Рішення адміністративного суду від 2014-02-13 00:00:00+02

Як вбачається з наявних матеріалів справи, 30 червня 2006 р. позивач [PERSON], що проживає зі своєю донькою [PERSON], придбала у [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS]. Зазначений факт придбання [PERSON] у [PERSON] квартири за адресою: [ADDRESS] підтверджується договором купівлі-продажу № ВХС 495938, що зареєстрований в БТІ м. Києва за № д.213-118 (№ 407/30020/30370) від 05 липня 2006 року, копія якого наявна в матеріалах справи. Так, в пункті 5 вищезазначеного Договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] продавець ([PERSON]) зазначає, що зазначена квартира до моменту укладання цього договору нікому іншому не продана, не подарована, не заставлена, не обміняна, не здана в оренду, під забороною (арештом) не перебуває, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не передана, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб як в межах, так і за межами України не має. Також, в пункті 15 вказаного Договору купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] вказано зобов'язання продавця ([PERSON]) звільнити вказану в договорі квартиру до 07 липня 2006 року включно та знятися з реєстраційного обліку до 10 липня 2006 року. Однак, 05.02.2009 року позивач [PERSON] отримала Витяг № 22502903 з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, з якого вбачається, що за адресою належної їй на праві власності квартири ([ADDRESS]) зареєстрований як фізична особа-підприємець [PERSON], та у зв'язку з невиконанням останнім його податкових зобов'язань, ДПІ у Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м. Києві було накладено обтяження рухомого майна за місцем реєстрації такої фізичної особи підприємця [PERSON], згідно Акта опису № 101 від 05.02.2009 року. Враховуючи зазначене, та не погоджуючись із такими діями відповідача 1 ДПІ у Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м. Києві щодо складення Акта опису рухомого майна № 101 від 05.02.2009 року, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], а також внесення до Державного реєстру обтяжень рухомого майна запису про обтяження рухомого майна за адресою: [ADDRESS] від 05.02.2009 р., реєстраційний номер: 8434249, позивач [PERSON] оскаржила зазначені дії (рішення) відповідача 1 в судовому порядку до Окружного адміністративного суду м. Києва, відповідно до чого також просила суд зобов'язати відповідача 1 здійснити ліквідацію платників податків фізичних осіб-суб'єктів підприємницької діяльності [PERSON], і.п.н. [NUMBER], [PERSON], і.п.н. [NUMBER], а також зобов'язати відповідача 2 внести Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців інформації про відсутність вказаних фізичних осіб-підприємців за зазначеним місцем проживання: [ADDRESS] з моменту реєстрації договору купівлі-продажу (05.07.2006 року), та про відсутність телефонного зв'язку із зазначеними фізичними особами-підприємцями за телефоном 517-28-16. Як вже було зазначено судом вище в обставинах справи, жодних письмових заперечень на позовну заяву, чи будь-яких інших пояснень з приводу даного спору по справі № 826/118409/13-а від відповідача 1 та відповідача 2 до суду не надходило. Дослідивши наявні у справі докази (надані виключно позивачами, оскільки відповідач 1 та відповідач 2 жодних заперечень проти позову не подавали), проаналізувавши матеріали справи та заслухавши пояснення позивачів, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивачів з огляду на наступне. Як вбачається з наявних у справі доказів, внесення до Державного реєстру обтяжень рухомого майна запису про обтяження рухомого майна за адресою: [ADDRESS] від 05.02.2009 р., реєстраційний номер: 8434249, відбулося на підставі Акта опису рухомого майна № 101 від 05.02.2009 року, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], складеного відповідачем 1 ДПІ у Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м. Києві, та відповідно до вимог п.п. 8.2.1 п. 8.2 ст. 8 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» № 2181-ІІІ, що діяв на момент виникнення спірних відносин. Так, згідно вимог п.п. 8.2.1 п. 8.2 ст. 8 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» № 2181-ІІІ, право податкової застави виникає у разі: - неподання або несвоєчасного подання платником податків податкової декларації - з першого робочого дня, наступного за останнім днем строку, встановленого законом про відповідний податок, збір (обов'язковий платіж) для подання такої податкової декларації; - несплати у строки, встановлені цим Законом, суми податкового зобов'язання, самостійно визначеної платником податків у податковій декларації, - з дня, наступного за останнім днем зазначеного строку; - несплати у строки, встановлені цим Законом, суми податкового зобов'язання, визначеної контролюючим органом, - з дня, наступного за останнім днем граничного строку такого погашення, визначеного у податковому повідомленні. Проте, як було зазначено вище, та підтверджується наявними матеріалами справи, за зазначеною адресою: [ADDRESS] від 05.02.2009 р., за якою було накладено обтяження на рухоме майно внесенням запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна (реєстраційний номер: 8434249) згідно Акта опису рухомого майна № 101 від 05.02.2009 року, належить на праві власності саме позивачу [PERSON] (договір купівлі-продажу № ВХС 495938, що зареєстрований в БТІ м. Києва за № д.213-118 (№ 407/30020/30370) від 05 липня 2006 року), проте не боржнику суб'єкту підприємницької діяльності [PERSON] (і.п.н. [NUMBER]), та не [PERSON] (і.п.н. [NUMBER]), відповідно до чого і рухоме майно, що знаходиться в зазначеній квартирі, не належить боржнику ФОП [PERSON] (і.п.н. [NUMBER]), а належить власнику квартири [PERSON], що, на думку суду, підтверджує неправомірність дій відповідача 1 ДПІ у Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м. Києві щодо складення Акта опису рухомого майна № 101 від 05.02.2009 р. такого рухомого майна внаслідок наявності податкової заборгованості у ФОП [PERSON] (і.п.