Рішення адміністративного суду від 2014-02-26 00:00:00+02

23.07.2013р. [PERSON] звернувся до Комсомольського районного суду м. Херсона із позовом до Управління пенсійного фонду України в м. Херсоні та просив: - визнати неправомірними дій відповідача щодо відмови в перерахунку розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки ТУ ДСА України в Херсонській області про нарахування суддівської винагороди за відповідною посадою працюючого судді №919/4 від 11.06.2013 р. - зобов'язати відповідача зробити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання відповідно до заробітної плати працюючого судді з 01.01.2013р. - зобов'язати відповідача виплатити на користь [PERSON] недоплачене довічне грошове утримання судді у відставці за період з 01.01.2013р. по липень 2013р. включно у розмірі 86 933 грн. 70 коп. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він з липня 2006 року набув статус судді у відставці, який регулюється розділом X «Статус судді у відставці» ст.ст.136-139 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Оскільки 03 червня 2013 року Конституційний Суд України своїм рішенням поновив порушені права суддів у відставці на отримання ними довічного утримання у розмірі 90 % від заробітної плати діючих суддів і визнав неконституційними законодавчі акти і закони, які робили граничним 10 прожиткових мінімумів для непрацездатних осіб довічне утримання суддів у відставці. Відповідно в червні позивач звернувся до відповідача з заявою з проханням привести його довічне грошове утримання у відповідність згідно до висновків названого рішення КСУ. Але, на його звернення УПФУ було надіслано рішення №273/Л-1 «Про відмову у перерахунку щомісячного грошового утримання від 04.07.2013р. Дане рішення, на його думку, не має відношення до положень рішення Конституційного Суду України. Постановою Комсомольського районного суду м. Херсона від 19 вересня 2013 року адміністративний позов [PERSON] (ухваленою в порядку ст.183-2 КАС України) задоволено. Визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в м. Херсоні у відмові в перерахунку розміру щомісячного довічного грошового утримання [PERSON] - судді у відставці, на підставі довідки територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області про нарахування суддівської винагороди за відповідною посадою працюючого судді №919/4 від 11.06.2013 року. Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в м. Херсоні здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці [PERSON] на підставі довідки територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області про нарахування суддівської винагороди за відповідною посадою працюючого судді №919/4 від 11.06.2013 року, з січня 2013 року. Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в м. Херсоні виплатити на користь [PERSON] недоплачене довічне грошове утримання судді у відставці за період з 01.01.2013 року по липень 2013 року включно у розмірі 86 933,70 грн. Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, представник УПФУ в м. Херсоні подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми процесуального та матеріального права та просить скасувати постанову Комсомольського районного суду м. Херсона від 19.09.2013р., прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.197 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю та/або неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, сповіщених належним чином про дату, час і місце судового розгляду. Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про необхідність її часткового задоволення. Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. Позивач - [PERSON] на підставі заяви про відставку, згідно Постанови Верховної Ради України від 21.07.2006р., №19-V був звільнений з посади судді Комсомольського районного суду м. Херсона у відставку. Після звільнення, останньому було призначено довічне грошове утримання в розмірі 88% від заробітної плати працюючого судді, на підставі ст.43 Закону України «Про статус суддів». В червні 2013р. позивач звернувся із заявою до відповідача про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання на підставі довідки ТУ Державної судової адміністрації України в Херсонській області про нарахування суддівської винагороди за відповідною посадою працюючого судді з січня 2013 року. Рішенням УПФУ в м. Херсоні за №273/Л-1 від 04.07.2013р. [PERSON] було відмовлено в проведені перерахунку щомісячного довічного грошового утримання за безпідставністю. Не погоджуючись з вказаними вище діями та рішенням Пенсійного фонду, позивач оскаржив їх до суду. Вирішуючи справу по суті, суд 1-ї інстанції виходив з того, що дії та оскаржуване рішення відповідача є неправомірним та не відповідаючим діючому законодавству, в зв'язку із чим, відповідно, позовні вимоги підлягають задоволенню. Проте, з таким висновком суду першої інстанції про повне задоволення вимог позивача погодитись не можна. Як слідує з вимог ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України. Відповідно до приписів ч.1 ст.126 Конституції України, Конституція і закони України повинні гарантувати незалежність і недоторканність суддів. До таких конституційних гарантій віднесено й обов'язок держави забезпечувати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. А у відповідності до ч.2 ст.152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня їх ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Згідно з п.1 ст.129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07.07.2010 року, суддівська винагорода регулюється цим Законом і не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно (з урахуванням ст.12 ЗУ "Про державний бюджет на 2012 рік" від 22.12.2011р. №4282- VI). Відповідно до ч.5 ст.138 Закону №2453 (в редакції Закону України від 08.07.2011р. №3668-VI), передбачалось, що виплата щомісячного довічного грошового утримання, призначеного відповідно до цієї статті, на період роботи на посадах, які дають право на його призначення або право на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених законами України «Про прокуратуру», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», припиняється. На цей період призначається і виплачується пенсія відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України. Окрім того, колегія суддів зазначає, що рішенням Конституційного Суду України №3-рп/2013 від 03.06.2013 року встановлено, що підлягають застосуванню ч.