Рішення адміністративного суду від 2014-03-25 00:00:00+02

В провадження Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов [PERSON] до Управління державної пенітенціарної служби України в Луганській області, в якому позивач просить визнати незаконними дії відповідача щодо несвоєчасної виплати грошових коштів, стягнути з Управління ДПтСУ в Луганській області середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 18 884,88 грн., стягнути моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовано наступним. З 26.08.1996 по 11.07.2012 позивач проходив службу в органах внутрішніх справ та Державної пенітенціарної служби України безперервно 15 років 10 місяців 15 днів. У зв'язку із реорганізацією Управління ДПтСУ в Луганській області, він згідно наказу №45 о/с від 07.07.2012 був звільнений. При звільненні Управління повинно було виплатити позивачу одноразову грошову допомогу за вислугу років у розмірі 25% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, але відповідачем такі виплаті здійснені не були. Після неодноразових письмових звернень позивача Управління ДПтСУ в Луганській області 20.01.2013 та 20.02.2013 здійснило виплату грошової допомоги на загальну суму 10 752,45 грн. в два етапи. Затримка розрахунку при звільненні склала 6 місяців. На думку [PERSON], дії відповідача щодо несвоєчасної виплати грошових коштів є незаконними, тому через несвоєчасну виплату коштів просить стягнути середню заробітну плату за весь час затримки у розмірі 18 884,88 грн. Також позивач зазначив, що незаконні дії завдали моральної шкоди, оскільки через несвоєчасно отриманий розрахунок при звільненні знаходився у скрутному матеріальному становищі. На підставі викладеного просив стягнути з Управління моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просив суд їх задовольнити. Відповідач, не визнавши позов надав суду письмові заперечення, в яких зазначив, що [PERSON] дійсно проходив службу в органах внутрішніх справ Луганської області з 26.08.1996 по 30.04.2010 та Державної кримінально-виконавчої системи України з 06.09.2010 по 11.07.2012 та звільнений у запас за власним бажанням відповідно до ст. 64 «ж» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 У відповідності до пункту 1.8. Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженої наказом ДПтС України від 07.10.2009 №222), у разі виникнення в особи рядового чи начальницького складу права отримання (зміну розміру) якогось з видів грошового забезпечення зазначені виплат проводяться з урахуванням указаних з дня набуття особою такого права. Для з'ясування набуття права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні у позивача при подачі ним рапорту на звільнення зі служби з органів ДКВС України від 07.07.2012, Управлінням направлено запит до ГУМВС України в Луганській області від 11.07.2012 за № 6/5857 про надання інформації щодо отримання [PERSON] такої допомоги у період проходження служби в органах внутрішніх справ з 26.08.1996 по 06.09.2010. У зв'язку з відсутністю відповіді на запитану інформацію, Управлінням ДПтС України в Луганській області повторно направлено листа до ГУМВС України у Луганській області від 14.12.2012 за №6/5857 (№6/10947). Лише 16 січня 2013 року Управлінням було отримано відповідь від управління кадрового забезпечення ГУМВС України у Луганській області про те, що [PERSON] зазначену допомогу не отримував. На підставі вищезазначеної відповіді відділом бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення управління [PERSON] здійснено нарахування одноразової грошової допомоги при звільненні у сумі 10 752,45 грн., яка перерахована двічі в січні та лютому місяці 2013 року в межах фінансування на зазначені місяці. Станом на 25.02.2013 одноразова грошова допомога при звільненні виплачена [PERSON] у повному обсязі. На підставі викладеного відповідач просив відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні представник відповідача підтримав заперечення проти адміністративного позову. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст. 69-72 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 26.08.1996 по 11.07.2012 позивач проходив службу в органах внутрішніх справ та Державної пенітенціарної служби України, про що містяться відомості у трудовій книжці серії [NUMBER] (а.с.8). Згідно наказу Управління державного департаменту України з питань виконання покарань у Луганській області від 24.09.2010 №75 о/с [PERSON] був прийнятий на посаду старшого інженера відділу інженерного забезпечення управління з 06.09.2010 (а.с.26). Наказом Управління державної пенітенціарної служби України в Луганській області від 07.07.2012 №45 о/с позивача звільнено у запас Збройних сил України за п.64 «ж» (за власним бажанням) з 11.07.2012 (а.с.31). Вислуга років на день звільнення становить 15 років 10 місяців 15 днів, у пільговому обчисленні - 21 рік 06 місяців 02 дня. 11.07.2012 для забезпечення виконання вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» в частині виплати позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні, Управлінням ДПтС України в Луганській області був направлений запит №6/5857 до управління кадрового забезпечення УМВС України в Луганській області про те, чи виплачувалась одноразова грошова допомога [PERSON] при звільненні з посади начальника оперативно - пошукового відділу УБНОН УМВС України в Луганській області (а.с.34). Не отримавши відповіді на запит, Управлінням ДПтС України в Луганській області до УМВС України в Луганській області 14.12.2012 був повторно направлений запит (а.с.35). У відповідь на запит УМВС України в Луганській області була надана відповідь від 02.01.2013 №9/3-6, з якої вбачається, що [PERSON] одноразову грошову допомогу не отримував (а.с.43). Із платіжних доручень №21 від 24.01.2013, №168 від 22.04.2013 та додатків до них із розшифруванням по кожному працівнику окремо вбачається, що виплата грошової допомоги позивачу була здійснена частинами у січні та лютому 2013 року (а.с.44-47). При вирішенні спору по суті суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 116 Кодексу Законів про працю при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Частиною 1 ст. 117 Кодексу Законів про працю України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні Так, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч.2 ст. 117 Кодексу Законів про працю України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 Кодексу Законів про працю України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу Законів про працю України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. В судовому засіданні було встановлено, що у день звільнення позивача з посади 11.07.2012 відповідачем був направлений запит до управління кадрового забезпечення УМВС України в Луганській області про те, чи виплачувалась одноразова грошова допомога [PERSON] при звільненні за попереднім місцем роботи (а.