Рішення адміністративного суду від 2014-02-18 00:00:00+02

[PERSON] (далі-Позивач) звернувся з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Кіцманському районі Чернівецької області про визнання недійсними та скасування вимог. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що УПФУ у Кіцманському районі Чернівецької області винесено вимоги про сплату боргу від 11 листопада 2010 року №678 у сумі 854,46 грн. та від 09 лютого 2011 року №1756 у сумі 878,34 грн. Позивач вважає, що дані вимоги винесеними безпідставно, у зв'язку з чим просить визнати їх недійсними і скасувати. Крім того, позивач зазначає, що з першого січня 2011 року втратили чинність 1-9 пункти ст.106 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", у тому числі і п.9 про штрафні санкції за несплату пенсійних внесків і не подачу звітності, тому всі, хто не заплатив пенсійні внески до 01.01.2011 року вільні від їх сплати. Від представника відповідача поступило клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження, при цьому представник відповідача зазначив, що проти задоволення позову заперечує в повному обсязі. Представник позивача не заперечував проти розгляду справи у порядку письмового провадження. Враховуючи вищевикладене та на підставі ч.4,6 ст.128 КАС України, суд визнав за можливе розглянути справу у порядку письмового провадження. Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи [PERSON] зареєстрований як фізична особа - підприємець 06.06.2005 року. Відповідно до повідомлення-розрахунку заборгованість позивача перед УПФУ у Кіцманському районі Чернівецької області за період з липня по грудень 2010 року складає 1732,80 грн. Управлінням Пенсійного фонду України в Кіцманському районі Чернівецької області були винесені вимоги про сплату боргу від 11 листопада 2010 року №678 у сумі 854,46 грн. та від 09 лютого 2011 року №1756 у сумі 878,34 грн. В судовому засіданні було встановлено що в квітні 2013 року позивач сплатив дану суму заборгованості. Відповідно до вимог статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з вимогами ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування регулюються Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. №1058-ІV, який розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про обов'язкове державне пенсійне страхування (далі - Закон №1058-ІV). Відповідно до ч.2 ст.106 Закону України № 1058 "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", суми страхових внесків своєчасно не направлені та/або не сплачені страхувальниками у строки, визначені статтею 20 цього Закону, в тому числі обчислені територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених частиною третьою статті 20, цього Закону, вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків і стягуються з нарахуванням пені та застосуванням фінансових санкцій. Ч.3 ст.106 Закону №1058 передбачено, що територіальні органи Пенсійного фонду за формою та у строки, визначені правлінням Пенсійного фонду, надсилають страхувальникам, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. У відповідності до пункту 3 частини першої статті 11 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-VI "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають, зокрема, фізичні особи-суб'єкти підприємницької діяльності, у тому числі ті, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), та члени сімей зазначених фізичних осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. Пунктом 2 Закону № 2461-VI, який набрав чинності з 17 липня 2010 року, були внесені зміни до підпункту 4 пункту 8 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-VI, згідно з яким фізичні особи-суб'єкти підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок) на період дії законодавчих актів з питань особливого способу оподаткування, сплачують страхові внески в порядку, визначеному цим Законом. Відповідно до частини другої статті 106 Закону № 1058-VI (у редакції Закону від 9 вересня 2010 року, що діяла на момент виникнення спірних відносин) суми страхових внесків своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальниками у строки, визначені статтею 20 цього Закону, в тому числі обчислені територіальними органами ПФУ у випадках, передбачених частиною третьою статті 20 цього Закону, вважаються простроченою заборгованістю зі сплати страхових внесків і стягуються з нарахуванням пені та застосуванням фінансових санкцій. Сплата страхових внесків здійснюється у строки, визначені частиною шостою статті 20 Закону №1058-IV, - щоквартально, протягом 20 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного кварталу. Суми несплачених страхових внесків вважаються простроченою заборгованістю і стягуються з нарахуванням пені та застосуванням фінансових санкцій. Відповідно до абзацу п'ятого пункту 7 розділу VIII "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону №2464-VI, який набрав чинності з 1 січня 2011 року, стягнення заборгованості зі сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, здійснюється фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості або застосування штрафних санкцій. Відповідно до наведених вимог законодавства, управління ПФУ у межах повноважень на підставі даних особового рахунку платника станом на 1 лютого 2011 року на суму боргу правомірно склало вимоги про сплату боргу від 11 листопада 2010 року №678 у сумі 854,46 грн. та від 09 лютого 2011 року №1756 у сумі 878,34 грн. Такої ж правовій позиції і дотримується Верховний суд України, висловленій в постанові суду від 03.07.2012 року за наслідками перегляду судових рішень Вищого адміністративного суду з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права. У зв'язку з вищенаведеним суд вважає, що УПФУ у Кіцманському районі Чернівецької області при формуванні вимог про сплату боргу від 11 листопада 2010 року №678 у сумі 854,46 грн. та від 09 лютого 2011 року №1756 у сумі 878,34 грн. щодо сплати недоїмки зі страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування діяло правомірно, а тому твердження позивача, щодо визнання недійсними та скасування вимог, є помилковим та необґрунтованим. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. З досліджених в ході судового розгляду справи письмових доказів, пояснень представників сторін, відповідач, як суб'єкт владних повноважень довів суду правомірність своїх дій, а тому суд вважає, що дії та рішення відповідача не суперечать вимогам ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України. У процесі розгляду справи не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин.

Результат розгляду: denied