ч.1,2 ст.138 Закону №2453 (в редакції Закону №3668) як такі, що не суперечать Конституції України; частина 3 ст.138 Закону №2453 (у редакції Закону №3668), яка суперечить Конституції України‚ не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Натомість підлягає застосуванню частина 3 статті 138 Закону №2453 в редакції до змін, внесених Законом № 3668, а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на 2% заробітку, але не більше ніж 90% заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. Перше, друге, трете речення частини 5 ст.138 Закону №2453 (у редакції Закону №3668), що суперечать Конституції України, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Проте, підлягають застосуванню перше речення частини 5 статті 138 Закону №2453 в редакції до змін, внесених Законом №3668, а саме: «Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), одержуваного суддею після виходу у відставку"‚ та четверте речення частини 5 статті 138 Закону № 2453 зі змінами, внесеними Законом № 3668, а саме: «Довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України. Дія статті 2 Закону № 3668 не поширюється на Закон № 2453. Дія абзацу другого пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3668 не поширюється на правовідносини щодо виплати суддям пенсії (щомісячного довічного грошового утримання). Також, в цьому рішенні Конституційного Суду України №3-рп/2013 від 03.06.2013 року, зокрема, зазначено, що конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). При чому, слід зазначити, що статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя. Зміст ст.138 Закону №2453 в редакції, яка діє внаслідок прийняття рішенні Конституційного Суду України №3-рп/2013 від 03.06.2013р., чітко та однозначно встановлює співвідношення та залежність розміру місячного довічного грошового утримання судді у відставці від розміру грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. Існуюче формулювання змісту статті зазначеної закону є цілком достатнім для того, щоб зробити висновок, що зміна розміру грошового утримання працюючого на відповідній посаді судді, є достатньою підставою для зміни розміру відповідного місячного довічного грошового утримання судді у відставці. При цьому, слід зазначити, що Рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок положень законів України визнаних неконституційними. До того ж, рішення КСУ є обов'язковим до виконання на всій території України, остаточним і не може бути оскаржене. Таким чином, колегія суддів не погоджується з обґрунтуваннями апеляційної скарги Управління Пенсійного фонду України в м. Херсоні, стосовно того, що наявність прямо передбаченого порядку перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці тільки для суддів Конституційного Суду України, вказує на неможливість здійснення перерахунку суддям інших рівнів. Також, судова колегія, не погоджується і з позицією Управління ПФУ щодо неможливості проведення перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням усіх складових суддівської винагороди. Так, як вже зазначалося вище, забезпечення суддів регулюється розділом IX Закону №2453. Згідно ст.138 ч.5 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", довічне щомісячне грошове утримання суддям у відставці виплачується Пенсійним фондом України за рахунок коштів Державного бюджету України. Відповідно до вимог ч.1 ст.129 Закону України №2453, суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. У відповідності до ч.2 ст.129 цього ж Закону №2453, суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці. Таким чином, поняття суддівської винагороди, визначене ч.2 ст.129 Закону №2453, є комплексним, а перелік зазначених її складових - є сталим та вичерпним. Отже, враховуючи положення ч.1 ст.129 Закону №2453, слід зробити висновок про те, що іншого визначення поняття грошового забезпечення суддів діюче законодавство не передбачає. При цьому, ще необхідно звернути увагу й на те, що Закон №2453 не містить жодних обмежень щодо включення будь-якого з вищезазначених елементів суддівської винагороди до складу довічного грошового утримання судді у відставці. Враховуючи вищевикладену позицію щодо співвідношення та залежності розміру місячного довічного грошового утримання судді у відставці від розміру грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, слід зробити висновок щодо необхідності проведення перерахунку довічного грошового утримання судді у відставці виходячи з усіх складових суддівської винагороди, передбаченої ст.129 Закону №2453. Аналогічна правова позиція була висловлена і Верховним Судом України в постановах від 23.04.2012 року по справі №21-239а11 та від 19.03.2013р. по справі №21-53а13, рішення якого, згідно із ст.244-2 КАС України, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень та інших судів. Так, зокрема, в цих постановах ВСУ зазначено, що з самого визначення поняття пенсії випливає, що щомісячні пенсійні виплати здійснюються на постійній основі, один раз на місяць протягом невизначеного періоду часу. Цей вид виплат не є строковим, а тому, не може бути призначений на певний строк. У цьому випадку визначається лише дата, з якої особа має право на отримання пенсії (чи її перерахунок). Кінцевий термін або строк, на який призначається пенсія, не може встановлюватись, оскільки це суперечить самому визначенню та суті пенсії. Тому, виплату пенсії не може бути обмежено будь-яким кінцевим терміном або строком, оскільки це б обмежувало право особи на отримання державної пенсії яка повинна виплачуватись постійно, один раз на місяць протягом невизначеного часу та без встановлення будь-якого терміну або строку виплати пенсії. Окрім того, при цьому, ще слід вказати, що згідно із ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. При чому, у відповідності до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, на підставі наведених вище положень чинного законодавства України, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що відмова відповідача у проведенні перерахунку [PERSON] розміру щомісячного грошового утримання як судді у відставці з 01 січня 2013 року дійсно є неправомірною. Разом з тим, на думку судової колегії, судом першої інстанції було порушено норми процесуального права щодо визначення конкретної суми перерахунку, оскільки, відповідно до діючого законодавства, суд не може підміняти державний орган, дії чи бездіяльність якого оскаржуються, здійснюючи замість неправомірних дій чи бездіяльності, які визнаються протиправними, інші дії, які б відповідали закону та належали до компетенції такого суб'єкта владних повноважень. Встановивши, що відповідач порушив норми права, які регулюють спірні правовідносини, адміністративний суд може лише визнати такі дії чи бездіяльність протиправними і зобов'язати відповідача провести нарахування та виплату належних сум допомоги відповідно до закону за конкретні періоди, а не визначати та стягувати якісь конкретні суми пенсії. За таких обставин, судова колегія вважає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, що призвело до частково неправильного вирішення справи. Відповідно до п.3 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду. Таким чином, враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині заявлених позовних вимог, постановлене судове рішення на підставі п.4 ч.1 ст.202 КАС України підлягає скасуванню з винесенням нової постанови про часткове задоволення позовних вимог [PERSON]

Результат розгляду: partial