с.34). 14.12.2012 позивачем було надано звернення до Державної пенітенціарної служби України із проханням посприяти у вирішенні питання про виплату йому вихідної допомоги, яке було направлено за належністю до Управління державної пенітенціарної служби України в Луганській області (а.с.36). Також судом встановлено, що 14.12.2012 по закінченню п'яти місяців після направлення першого запиту відповідачем до управління кадрового забезпечення УМВС України в Луганській області був направлений повторний запит (а.с.35) та лише 14.01.2013 відповідачем була отримана відповідь про те, що позивач одноразову грошову допомогу при звільненні не отримував, після чого позивачу було проведено нарахування та виплата грошової допомоги. Платіжними дорученнями №21 від 24.01.2013 та №168 від 22.04.2013 підтверджено виплату грошової допомоги позивачу частками у січні та лютому 2013 року (а.с.42-43,44,46). Згідно пояснень представника відповідача, фінансування діяльності Управління здійснюється за рахунок Державного бюджету України, у зв'язку із чим виплата грошового забезпечення [PERSON] на суму 8740,45 грн. була здійснена із коштів, виділених для виплати грошового забезпечення осіб рядового та начальницького складу та заробітної плати вільнонайманих працівників управління на січень 2013 року, а сума у розмірі 2012,00 грн. виплачена із коштів, призначених на виплату грошового забезпечення та заробітної плати працівникам на лютий 2013 року. Суд не може погодитися із даним поясненням представника відповідача, оскільки не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ч.1 ст.116 Кодексу Законів про працю України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу Законів про працю, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Направлення запитів не виключає вини роботодавця в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє його від відповідальності, передбаченої чинним трудовим законодавством. Аналогічну думку висловив Верховний Суд України у постанові від 29 січня 2014 року у справі №6-144цс13 за позовом особи _10 до редакції газети "Тернопіль вечірній", третя особа - Тернопільська міська рада, про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, яка є обов'язковою для застосування у судовій практиці. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Як зазначено в частині першій статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено правомірності своїх дій щодо несвоєчасної виплати позивачу грошового забезпечення та не спростовані доводи позивача щодо їх незаконності. За таких обставин позовна вимога про визнання незаконними дій щодо несвоєчасної виплати грошового забезпечення підлягає задоволенню. Що стосується вимоги про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 18 884,88 грн., суд вважає за необхідне зазначити наступне. Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1 Закону). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (стаття 2 Закону). Аналогічна позиція викладена у рішенні Конституційного суду України від 15.10.2013 у справі №1-18/2013 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, відповідно до якого кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. У ст.6 наведеного Закону визначено Компенсацію виплачують за рахунок: - власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об'єднання громадян; - коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету; - коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Враховуючи, що звільнення [PERSON] відбулося 11 липня 2012 року, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за травень та червень 2012 року. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Крім того, положеннями розд. ІІІ Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. З довідки Управління державної пенітенціарної служби України в Луганській області від 24.03.2014 №10/28 вбачається, що грошове забезпечення [PERSON] за останні два місяці, що передували його звільненню, складає у травні 3074,39 грн. та у червні 2733,14 грн. Таким чином, сума компенсації за час затримки виплати грошового забезпечення повинна розраховуватись, виходячи з наступного: 3074,39 грн. (сума грошового забезпечення за травень 2012 року) + 2733,14 грн. (сума грошового забезпечення за червень 2012 року) : 2 х 6 (кількість місяців затримки виплати грошового забезпечення) = 17 422,59 грн. Тому, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 17 422,59 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн., суд виходить з наступного. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Із наведеного слідує, що обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв'язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника. Згідно з п.п.1, 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність моральної шкоди доводить потерпіла особа, зазначаючи у позовній заяві, які негативні наслідки мають місце, у чому саме полягають моральні втрати, чим обґрунтовано розмір їх відшкодування. Письмовими доказами на ствердження наявності моральної шкоди можуть бути, зокрема, медичні довідки про виникнення захворювання чи інше погіршення стану здоров'я у зв'язку з хвилюваннями, спричиненими посяганням на права потерпілого; висновки лікарів чи медичних комісій про ступінь втрати працездатності, про необхідність проведення хірургічної операції; довідки про відрахування з вузу тощо. Факт завдання моральної шкоди може бути підтверджений також показаннями свідків, зокрема, про важкий душевний стан потерпілого, спричинений правопорушенням, його переживання, хвилювання, зміни в самопочутті, загальному душевному настрої тощо, стані здоров'я, способі життя, спілкування, звичках, працездатності. Верховний суд України в своїй Постанові Пленуму від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (п.4) зазначає, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. В ході розгляду справи в обґрунтування даної вимоги позивачем не надано жодних доказів щодо розміру моральної шкоди та доказів, що підтверджують моральні страждання позивача, та не зазначено, чому саме ця сума є відповідним відшкодуванням. Таким чином, адміністративний позов в частині відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. задоволенню не підлягає. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову. Питання по судових витратах не вирішується, оскільки позивач звільнений від їх сплати у встановленому порядку, а ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України не передбачено їх стягнення у даних випадках. Враховуючи наведене,

Результат розгляду: partial