Рішення адміністративного суду від 2014-03-27 00:00:00+02

До суду звернулось Дочірнє підприємство «Адідас - Україна» (далі ДП «Адідас - Україна») з позовом до Інспекції з питань захисту прав споживачів в Одеській області (далі Інспекція), в якому просило: скасувати постанову від 20.11.2012 року №418 про накладення штрафних санкцій у розмірі 41509,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідачем 06.11.2012 року проведено перевірку магазину «Адідас» ДП «Адідас-Україна», розташованого у м. Одесі по вул. Пантелеймонівській, 97. За результатами перевірки був складений акт №000675 від 06.11.2012 року на підставі якого прийнята постанова №418 про накладення стягнень, передбачених статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів», якою за реалізацію продукції, що не відповідає вимогам нормативних документів -п.2ч.1 ст.23; за відсутність необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію - п.7 ч.1 ст.23 до ДП «Адідас - Україна» застосований штраф у розмірі 41509,00гривень. Позивач вважає необґрунтованою постанову та висновки акту перевірки про відсутність маркування продукції та необхідною доступної, достовірної інформації про основні споживчі властивості продукції, оскільки відповідно пп. і, 2 ч. 2 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», інформація, про непродовольчі товари, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування. Інформація про продукцію може бути розміщена у місцях, де вона реалізується, а також за згодою споживача доводитися до нього за допомогою засобів дистанційного зв'язку. Отже, Закон України «Про захист прав споживачів» не зазначає конкретного місця де саме повинна знаходитись необхідна інформація для споживачів. На момент проведення співробітниками Управління перевірки, до моменту проведення перевірки та після, тобто - завжди у Магазині є вся необхідна споживачу інформація, а саме: на ціннику міститься інформація про назву товару, артикул, ціна, дата виготовлення, адреса виробника (імпортера); у куточку споживача знаходиться Інформативний бюлетень з детальною інформацією про товар умови його зберігання, гарантійні строки, розшифровка спорткодів, а також наводиться інформація про виробників товару; на касі магазину знаходиться інформаційна пам'ятка, щодо інформації яка зазначена в інформаційному бюлетені. Отже, необхідна, доступна, достовірна інформації про продукцію, доводиться до споживачів безперешкодно та постійно. Таким чином, підстави для винесення оскаржуваної Постанови відсутні. Представник позивача в судовому засіданні, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити, а також додатково зазначила, що в акті перевірки вказане про відсутність застосування споживчого маркування піктограмами, застосування яких допускається пп.4.6.6.2 національного стандарту ДСТУ 4519-2006, та які були застосовані на продукції, тобто вона відповідала вимогам нормативних актів. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вважала, що перевірка проведена Інспекцією на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, прийнята на підставі акту перевірки постанова є правомірною, прийнята з дотриманням вимог законодавства. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності суд встановив, що правовідносини між сторонами виникли у зв'язку з реалізацією відповідачем владних повноважень встановлених законодавством у сфері захисту прав споживачів. Статтею 26 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у сфері захисту прав споживачів та його територіальні органи в областях забезпечують реалізацію державної політики щодо захисту прав споживачів, здійснюють державний контроль за додержанням законодавства про захист прав споживачів. Наказом від 09.11.2011 року №206 затверджено Положення про інспекції з питань захисту прав споживачів в АР Крим, областях, містах Києві та Севастополі, відповідно до якого територіальними органами Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів є інспекції з питань захисту прав споживачів в АР Крим, областях, містах Києві та Севастополі. Статтею 26 Закону України «Про захист прав споживачів», пунктом 6 Положення визначені права Інспекцій. Підпунктом 6.2 п.6 встановлені права Інспекцій у сфері захисту прав споживачів, зокрема: - перевіряти у суб'єктів господарювання сфери торгівлі і послуг якість продукції, додержання обов'язкових вимог щодо безпеки продукції, а також додержання правил торгівлі та надання послуг; - одержувати безоплатно від суб'єктів господарювання сфери торгівлі і послуг, що перевіряються, копії необхідних документів, які характеризують якість продукції, сировини, матеріалів, комплектуючих виробів, що використовуються для виробництва такої продукції; - давати суб'єктам господарювання обов'язкові до виконання приписи щодо припинення порушень прав споживачів; - забороняти суб'єктам господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, реалізацію споживачам продукції в разі відсутності документів, що засвідчують її відповідність вимогам нормативних документів, додержання яких відповідно до законодавства є обов'язковим. 