Рішення адміністративного суду від 2014-01-29 00:00:00+02

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит", в особі філії "Запорізьке регіональне управління" Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" до головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Запорізького районного управління юстиції Запорізької області Чупіни К.О. про визнання протиправною та скасування постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 13.11.2013 ВП № 40672570 та зобов'язання останню відкрити виконавче провадження по виконавчому напису № 381 від 22.01.2009, вчиненому приватним нотаріусам Запорізького міського нотаріального округу, [PERSON], до [PERSON] про звернення стягнення на земельну ділянку, площею0,1500 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на користь ВАТ "Банк "Фінанси та Кредит". Ухвалою суду від 10.01.2014 відкрито провадження у адміністративній справі №П/808/62/14 та призначено до судового розгляду на 20.01.2014. Провадження у справі було зупинено до 29.01.2014. У засіданні 29.01.2014, судом, відповідно до ст.160 КАС України, сторонам проголошено вступну та резолютивну частини постанови та оголошено про час виготовлення постанови у повному обсязі. На виконання ст. 41 КАС України, в ході судового розгляду здійснювалось повне фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів, а саме: комплексу "Камертон". Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що 22.01.2009 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], видано виконавчий напис №381 від 22.01.2009 до [PERSON], яким задоволено вимоги позивача по зверненню стягнення на земельну ділянку площею 0,1500 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позивач вказує, що 11.11.2013 він звернувся до ВДВС Запорізького РУЮ з заявою про відкриття виконавчого провадження на підставі вищевказаного виконавчого документа, та ним була отримана постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження від 13.11.2013, винесена головним державним виконавцем Чупіною К.О. Позивач зазначає, що спірна постанова мотивована тим, що виконавчий документ (виконавчий напис) не відповідає вимогам ч. 1 п. 5 ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження", а саме: у виконавчому документі не зазначена дата набрання ним законної сили (п. 6 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження"). Позивач звертає увагу, що на час видачі виконавчого напису, а саме 22.01.2009, законодавством не передбачалось зазначення дати набрання ним юридичної сили. Вищезазначена стаття Закону була доповнена лише 04.11.2010 року, де зазначалось, що виконавчий напис повинен містити дату набрання юридичної сили. Враховуючи вищевикладене, позивач вважає що постанова головного державного виконавця Чупіної К.О. від 13.11.2013 про відмову у відкритті виконавчого провадження є незаконною. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, надав суду пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Відповідач в судове засідання 29.01.2014 не прибув. В запереченнях, наданих до суду 29.01.2014, відповідач зазначає, що є підстави для відмови в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідач вказує, що статтею 19 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено вимоги до виконавчого документа, зокрема, у виконавчому документі повинна бути зазначена дата набрання ним чинності. На думку відповідача, ця норма є обов'язковою при прийняття державним виконавцем виконавчого документу до виконання і встановлена з дня набрання чинності навіть старої редакції Закону України "Про виконавче провадження", а отже, виконавчі написи, видані у 2009 році також повинні містити дату набрання законної (юридичної) сили. Відповідач звертає увагу, що відсутність у виконавчому документі цього реквізиту надає право державному виконавцю відмовити у відкритті виконавчого провадження, відповідно до пункту б частини першої статті 26 Закону України "Про виконавче провадження". Тому, просив у позові відмовити у повному обсязі. Проаналізувавши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, суд вважає, позовні вимоги частково обґрунтованими та, відповідно, такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного: Відповідно до ст.9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження", примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону, державною виконавчою службою підлягають виконанню такі виконавчі документи: виконавчі листи, що видаються судами, та накази господарських судів, у т.ч. на підставі рішень третейського суду; ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних та кримінальних справах у випадках, передбачених законом; судові накази; виконавчі написи нотаріусів. Частиною 2 ст. 4 Закону України "Про державну виконавчу службу" визначено, що державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом. Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Він здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом. Як встановлено судом, Публічне акціонерне товариства "Банк "Фінанси та кредит" є правонаступником щодо всіх прав та зобов'язань ВАТ "Банк "Фінанси та кредит", Банку "Фінанси та кредит", Товариства з обмеженою відповідальністю, комерційного банку "Фінанси та кредит", комерційного банку "Фінанси і кредит" та комерційного банку "Банк ділового співробітництва". 22.01.2009 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], видано виконавчий напис №381 від 22.01.2009 до [PERSON], яким задоволено вимоги позивача по зверненню стягнення на земельну ділянку площею 0,1500 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позивач 11.11.2013 звернувся до Відділу державної виконавчої служби Запорізького районного управління юстиції Запорізької області із заявою (вих.№4118) про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого напису №381 від 22.01.2009. 13.11.2013 відповідачем прийнято постанову ВП №40672570 про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа). Вказана Постанова мотивована тим, що виконавчий документ не відповідає вимогам ч.1 п.5 ст.18 Закону України "Про виконавче провадження", а саме: у виконавчому документі не зазначена дата набрання ним законної сили. Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та кредит" в особі Філії "Запорізьке регіональне управління" Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" не погоджуючись з таким рішенням відповідача, оскаржило його до суду. Дослідивши матеріали справи, суд вважає висновки позивача обґрунтованими та відповідно, дії державного виконавця такими, що не відповідають приписами чинного законодавства України, з огляду на наступне: Відповідно до ст. 19 Конституції України, яка є нормою прямої дії, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 7 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами по справі врегульовано Законом України "Про державну виконавчу службу" від 24.03.1998 №202/98-ВР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон України №202/98-ВР), Законом України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606-XIV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон України №606-XIV), Законом України "Про нотаріат" від 02.09.1993 №3425-XII (в редакції, чинній на момент вчинення виконавчого напису, далі - Закон України №3425-XII). Відповідно до ст.4 Закон України №202/98-ВР, Державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом. Згідно зі ст. 1 Закону України №202/98-ВР Державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції України і здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб (далі - рішень) відповідно до законів України. Завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом. Статтею 2 Закону України №202/98-ВР визначено, що правову основу діяльності державної виконавчої служби становлять Конституція України, цей Закон, інші закони та нормативно-правові акти, що прийняті на їх виконання. Серед обов'язків державного виконавця, передбачених ст.5 Закону України №606-XIV, є обов'язок вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Стаття 7 Закону України №606-XIV передбачає, що Державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб. Статтею 18 Закону України №606-XIV встановлено підстави для відкриття виконавчого провадження, а саме державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа: 1) за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення, зазначеного в статті 3 цього Закону; 2) за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді; 2-1) у разі якщо виконавчий лист надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в порядку, встановленому законом; 3) в інших передбачених законом випадках. Відповідно до ст.3 Закону України №606-XIV примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Згідно з п.4 ст. 3 Закону України №606-XIV державною виконавчою службою підлягають виконанню такі виконавчі документи як виконавчі написи нотаріусів. За правилами ст. 87 Закону України №3425-XII для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Стаття 7 Закону України №3425-XII встановлює, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. За приписами ст. 14 Закону України №3425-XII правила ведення нотаріального діловодства затверджуються Міністерством юстиції України за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері архівної справи і діловодства. Документи нотаріального діловодства та архів приватного нотаріуса є власністю держави і перебувають у володінні та користуванні приватного нотаріуса у зв'язку із здійсненням ним нотаріальної діяльності. Стаття 34 передбачає перелік нотаріальних дій, що вчиняють нотаріуси, та відповідно до п.19 цієї статті нотаріуси вчиняють виконавчі написи. Стаття 89 Закону України №3425-XII містить вимоги до виконавчого напису, а саме у виконавчому написі повинні зазначатися: дата (рік, місяць, число) його вчинення, посада, прізвище, ім'я, по батькові нотаріуса, який вчинив виконавчий напис; найменування та адреса стягувача; найменування, адреса, дата і місце народження боржника, місце роботи (для громадян), номери рахунків в установах банків (для юридичних осіб); строк, за який провадиться стягнення; суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають витребуванню, в тому числі пеня, проценти, якщо такі належать до стягнення; розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; номер, за яким виконавчий напис зареєстровано. Виконавчий напис скріплюється підписом і печаткою нотаріуса. Відповідно до п. 282 Розділу 32 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 №20/5 (яка діяла на момент вчинення спірного виконавчого напису №381 , далі - Інструкція №20/5) для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Виконавчий напис (окрім вимоги про неоплату чека) вчиняється нотаріусом незалежно від місця виконання вимоги, знаходження боржника або стягувача. За приписами п.287 розділу 32 Інструкції №20/5 виконавчий напис має містити: - дату (рік, місяць, число) вчинення, нотаріальну контору (нотаріальний округ), прізвище, ім'я, по батькові нотаріуса, який вчиняє виконавчий напис; - найменування та адресу стягувача; - найменування та адресу боржника, дату й місце його народження, місце роботи (для фізичних осіб), номери рахунків у банках, кредитних установах (для юридичних осіб); - строк, за який провадиться стягнення; - суми, що підлягають стягненню, або предмети, які підлягають витребуванню, у тому числі пеня, штраф, проценти, якщо такі належать до стягнення; - розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника; - зазначення статті Закону України "Про нотаріат" та пункту Переліку документів, на підставі яких вчинено виконавчий напис; - номер, під яким виконавчий напис зареєстровано в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій; - підпис нотаріуса, який вчинив виконавчий напис, печатку. Також, станом на час вчинення спірного виконавчого напису №381 діяли Правила ведення нотаріального діловодства, затверджені Наказом Міністерства юстиції України №2368/5 від 31.12.2008 (далі - Правила). Відповідно до п.5.5 Розділу 5 Правил при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси застосовують посвідчувальні написи, видають свідоцтва і вчиняють виконавчі написи, акти про морські протести та протести векселів за формами, установленими цими Правилами (додаток 7). Посвідчувальні написи, свідоцтва, видані нотаріусом, виконавчі написи, акти про морські протести та протести векселів, підписуються нотаріусом і скріплюються його печаткою (пп.5.5.1 п.5.5 Розділу 5 Правил). Відповідно до ст.90 Закону України №3425-XII стягнення за виконавчим написом провадиться в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження". Стаття 19 Закону України №606-XIV встановлює такі вимоги до виконавчого документа: 1) назва документа, дата видачі та найменування органу, посадової особи, що видали документ; 2) дата і номер рішення, за яким видано виконавчий документ; 3) найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові за його наявності для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника за його наявності (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника за його наявності (для фізичних осіб - платників податків), а також інші відомості, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, такі як дата і місце народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника тощо; 4) резолютивна частина рішення; 5) дата набрання чинності рішенням; 6) строк пред'явлення виконавчого документа до виконання. Виконавчий документ має бути підписаний уповноваженою посадовою особою і скріплений печаткою. Законом можуть бути встановлені також інші додаткові вимоги до виконавчих документів. За приписами ст. 24 Закону України №606-XIV державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення виконавчого документа до виконання і цей документ відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, та пред'явлений до виконання до органу державної виконавчої служби за належним місцем виконання рішення. Статтею 26 передбачено підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження. Державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі: 1) пропуску встановленого строку пред'явлення документів до виконання; 2) неподання виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону; 3) якщо рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили, крім випадків, коли воно у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання; 4) пред'явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або підвідомчістю виконання рішення; 5) якщо не закінчилася відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення; 6) у разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 19 цього Закону; 7) наявності інших обставин, передбачених законом, які виключають здійснення виконавчого провадження. Отже, вимоги щодо вказівки у виконавчому документі дати набрання рішенням чинності містяться в ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження". Вказана норма є загальною нормою для всіх виконавчих документів. Проте в даному випадку відповідач при оцінці виконавчого документу мав прийняти до уваги спеціальну норму щодо вчинення нотаріусом виконавчого напису, передбаченою ст. 89 Закону України "Про нотаріат" (в редакції, що діяла на момент вчинення спірного виконавчого напису). Тому висновок, що у виконавчому написі нотаріусу не вказана дата набрання ним чинності не відповідає вимогам вказаних норм права, оскільки вони не містять в собі вимог щодо дати набрання чинності виконавчого напису. Зважаючи на все вищевикладене суд дійшов висновку, що виконавчий напис є виконавчим документом, який підлягає виконанню державною виконавчою службою (п. 4 ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження"), виконавчий напис №381 від 22.01.2009 містив усі відомості, які повинні бути зазначені у виконавчому напису який вчинено нотаріусом відповідно до ст. 89 Закону України "Про нотаріат" (в редакції, що діяла на момент вчинення спірного виконавчого напису) та п. 287 Інструкції №20/5, що встановлюють вимоги до змісту виконавчого напису, які є виключними і не передбачають наявність у виконавчому написі, який вчинено нотаріусом, наявності такого реквізиту як дата набрання чинності виконавчим написом, оскільки дата вчинення виконавчого напису нотаріусом і є датою набрання ним чинності. Відповідно до наведеного, суд дійшов висновку, що відмовляючи у відкритті виконавчого провадження по примусовому виконанню виконавчого напису №381 від 22.01.2009 державний виконавець порушив Конституцію України, Закон України "Про державну виконавчу службу", Закон України "Про виконавче провадження", інші закони та нормативно-правові акти, що прийняті на їх виконання, тому такі дії є необґрунтованими та протиправними, отже вимоги позивача щодо визнання протиправною (незаконною) та скасування постанови останнього про відмову у відкритті виконавчого провадження від 13.11.2013 ВП №40672570 - підлягає задоволенню. Вимога ж позивача про зобов'язання відповідача відкрити виконавче провадження по виконавчому напису №381 від 22.01.2009 задоволенню не підлягає задоволенню, оскільки така функція є закріпленою законом за органами виконавчої служби, тобто є виключною компетенцією відповідача, а відтак суд не наділений повноваженнями своїм рішенням підміняти орган, до виключної компетенції якого відноситься ця функція. Суд також бере до уваги, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією (та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Частиною 1 ст. 11 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суд оцінивши докази, які є у справі, в їх сукупності дійшов висновку, що Постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження від 13.11.2013 ВП №40672570, винесена Відділом державної виконавчої служби Запорізького районного управління юстиції Запорізької області є необґрунтованою та протиправною, тому підлягає скасуванню, отже адміністративний позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України присудженню на користь позивача підлягають понесені ним та документально підтверджені судові витрати відповідно до задоволених позовних вимог.

Результат розгляду: partial