Рішення адміністративного суду від 2014-01-17 00:00:00+02

Згідно адресного листка вибуття, складеного 06.08.2013 року, [PERSON] була знята Печерським РВ ГУДМС України в м. Києві з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] в зв'язку з її переїздом у інше місце проживання в межах цього ж населеного пункту. Адресою нового місця проживання позивачем зазначено [ADDRESS] 20.08.2013 року [PERSON] звернулась із заявою до Оболонського РВ ГУ ДМС України в м. Києві про реєстрацію нового місця проживання за адресою: [ADDRESS] До заяви були додані копії документів: - адресного листка вибуття з попереднього місця проживання (форма № 20 до п. 52 Тимчасової інструкції про порядок документування і прописки (реєстрації) громадян України, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 66 дек від 03.02.1992 року); - довідки № 16 від 15.08.2013 року, виданої С/Т «Оболонь» про те, що [PERSON] є членом садово-дачного товариства по [ADDRESS] та постійно мешкає за вказаною адресою; - договору купівлі-продажу садового будинку С/Т «Оболонь» від 27.05.2006 року. Листом від 28.08.2013 року № 6/вх. К-113 за підписом начальника Оболонського РВ ГУ ДМС України в м. Києві Сторожук В.Л. повідомлено про неможливість реєстрації місця проживання в садовому будинку №23 в СТ «Оболонь», який не є житлом в розумінні чинного законодавства. Також, звернуто увагу заявника на необхідність подання пакету відповідних документів, передбачених Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання в Україні». Позивач не погоджується з таким рішенням, вважає, що відмова у реєстрації місця проживання за адресою садового будинку є незаконною та такою, що порушує його права на вільний вибір місця проживання. Вирішуючи дану справу на підставі норм чинного законодавства та наявних матеріалів справи суд виходить з наступного. Відносини, пов'язані з державною реєстрацією місця проживання або місця перебування особи, врегульовані Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (надалі - Закон), Порядком реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженим Наказом МВС України від 22.11.2012 № 1077 (надалі - Порядок №1077), що набрав чинності 14.06.2013 року, та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до статті 2 Закону громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Статтею 3 Закону визначено, що вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, на території якої вони хочуть проживати чи перебувати. Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Відповідно до п. 1.2. Порядку № 1077 реєстрація місця проживання або місця перебування особи - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Відомості про місце проживання та місце перебування особи вносяться до паспорта громадянина України. В п.п. 1.3., 2.2., 2.6. Порядку № 1077 визначено, що реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється управліннями, відділами (секторами) Державної міграційної служби України в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського значення у день подання особою документів. Реєстрація місця проживання особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання. Для реєстрації місця проживання особа або її законний представник подає: - письмову заяву про реєстрацію місця проживання; - документ, до якого вносяться відомості про місце проживання; - квитанцію про сплату держмита або документ про звільнення від його сплати; - талон зняття з реєстрації місця проживання в Україні (додаток № 4 до Порядку №1077) у разі зміни місця проживання в межах України; - документ, що підтверджує право на проживання в житлі, у разі відсутності зазначеного документу реєстрація здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім'ї на реєстрацію місця проживання. - інші передбачені законодавством документи. Працівник ДМС України перевіряє належність паспортного документа особі, що його подала, правильність заповнення заяви про реєстрацію місця проживання та наявність документів, необхідних для реєстрації місця проживання, про що ним вчиняється відповідний запис у заяві. Отже, з вищезазначених норм випливає, що реєстрація місця проживання здійснюється за адресою відповідного житла на підставі поданих особою документів. Рішенням Київської міської ради від 22 травня 2013 року N 337/9394 «Про деякі питання ведення реєстрів адрес, вулиць та інших поіменованих об'єктів у місті Києві» затверджено Положення про реєстр адрес у місті Києві. Об'єкти адресації - усі об'єкти нерухомості (будівлі, споруди, майнові комплекси), земельні ділянки, а також гаражні кооперативи, садівничі (дачні) товариства (кооперативи), комплекси індивідуальної малоповерхової житлової забудови (котеджні містечка). Назви вулиць в м. Києві затверджуються Київрадою. Згідно зі статтею 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд (частина 1 статті 4 Житлового кодексу УРСР). Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об'єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення). До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об'єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, встановлені для громадського житлового фонду. В ч.ч. 1 та 3 ст. 35 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва. Земельні ділянки, призначені для садівництва, можуть використовуватись для закладання багаторічних плодових насаджень, вирощування сільськогосподарських культур, а також для зведення необхідних будинків, господарських споруд тощо. На земельних ділянках, що надаються громадянам для садівництва законодавством дозволяється зводити садові будинки. Однак, в ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень» визначені певні критерії садового будинків. Так, у п. 3.41 цих ДБН дається визначення «садового будинку» як будівлі літнього (сезонного використання), яка в питаннях нормування, площі забудови, зовнішніх конструкцій та інженерного обладнання не відповідає нормативам, установленим для житлових будинків. Відповідно до п.2.4 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури, житлової політики України від 24.05.2001 року № 127, садовий будинок - будинок для літнього (сезонного) використання. Отже, садові будинки, на відміну від дачних будинків, технічно не призначені для постійного проживання у них, а лише для тимчасового проживання на час здійснення садівництва. Враховуючи те, що садовий будинок не є адресою житла особи, в розумінні статті 3 Закону правові підстави для здійснення відповідачем реєстрації позивача в садовому товаристві відсутні. Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Ухвалою КСУ від 7 жовтня 2010 року по справі N 2-58/2010 про відмову у відкритті конституційного провадження суд в частині питання щодо того, чи передбачається у ст. 33 Конституції України і ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» право фізичних осіб на реєстрацію в садових будинках, придатних для цілорічного проживання, які є єдиним місцем їх проживання зазначив, що це питання стосується правозастосування норм, які регулюють реєстрацію місця проживання фізичних осіб в Україні. Правозастосовна діяльність полягає в індивідуалізації правових норм щодо конкретних суб'єктів і конкретних випадків, тобто в установленні фактичних обставин справи і підборі правових норм, які відповідають цим обставинам. Пошук та аналіз таких норм з метою їх застосування до конкретного випадку є складовою правозастосування. Суд при вирішенні даної справи враховує, що відповідно до наданих позивачем документів зазначений ним будинок зареєстрований, саме, як садовий будинок за адресою садового товариства. Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку цільовим призначенням земельної ділянки 23 площею 0,041 га., на якій розташований будинок, є ведення садівництва. Питання щодо зміни цільового призначення земель або переведення під індивідуальну житлову забудову території садово-дачного товариства «Оболонь» у м. Києві з урахуванням існуючих містобудівних умов, обмежень та плану забудови міста Київською міською радою не вирішено. Жодних документів, складених відповідними спеціалістами, які б свідчили, що зазначений будинок за своїми технічними характеристиками відповідає вимогам, стандартам та нормам, встановленим до житлового будинку та може бути використаний для постійного, цілорічного проживання в матеріали справи не надано. За таких обставин, надаючи правову оцінку обставинам справи у конкретному випадку та враховуючи відсутність законодавчо визначеної можливості реєстрації місця проживання за адресою садових будинків (садових товариств), суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] Суд також звертає увагу на наступне. В наданому позивачем адресному листку вибуття ідеться про перереєстрацію місця проживання. Водночас, згідно р. VІ. Порядку №1077 перереєстрація місця проживання проводиться у разі внесення під час реєстрації помилкових відомостей про особу, а не в разі вибуття на нове місце проживання. Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. При вирішенні справи суд керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва прийшов до висновку, про відсутність підстав для задоволення позову. Враховуючи викладене,

Результат розгляду: denied