06.11.2012 року на підставі направлення на перевірку №950 від 19.10.2012 року, наказу Інспекції №460-од від 25.09.2012 року відповідачем було проведено планову перевірку магазину «Адідас» ДП «Адідас-Україна», розташованого у м. Одесі по вул. Пантелеймонівській, 97, з питань дотримання вимог законодавства про захист прав споживачів, якості продукції, додержання обов'язкових вимог щодо безпеки продукції, а також дотримання правил торгівлі та надання послуг при реалізації непродовольчих товарів (т.2 а.с.7). За результатами перевірки складений акт перевірки дотримання законодавства про захист прав споживачів №000675 від 06.11.2012 року (т.1 а.с.128-142). В акті №000675 від 06.11.2012 року зазначено, що вибірковою перевіркою дитячого одягу, якій реалізується в магазині споживачам, встановлена невідповідність його вимогам нормативних документів (ДСТУ 4519-2006 п.4.6.6.1) за маркуванням, а саме на виробах відсутні величини розмірних ознак на певний вид виробу (зріст, обхват грудей, обхват талії); відсутність необхідною доступної, достовірної інформації про основні споживчі властивості продукції у вигляді зазначення розмірів та висновків державної санітарно-епідеміологічної експертизи, чим порушені ст.6, ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів». У зв'язку з встановленням вказаних порушень на підставі акту перевірки Інспекція надала припис, яким заборонила реалізацію продукції зазначену у рядках 1-38 додатку7 до акту та зобов'язала усунути недоліки зазначені в акті перевірки, у тому числі надати письмову інформацію про усунення порушень (т.1 а.с.130-131). 20.11.2012 року за результатами перевірки Інспекція прийняла постанову №418 про накладення стягнень, передбачених статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів», якою за реалізацію продукції, що не відповідає вимогам нормативних документів -п.2ч.1 ст.23; за відсутність необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію - п.7 ч.1 ст.23 до ДП «Адідас - Україна» застосований штраф у розмірі 41509,00гривень (т.1 а.с.142-143). Статтею 6 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено право споживача на належну якість продукції. Згідно ч.1,2 цієї статті продавець зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію; на вимогу споживача надати йому документи, які підтверджують належну якість продукції. Відповідно до ч.3 статті вимоги до продукції щодо її безпеки для життя, здоров'я і майна споживачів, а також навколишнього природного середовища встановлюються нормативними документами. Щодо окремих груп продукції зазначені вимоги встановлюються законами та іншими нормативно-правовими актами. Статтею 1 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено у якому значенні вживаються терміни у цьому Законі. Зокрема, продавець - суб'єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари або пропонує їх до реалізації (п.18); продукція - будь-які виріби (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (п.19); реалізація - діяльність суб'єктів господарювання з продажу товарів (робіт, послуг) (п.20); належна якість товару, роботи або послуги - властивість продукції, яка відповідає вимогам, встановленим для цієї категорії продукції у нормативно-правових актах і нормативних документах, та умовам договору із споживачем (п.13); недолік - будь-яка невідповідність продукції вимогам нормативно-правових актів і нормативних документів, умовам договорів або вимогам, що пред'являються до неї, а також інформації про продукцію, наданій виробником (виконавцем, продавцем)(п.15); нормативний документ - цей термін застосовується у значенні, визначеному Законом України "Про стандартизацію" (п.16). Відповідно до ст.1 Законом України "Про стандартизацію": - нормативний документ - документ, який установлює правила, загальні принципи чи характеристики різних видів діяльності або їх результатів. Цей термін охоплює такі поняття як "стандарт", "кодекс усталеної практики" та "технічні умови"; - стандарт - документ, розроблений на основі консенсусу та затверджений уповноваженим органом, що встановлює призначені для загального і багаторазового використання правила, інструкції або характеристики, які стосуються діяльності чи її результатів, включаючи продукцію, процеси або послуги, дотримання яких є необов'язковим. Стандарт може містити вимоги до термінології, позначок, пакування, маркування чи етикетування, які застосовуються до певної продукції, процесу чи послуги; - національні стандарти - державні стандарти України, прийняті центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері стандартизації, та доступні для широкого кола користувачів; - технічні умови - документ, що встановлює технічні вимоги, яким повинні відповідати продукція, процеси чи послуги. Технічні умови можуть бути стандартом, частиною стандарту або окремим документом. Статтею 11 Закону України "Про стандартизацію" визначено, що залежно від рівня органу, який приймає чи схвалює нормативні документи із стандартизації, вони поділяються на: - національні стандарти, правила усталеної практики та класифікатори, прийняті чи схвалені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері стандартизації, а також видані ним каталоги та реєстри загальнодержавного застосування; - стандарти, технічні умови та правила усталеної практики, прийняті чи схвалені іншими органами та організаціями, що займаються питаннями стандартизації, а також видані ними каталоги. Стандарти застосовуються безпосередньо чи шляхом посилання на них в інших документах. Стандарти застосовуються на добровільній основі, за винятком випадків, коли застосування цих стандартів вимагають технічні регламенти. Стандарти повинні бути викладені таким чином, щоб їх неможливо було використовувати з метою введення в оману споживачів продукції, якої стосується стандарт, чи надавати перевагу виробнику продукції або продукції залежно від місця її виготовлення. Згідно розлілу VІІ «Прикінцеві положення» Закону України "Про стандартизацію" державні та інші стандарти є чинними до припинення їх дії або до прийняття відповідних стандартів згідно з вимогами цього Закону. Вимоги державних та інших стандартів, обов'язкові до виконання, є чинними до прийняття відповідних технічних регламентів та інших нормативно-правових актів, які регулюють ці питання. Наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики №54 від 28.02.2006 року затверджений національний стандарт ДСТУ 4519:2006 «Непродовольчі товари. Споживче маркування товарів легкої промисловості. Загальні правила». Враховуючи положення розлілу VІІ «Прикінцеві положення» Закону України "Про стандартизацію" та відсутність технічного регламенту щодо споживчого маркування товарів легкої промисловості, національний стандарт ДСТУ 4519:2006 є обов'язковим для виконання суб'єктами господарювання. Пунктом 4.6 національного стандарту ДСТУ 4519:2006 визначений перелік інформації, якій має бути у споживчому маркуванні щодо товару/виробу, у тому числі розміри. Згідно пп. 4.6.6.1 п.4.6.6. «Розміри» на виробах позначають повні величини розмірних ознак згідно з чинним нормативним документом на певний вид виробу, зокрема - верхній одяг для дітей - зріст, обхват грудей, обхват талії - згідно з ДСТУ ГОСТ 25294, ДСТУ ГОСТ 25295. З урахуванням викладеного суд вважає доведеним встановлення перевіркою порушення позивачем вищевказаних норм законодавства, а саме реалізацію продукції що не відповідає вимогам нормативних документів. Суд не приймає до уваги доводи позивача, що ним були використані для споживчого маркування піктограмами, застосування яких допускається пп.4.6.6.2, та при відсутність яких не зазначено в акті перевірки та оскаржує мій постанові. При цьому суд виходить з наступного. Відповідно до пп.4.6.6.2 національного стандарту ДСТУ 4519:2006 дозволено розміри визначати на піктограмі. Мінімальний розмір піктограм не унормовано але треба забезпечувати швидке їх розпізнавання і прочитуваність інформації. Проте наявність піктограм на маркуванні дитячого одягу під час перевірки не доведена суб'єктом господарювання. Жодного заперечення, зауваження щодо зазначення в акті перевірки про відсутність на дитячому одягу, якій досліджувався, споживчого маркування щодо його розмірів представником суб'єкта господарювання [PERSON] не надано. Крім того, позивачем не оскаржений припис Інспекції, яким заборонено позивачу реалізацію продукції зазначену у рядках 1-38 додатку 7 до акту та зобов'язано усунути недоліки зазначені в акті перевірки, у тому числі надати письмову інформацію про усунення порушень. Зазначений припис виконаний адміністратором магазина [PERSON], якій інформував Інспекцію про усунення порушень шляхом повернення товару зазначеного в акті перевірки на склад (т.2 а.