції усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після віщання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Як передбачено в ст. 27 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування виплати та надання соціальних послуг, на які має право застрахована особа за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, може бути припинено, якщо виплати призначено на підставі документів, що містять неправдиві відомості. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 22 Закону 1533-ІІІ право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування. Застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, які протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, за даними Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування мають страховий стаж менше шести місяців або звільнені з останнього місця роботи з підстав, передбачених статтею 37, пунктами 3, 4, 7 і 8 статті 40, статтями 41 і 45 Кодексу законів про працю України, особи, зазначені у частині другій статті 6 цього Закону, мають право на допомогу по безробіттю у мінімальному розмірі. Права, обов'язки та відповідальність роботодавця передбачена ч.3 ст.35 Закону №1533-ІІІ достовірність зазначених у документах даних перевіряється виконавчою дирекцією Фонду. У разі подання недостовірних відомостей, передбачених пунктом 2 частини другої цієї статті, використання роботодавцем коштів Фонду з порушенням встановленого порядку роботодавець добровільно чи на підставі рішення суду повинен відшкодувати страховику заподіяну шкоду. Роботодавець несе відповідальність відповідно до законодавства за шкоду, заподіяну застрахованим особам внаслідок невиконання або неналежного виконання обов'язків, визначених частиною другою цієї статті. Частиною 4 ст. 35 Закону №1533-ІІІ визначено, що із роботодавця утримуються: сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду; незаконно виплачена безробітному сума забезпечення у разі неповідомлення про його прийняття на роботу; незаконно отримана сума допомоги по частковому безробіттю. Абзацом 1 ч.3 ст.36 Закону №1533-ІІІ встановлено, що сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Отже, з вищевикладеного вбачається, що необхідним є безспірне доведення факту умисного невиконання відповідачем своїх обов'язків та зловживання з його боку, стосовно чого суд зазначає наступне. Судом встановлено, що 10.06.2013 року [PERSON], згідно наказу № 20/ос було звільнено з посади інженера з метрології Державного підприємства «Одеський проектно-вишукувальний інститут залізничного транспорту України» (ДП «Одесзалізничпроект»), згідно ст. 40 п. 1 КЗпП України у зв'язку з скороченням штату (а.с. 27). Як пояснив представник відповідача, того ж дня у зв'язку з погіршенням стану здоров'я, бригадою швидкої медичної допомоги [PERSON], з робочого місця було госпіталізовано до МКЛ № 11, де він знаходився на стаціонарному лікуванні до 03.07.2013 року та був направлений для продовження амбулаторного лікування за місцем проживання. 07.07.2013 року відповідачем був направлений супровідним листом на адресу ДП «Одесзалізничпроект» листок непрацездатності з позначкою «продовжує хворіти», отриманий останнім 17.07.2013 року згідно повідомлення про вручення (а.с. 62-63). Також як пояснив представник відповідача у судовому засіданні, 05.08.2013 року у зв'язку з недопущенням відповідача до роботи на підприємстві та відмовою в особистому отриманні оригіналу листка непрацездатності, згідно якого [PERSON] було предписано стати до роботи, він був направлений супровідним листом на адресу ДП «Одесзалізничпроект» та отриманий останнім 19.08.2013 року згідно повідомлення про вручення (а.с. 28-29). Після цього, [PERSON], було одержано на руки трудову книжку та довідку від 07.08.2013 року № 609/2 щодо розміру заробітної платні за останні шість місяців роботи (січень-червень поточного року) для постановки на облік до центру зайнятості. Судом встановлено, що 29.08.2013 року, тобто вже після надання статусу безробітного та призначення виплати допомоги, [PERSON] була отримана копія наказу № 30/ос від 14.08.2013 року супровідним листом від 19.08.2013 року за вих. № 656/1, згідно якого наказ № 20/ос від 10.06.2013 року був скасований, та п. 2 якого встановлено, що при закінченні строку непрацездатності та по виходу на роботу, [PERSON], буде звільнено у зв'язку з скороченням посади (а.с. 11-12, 30-32). 02.09.2013 року відповідачем був направлений на адресу ДП «Одесзалізничпроект» лист, яким він проінформував про вихід на роботу 05.08.2013 року та про направлення ним того ж дня документу про закінчення непрацездатності (який був отриманий підприємством 19.08.2013 року, згідно повідомлення про вручення), а також просив після вирішення питання щодо його звільнення, у зв'язку зі скороченням посади, повідомити його про це належним чином шляхом направлення на його адресу завіреної печаткою копії відповідного наказу (а.