н. [NUMBER]), який не є власником такої квартири, та внесення зазначених відомостей до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Крім того, як також підтверджується наявними у справі доказами, власник квартири за адресою: [ADDRESS] [PERSON] не зареєстрована суб'єктом підприємницької діяльності, а відповідно, до належного їй рухомого майна, що знаходиться в її особистій квартирі, не може бути застосовано обтяження на підставі вимог п.п. 8.2.1 п. 8.2 ст. 8 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» № 2181-ІІІ, а тим паче на підставі наявності заборгованості перед бюджетом в іншої особи (суб'єкта підприємницької діяльності), яка не має жодних прав на квартиру за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про заставу» № 2654-ХІІ, застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Проте, як вбачається з наявних матеріалів справи, та жодними доказами не було заперечено відповідачем 1, власник квартири за адресою: [ADDRESS] [PERSON], на рухоме майно за адресою якої було накладено публічне обтяження (податкова застава), жодних зобов'язань перед ДПІ у Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м. Києві не має, а відповідно і на належне їй рухоме майно, яке знаходиться в належній їй на праві власності квартирі за адресою: [ADDRESS] - не могло бути взяте у податкову заставу, що протиправно було зроблено відповідачем 1. Зважаючи на викладене вище, наявні у справі докази та норми відповідного законодавства, що було чинним на момент виникнення спірних відносин, суд приходить до висновку про протиправність дій відповідача 1 ДПІ у Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м. Києві щодо складення Акта опису рухомого майна № 101 від 05.02.2009 р., яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], на підставі чого в подальшому також було протиправно внесено запис до Державного реєстру обтяжень рухомого майна запису про обтяження рухомого майна за адресою: [ADDRESS] від 05.02.2009 р., реєстраційний номер: 8434249. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Так, оскільки, на переконання суду, в позовній заяві позивачем не коректно виписано позовні вимоги, щодо захисту його порушених прав відносно накладення обтяження на рухоме майно позивача за невиконані податкові зобов'язання іншої особи, судом при розгляді зазначеної адміністративної справи було встановлено, що вірним методом захисту порушених прав позивача можуть бути позовні вимоги про: - визнання протиправними дій Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві щодо складення Акта опису рухомого майна № 101 від 05.02.2009 року за адресою: [ADDRESS]; - зобов'язання Державної податкової інспекції у Дніпровському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві звільнити рухоме майно згідно Акта опису рухомого майна № 101 від 05.02.2009 року за адресою: [ADDRESS] з податкової застави та подати до Державного реєстру обтяжень рухомого майна заяву про припинення обтяжень рухомого майна за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, суд, з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивачів вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, та з огляду на вказані вище обставини у сукупності, частково задовольнити позовні вимоги позивача у зазначеній вище редакції. Щодо позовних вимог позивачів відносно зобов'язання відповідача 1 здійснити ліквідацію платників податків фізичних осіб-суб'єктів підприємницької діяльності [PERSON], і.п.н. [NUMBER], [PERSON], і.п.н. [NUMBER], а також зобов'язати відповідача 2 внести Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців інформації про відсутність вказаних фізичних осіб-підприємців за зазначеним місцем проживання: [ADDRESS] з моменту реєстрації договору купівлі-продажу (05.07.2006 року), та про відсутність телефонного зв'язку із зазначеними фізичними особами-підприємцями за телефоном 517-28-16, то в даному випадку такі позовні вимоги не є вірним методом захисту порушених прав позивачів відносно зняття неправомірно накладеного обтяження на рухоме майно за адресою: [ADDRESS], та крім того, для здійснення зазначених позивачами дій, відповідачі керуються відповідними нормами спеціального законодавства, порушення якого такими відповідачами в судовому засіданні позивачами не доводилося та судом не встановлювалося, та крім того, у відповідності до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, відповідно до чого, суд не наділений правом втручатися в дискреційні повноваження податкового органу та органу державної реєстрації, та роз'яснювати останнім процедури та порядку їх дій при незнаходженні суб'єкта господарської діяльності за адресою його реєстрації. Враховуючи наведене у сукупності, зважаючи на наявні у справі докази та норми зазначеного законодавства, чинного на момент виникнення спірних відносин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивачів. Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач 1 та відповідач 2, як суб'єкти владних повноважень, не надали суду жодних письмових заперечень на позовну заяву, чи будь-яких інших пояснень з приводу даного спору по справі № 826/118409/13-а. Натомість позивачі надали суду обґрунтовані пояснення та допустимі докази на їх підтвердження, щодо протиправності дій відповідача 1 ДПІ у Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м. Києві стосовно складення Акта опису рухомого майна № 101 від 05.02.2009 року, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], а також внесення до Державного реєстру обтяжень рухомого майна запису про обтяження рухомого майна за адресою: [ADDRESS] від 05.02.2009 р., реєстраційний номер: 8434249. Зважаючи на таке, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог позивачів. В позовній заяві та в судовому засіданні позивачі не заявляли позовної вимоги щодо відшкодування їм судових витрат із сплати судового збору. Тому суд не вирішував питання, в порядку ст. 94 КАС України, щодо розподілу між сторонами судових витрат. Враховуючи вищенаведене в сукупності, та

Результат розгляду: partial