Рішення адміністративного суду від 2014-01-09 00:00:00+02

22.10.2013 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, а саме: визнати дії Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва щодо відмови у поновленні їй виплати пенсії неправомірними, поновити строк для оскарження відмови у задоволенні заяви про поновлення виплати пенсії та зобов'язати УПФУ в Заводському районі м. Миколаєва поновити виплату їй пенсії з моменту першого звернення з заявою про поновлення виплати пенсії, тобто з 07 жовтня 2010 року, перерахувати її згідно діючого законодавства і виплачувати довічно з урахуванням подальших змін діючого законодавства. Свої вимоги мотивувала тим, що в лютому 1994 року їй була призначена пенсія за віком. В 1996 році вона переїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю і відповідач припинив їй виплату пенсії в зв'язку з переїздом на постійне місце проживання за кордон. В жовтні 2010 року вона звернулася до відповідача з проханням поновити виплату призначеної їй пенсії, але 11.10.2010 року отримала відмову відповідача з посиланням на те, що законодавством не врегульований порядок вирішення питання продовження виплати пенсії особам, що виїхали на постійне місце проживання за кордон. Вважає дану відмову незаконною, та просить зобов'язати відповідача вчинити поновлення виплати пенсії. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала і просила відмовити в позові повністю, мотивуючи тим, що у зв'язку із виїздом позивача за кордон у 1996 році, вона була знята з обліку в органах ПФУ. Відповідач вказує, що відповідно до ч.1, 2 ст.92 Закону №1788 громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, пенсії не призначаються. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені в наслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. З 01.01.2004 року набрав чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у зв'язку із чим суттєво змінився порядок нарахування, порядок фінансування пенсійних виплат, були внесені відповідні зміни до Закону України «Про пенсійне забезпечення, але ст.ст. 1, 92 Закону залишилася без змін. Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) положення п.2 ч.1 ст.49 другого речення ст.51 Закону № 1058. Тобто з 07.01.2009 року визнання неконституційними положень Закону № 1058 ст.51 діє в редакції «у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордоном пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому на шість місяців наперед перед виїздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Однак на даний час законодавства, яке б регламентувало б виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають за межами України не прийнято. Відповідач також вказує, що позивач на момент набрання чинності Закону України № 1058 на території України не проживав, пенсію не отримував, не є застрахованою особою в системі державного загальнообов'язкового страхування та не набув права на перерахунок пенсії за нормами Закону № 1058. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного: Судом встановлено, що позивач [PERSON] є ветераном праці. В лютому 1994 року їй було призначено пенсію за віком, яку вона отримувала. Виплату пенсій їй було припинено в 1996 році на підставі виїзду на постійне місце проживання за кордон відповідно до вимог п. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Позивач з 1996 року по теперішній час постійно проживає в Ізраїлі, має громадянство України. Відповідно до статей 1, 3 Конституції України в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Утвердження і забезпечення прав та свобод людини є головним обов'язком держави. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України. Ст. 24 Конституції України зазначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Згідно ч.1 ст. 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування. Таким чином, позивач проживаючи в державі Ізраїль, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України. У відповідності з ч.3 ст.2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишити будь-яку країну, включаючи свою власну. Згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. За таких обставин кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. В ч.3 ст.22 Конституції України проголошено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року у справі № 1-32/2009 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. № 1058. Положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», які визнали неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Вказане рішення Конституційного Суду України є безумовною підставою для поновлення позивачу виплати пенсії. Пунктом 3 резолютивної частини Рішення КСУ від 07.10.2009 року № 25 рп/2009 визначено звернути увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними. Стосовно посилання відповідача щодо відсутності нормативно-правових актів, що передбачають умови, норми та механізм виплати пенсій громадянам, що проживають за кордоном, то суд оцінює критично, оскільки це не є підставою для відмови щодо виплати пенсії. Згідно ч.2 ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Наявність Рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року у справі № 1-32/2009 про визнання таким, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2, частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. № 1058 є підставою для нарахування та виплати пенсії. Відповідно до ст.8 КАС України при вирішенні справи суд має керуватися принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованістю діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду. Згідно ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суд вважає, що відповідач не довів правомірності своїх дій. Що стосується питання про перерахунок пенсії позивачки згідно діючого законодавства та виплати пенсії довічно з урахуванням подальших змін діючого законодавства, то в цій частині вимог, з урахуванням викладеного вище, їх належить залишити без задоволення.

Результат розгляду: partial