Рішення адміністративного суду від 2014-02-26 00:00:00+02

04 лютого 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Львівської митниці Міндоходів про визнання протиправною бездіяльності, зобов'язання до вчинення дій. Ухвалою судді від 05.02.2014 року у даній адміністративній справі відкрито провадження. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю, надав додаткові письмові пояснення, просив суд позов задовольнити, з підстав, вказаних у позовній заяві. Представник відповідача проти позову заперечив, надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у запереченнях проти позову та просив суд у позові відмовити повністю. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Згідно з ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1)на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2)з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3)обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4)безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6)розсудливо; 7)з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8)пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9)з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;10)своєчасно, тобто протягом розумного строку. Судом встановлено, що 13.01.2013 року позивачем було направлено Львівській митниці Міндоходів запит на інформацію (публічну). Як випливає зі змісту вказаного запиту на інформацію, позивачем запитувано наступне: -інформацію щодо проходження з 20.05.2013 року по 10.06.2013 року митного контролю та митного оформлення [PERSON] і належного їй транспортного засобу із зазначенням часу в'їзду на території пункту пропуску, перебування там та напрямку виїзду; -інформацію про документи на автомобіль та переміщувані товари, речі і предмети, представлені до митного контролю та митного оформлення; -інформацію про митні документи, які надавалися [PERSON] та оформлялися відповідачем; -інформацію про документи щодо фіксації часу перебування [PERSON] в пункті пропуску та її виїзду з нього; -інформацію про спільну технологічну схему, яка діяла у травні-червні 2013 року; -копії документальних матеріалів по запитуваній вище інформації. Як засвідчують наявні матеріали та не заперечується сторонами, відповідачем було надано відповідь на запит на інформацію за №13-70-73/35-426-ПІ від 20.01.2014 року із додатками на 104 аркушах. Так, вважаючи таку відповідь необґрунтованою та неповною (у т.ч. у зв'язку з відсутністю усіх запитуваних копій документів), позивач звернувся до суду. При цьому суд відзначає, що позивачем заявлено наступні позовні вимоги: -«визнати протиправною бездіяльність Львівської митниці Міндоходів, яка пов'язана із наданням необґрунтованої відповіді на запит, неповної інформації та не всіх запитуваних документів (їх копій)»; -«зобов'язати Львівську митницю Міндоходів надати інформацію та документально підтверджуючі її матеріали, що запитувалась 13.01.2014 року»; -«винести окрему ухвалу (відповідно до ст.166 КАС України) по фактах невиконання посадовими особами Львівської митниці Міндоходів вимог ст.ст.9, 32, 34 Конституції України, ст.ст.5, 10 Закону України «Про інформацію», ст.ст.3, 5, 11, 14 Закону України «Про доступ до публічної інформації», яку скерувати до прокуратури Львівської області для реагування відповідно до чинного законодавства». Суд акцентує увагу на тому, що приписами ч.2 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України регламентовано, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. У зв'язку із наведеним, суд відзначає, що у випадку надання неповної інформації на запит про надання публічної інформації мають місце дії розпорядника такої публічної інформації, а не його не бездіяльність. А отже, у разі надання розпорядником інформації недостовірної або неповної інформації (що обґрунтовує у позовній заяві позивач) можливим є виключно оскарження дій такого розпорядника інформації. Суд підкреслює, що процесуальним законом чітко передбачені межі розгляду позовних вимог і суд у даному випадку не може вийти за них. А тому, позовна вимога позивача щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка пов'язана з наданням відповідачем необґрунтованої відповіді на запит, неповної інформації та не всіх запитуваних документів (їх копій) до задоволення не підлягає. Окрім того, суд вважає неможливим задовольнити вимогу позивача щодо зобов'язання відповідача надати інформацію та документально підтверджуючі її матеріали, що запитувалися 13.01.2014 року, виходячи з наступного. 09.05.2011 року набрав чинності Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 року №2939-VI, яким визначено порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес. Цей Закон не поширюється на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом. Згідно ст.1 вказаного Закону, публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Така публічна інформація є відкритою для доступу, крім випадків, встановлених законом. У відповідності до норм Закону України «Про доступ до публічної інформації», особа може звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію з проханням надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні. У свою чергу, розпорядник інформації, до якого скеровано запит на інформацію, зобов'язаний розглянути його та надати відповідь у встановлений строк (п'ять робочих днів). При цьому, суд відзначає, що поняття «надати відповідь» не є тотожним за своїм змістом повному задоволенню запиту на інформацію, тобто наданню всієї запитуваної інформації, документів тощо. Зокрема, розпорядник інформації за результатами розгляду запиту на інформацію, виходячи з обставин та законодавчих приписів, може як надати інформацію, так і відмовити у наданні інформації, а може й допустити відстрочку в задоволенні запиту на інформацію. Очевидно, що такі дії за результатами розгляду запиту на інформацію є компетенцією саме розпорядника інформації, а не суду, оскільки суду наперед не можуть бути відомі обставини, які впливають на можливість надання публічної інформації чи неможливість її надання, або ж на необхідність у встановленні відстрочення в її наданні. У зв'язку із чим, суд зауважує, що ключовим завданням суду є здійснення правосуддя, а не вирішення питань, віднесених до компетенції інших органів (осіб). У даному випадку, суд не може підміняти розпорядника інформації щодо прийняття рішення за результатами розгляду запиту на інформацію, прийняти замість нього певне рішення з множини можливих та зобов'язати розпорядника надати конкретну запитувану інформацію та документи. А тому, позовна вимога позивача щодо зобов'язання відповідача надати інформацію та документально підтверджуючі її матеріали, що запитувалися 13.01.2014 року, до задоволення не підлягає, оскільки її задоволення буде свого роду втручанням у дискреційні повноваження відповідача та виходитиме за межі завдань адміністративного судочинства. Щодо позовної вимоги про винесення окремої ухвали, згідно із ст.166 Кодексу адміністративного судочинства України, суд відзначає, що частиною 2 ст.166 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними. При цьому, суд акцентує на тому, що зазначеною нормою встановлено можливість постановлення окремої ухвали щодо притягнення осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними. У даному ж випадку, позивачем оскаржується бездіяльність Львівської митниці Міндоходів, а не її посадових осіб. А тому, постановлення окремої ухвали щодо притягнення до відповідальності осіб рішення, дії чи бездіяльність яких не визнаються протиправними суперечитиме згаданій вище нормі ч.2 ст.166 Кодексу адміністративного судочинства України. Відтак, зазначена вимога позивача до задоволення також не підлягає. Відповідно до ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач обґрунтував правомірність дій Львівської митниці Міндоходів. У свою чергу, позивач обґрунтованості заявлених ним позовних вимог до відповідача суду не довів, що виключає можливість задоволення такого позову. Питання про судові витрати суд вирішує у відповідності до вимог ст.94 КАС України. У зв'язку із відмовою в задоволені позову, судові витрати, що понесені позивачем не компенсуються.

Результат розгляду: denied