с.32-33). Інше порушення законодавства, яке зазначене в акті перевірки, стосується порушення прав споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної інформації. Питання права споживача на інформацію про продукцію регламентовані ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів», якою встановлено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Даною нормою встановлений перелік відомостей, які повинна містити інформація про продукцію ( назва товару; найменування нормативних документів, вимогам яких повинна відповідати вітчизняна продукція; дані про основні властивості продукції; дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції; дату виготовлення; відомості про умови зберігання; гарантійні зобов'язання виробника (виконавця) та інші). Частиною 2 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що інформація, передбачена частиною першою цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування. Інформація про продукцію може бути розміщена у місцях, де вона реалізується, а також за згодою споживача доводитися до нього за допомогою засобів дистанційного зв'язку. Аналіз положень законодавства свідчить про те, що на відміну від вимоги закону щодо відповідності продукції нормативним актам (необхідність маркування саме продукції) доступність до інформації про продукцію може забезпечуватися будь-яким способом зазначеному у законі. Зазначені порушення не є тотожними. Представником відповідача не спростовані твердження позивача про наявність в магазині достатньої інформації про товари, які реалізуються, зокрема у куточку споживача (наявність якого зазначена в акті перевірки), на цінниках, на касі магазину. Таким чином, суд вважає, що відповідачем не доведено наявності порушення саме ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» позивачем при проведенні перевірки 06.11.2012 року магазину «Адідас» ДП «Адідас-Україна», розташованого у м. Одесі по вул. Пантелеймонівській, 97. Стаття 23 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює відповідальність за порушення законодавства про захист прав споживачів, зокрема згідно п.2 ч.1 ст.23 Закону за реалізацію продукції, що не відповідає вимогам нормативних документів, - у розмірі п'ятдесяти відсотків вартості виготовленої або одержаної для реалізації партії товару, виконаної роботи, наданої послуги, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; згідно п.7 ч.1 ст.23 Закону за відсутність необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію - у розмірі тридцяти відсотків вартості одержаної для реалізації партії товару, виконаної роботи, наданої послуги, але не менше п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Таким чином, законодавцем встановлена відповідальність у залежності встановленого порушення. Відповідальність за реалізацію продукції, що не відповідає вимогам нормативних документів є більш суворою. Постановою про накладення стягнень, передбачених статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів» №418 від 20.11.2012 року позивача притягнуто до відповідальності за реалізацію продукції, що не відповідає вимогам нормативних документів -п.2ч.1 ст.23; за відсутність необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію -п.7 ч.1 ст.23 та застосований штраф у розмірі 41509,00гривень. Згідно розрахунку економічних стягнень за п.2 ч.1 ст.23 Закону (невідповідність продукції нормативним документам) нараховані санкції лише по одному товару (куртка пухова дитяча) у розмірі 991,76 грн., інші санкції розраховані за п.7 ч.1 ст.23 Закону (т.2 а.с.26-27). Враховуючи, що відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також встановлених судом обставин щодо доведеності актом перевірки порушення позивачем вимог ст.6 Закону України «Про захист прав споживачів», п.4.6.6.1 національного стандарту ДСТУ 4519:2006 та недоведеності порушення ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає неправомірною та такою що підлягає скасуванню постанову №418 від 20.11.2012 року в частині нарахування санкцій у сумі 40517,24 гривни розраховані за п.7 ч.1 ст.23 Закону. Статтею 86 КАС України визначено, що, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Згідно ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову. Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення. З урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин, суд вважає, що позовні вимоги Дочірнього підприємства «Адідас - Україна» підлягають частковому задоволенню шляхом скасування постанови Інспекції №418 від 20.11.2012 року про про застосування штрафу у розмірі 41509,00гривень в частині застосування штрафу у розмірі 40517,24 гривни. Згідно з ч.3 ст.94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Суд враховує, що позивачем сплачений судовий збір у розмірі 415,09 гривень у листопаді 2012 року відповідно до вимог діючий на той час редакції Закону України «Про судовий збір», яка встановлювала сплату судового збору у розмірі 1 відсотку розміру майнових вимог, але не менше 0,1 розміру мінімальної заробітної плати, проте звернувся до суду позивач у листопаді 2013 року, на час звернення до суду судовий збір Законом встановлений у розмірі 2 відсотків розміру майнових вимог, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 4 розмірів мінімальних заробітних плат. З урахуванням розміру частини, щодо якої позовні вимоги задоволені, суд вважає, що судовий збір позивачем сплачений пропорційно, а тому додаткової компенсації на його корить не підлягає.

Результат розгляду: partial