с. 33). Як пояснив у судовому засіданні представник відповідача, про видання наказу № 30/ос від 14.08.2013 року відповідачем було повідомлено особистого консультанта ОМЦЗ та надана його копія, проте враховуючи зміст п. 2 цього наказу інші дії ані позивачем, ані відповідачем не здійснювалися. 12.09.2013 року [PERSON], звернувся до бухгалтерії ДП «Одесзалізничпроект» з метою отримання уточненої довідки про середню заробітну плату (дохід) для розрахунку виплат на випадок безробіття у зв'язку з його заявою, та передав трудову книжку для внесення запису щодо зміни дати звільнення. Того ж дня [PERSON], отримав від керівника кадрової служби інституту письмову вимогу про надання пояснень щодо відсутності на роботі в період з 30.08.2013 року по 11.09.2013 року, на яку цього ж дня він надав письмову відповідь (а.с. 35), та звернувся до в.о. директора ДП «Одесзалізничпроект» з письмовою заявою щодо визначення стану трудових правовідносин між ним та інститутом (а.с. 36). Трудова книжка (з записом щодо виплати ОМЦЗ допомоги по безробіттю) при цьому відповідачу повернута не була. Згідно пояснень представника відповідача, про ситуацію, що склалася, та факт того, що трудова книжка відповідача утримувалась посадовими особами ДП «Одесзалізничпроект», [PERSON], повідомив особистого консультанта ОМЦЗ, спочатку у телефонному режимі, а потім і при неодноразовому відвідуванні центру зайнятості. Судом встановлено, що 18.11.2013 року [PERSON], згідно наказу № 50/ос було звільнено з посади інженера з метрології ДП «Одесзалізничпроект», згідно ст. 40 п. 4 КЗпП України за допущений прогул без поважних причин з 30.08.2013 року по 11.09.2013 року (а.с. 37-38). З огляду на встановлені вище обставини, враховуючи, що на момент звернення [PERSON] до центру зайнятості з заявою про надання статусу безробітного, останній був звільнений з попередньої роботи та на час отримання статусу безробітного, йому не було відомо про скасування наказу щодо його звільнення, а також факт неповідомлення роботодавцем відповідача - ДП «Одесзалізничпроект» Одеського міського центра зайнятості про обставини скасування наказу № 20/ос від 10.06.2013 року та поновлення [PERSON] на посаді, а також факт постійних повідомлень відповідачем особистого консультанта Одеського міського центру зайнятості про обставини його відносин з колишнім роботодавцем та надання копій відповідних наказів, суд приходить до висновку, що відповідач виконував вимоги ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та в його діях не вбачається наявність факту умисного невиконання обов'язків безробітного та зловживання ними. Також доказів на підтвердження наявності факту умисного невиконання відповідачем своїх обов'язків та зловживання з його боку, позивач суду не надав. Крім того, суд зазначає, що згідно п. 7 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого спільним наказом Мінпраці та ДПА України від 13.02.2009 року № 60/62, рішення про повернення коштів особою чи роботодавцем оформлюється наказом. Протягом двох робочих днів після прийняття рішення центр зайнятості надсилає особі чи роботодавцю рекомендованим листом повідомлення про необхідність протягом 15 календарних днів з дня отримання повідомлення повернути незаконно виплачені кошти. Проте, як вбачається з матеріалів справи вказане повідомлення у передбачений Порядком спосіб та строк позивачем на адресу [PERSON] направлено не було, натомість повідомлення від 01.11.2013 року (а.с. 89), разом з копіє наказу були направлені позивачем лише 05.12.2013 року, тобто більш ніж через місяць після видання наказу, що підтверджується зокрема поштовим штемпелем на конверті та роздруківкою даних сервісу відстеження пересилання поштових відправлень на офіційному сайті ДП «Укрпошта» (а.с. 41-42). Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд вважає, що під час судового розгляду даної справи судом не встановлено в діях відповідача наявності факту умисного невиконання ним своїх обов'язків та зловживання ними, а отже відсутні підстави для стягнення з [PERSON] суми виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг. Відповідно до ч.1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 2 ст. 69 КАС України, докази суду надають особи, які беруть участь у справі. У відповідності із ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 86 цього Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Таким чином, на підставі ст. 10 КАС України, згідно якої, усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст. 11 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними доказів, з'ясувавши обставини у справі; перевіривши всі доводи позивача та заперечення відповідача, надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані, не підтверджені матеріалами справи, у зв'язку з чим задоволенню не підлягають.

Результат розгляду: denied