Рішення адміністративного суду від 2014-03-06 00:00:00+02

[PERSON] (далі - [PERSON], позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві (далі - УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві, відповідач-1), Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві (далі - ГУ МВС України в м. Києві, відповідач-2), в якому просила: - скасувати рішення відповідача-1 від 03 червня 2010 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Туркменістану [PERSON] та обмеження терміну її перебування в Україні; - скасувати рішення відповідача-1 від 03 червня 2010 року про скасування посвідки на постійне місце проживання в Україні [PERSON]; - зобов'язати відповідача-1 поновити [PERSON] посвідку на постійне місце проживання в Україні та штамп в національному паспорті про наявність дозволу на постійне проживання в Україні. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 30 серпня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2010 року, вище вказаний позов у справі №2а-9942/10/2670 задоволено: - скасовано рішення Управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві від 03 червня 2010 року; - зобов'язано Управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві поновити посвідку на постійне місце проживання в Україні; - зобов'язано Управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві поновити штамп в національному паспорті про наявність дозволу на постійне проживання в Україні. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 грудня 2013 року касаційну скаргу Управління у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві задоволено частково, скасовано зазначені рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справу направлено до Окружного адміністративного суду м. Києва на новий розгляд. Ухвалами Окружного адміністративного суду м. Києва від 31 грудня 2013 року та від 15 січня 2014 року, відповідно, справу №2а-9942/10/2670 прийнято до розгляду та до участі в останній залучено Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві (далі - ГУ ДМС України в м. Києві, відповідач-3). Так, в обґрунтування позову [PERSON] зазначила про те, що вона разом зі своєю сім'єю з 2001 року проживає в Україні, на підставі дозволу на імміграцію. Водночас, рішенням відповідача від 03 червня 2010 року скасовано дозвіл на імміграцію в Україні, анульовано в національному паспорті штамп «Дозволено постійне проживання в Україні», визнано недійсним та вилучено посвідку на постійне проживання в Україні. Позивач вважає, такі дії відповідачів незаконними. Додатково зазначено й про те, що за час безперервного проживання в Україні її сім'я законів не порушувала, сплачувала всі податки, мала законні джерела існування. Вказує, що вона та члени її сім'ї хочуть жити тільки в Україні, де мають будинок, одружились її діти і народились онуки. ГУ МВС України в м. Києві стосовно задоволення позову заперечує. У судовому засіданні представник відповідача-2 зазначив про те, що на момент отримання позивачем дозволу на імміграцію її дочка не була громадянкою України і на даний час її паспорт втратив чинність. Посилаючись на рішення Вищого адміністративного суду України в аналогічній справі за позовом чоловіка позивача - [PERSON] - зазначив, що судом підтверджено законність дій, зокрема, відповідача-2. Зауважував на тому, що станом на момент розгляду даної справи змінилось законодавство, що регулює відносини в даній сфері правовідносин, а тому ГУ МВС України в м. Києві не зможе виконати рішення суду у разі задоволення позову [PERSON] ГУ ДМС України в м. Києві стосовно задоволення позову заперечує, вважаючи позовні вимоги необґрунтованими. Представник відповідача-3 зазначив, що позивачу оформлено дозвіл на імміграцію та посвідку на постійне місце проживання в Україні на підставі того, що її донька [PERSON], [INFO], була документована паспортом громадянки України. Разом з тим, 08 квітня 2010 року в результаті перевірки було встановлено, що вказаний паспорт громадянки України видано безпідставно, оскільки підтверджень належності [PERSON] до громадянства України немає, а відтак цей незаконно виданий паспорт підлягав вилученню та знищенню. Таким чином, на підставі пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» від 03 червня 2010 року прийнято рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання в Україні. Ухвалою суду від 27 лютого 2014 року (протокольною) продовжено розгляд справи у порядку письмового провадження. Дослідивши матеріали справи, врахувавши пояснення позивача та представників ГУ МВС України в м. Києві і ГУ ДМС України в м. Києві, судом встановлено наступне. [PERSON] у 2001 році виїхала з Туркменістану разом зі своєю сім'єю, а саме чоловіком та чотирма дітьми, та постійно проживає на території України. Крім того, за час проживання в Україні родина [PERSON] придбала трикімнатну квартиру. Зокрема, [PERSON] проживала в Україні на підставі тимчасової посвідки на постійне місце проживання, виданої УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві на підставі Закону України «Про імміграцію» 18 серпня 2004 року, безстроково. В паспорті громадянина Туркменістану [PERSON] було проставлено штамп «Дозволено постійне проживання в Україні з 22 червня 2002 року». Водночас, рішенням УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 03 червня 2010 року «про скасування дозволу на імміграцію громадянці Туркменістану [PERSON]» скасовано дозвіл на імміграцію в Україну громадянці Туркменістану [PERSON], вилучено у останньої посвідку на постійне проживання та анульовано штамп в національному паспорті про наявність дозволу на постійне проживання в Україні. Судом встановлено, що вказане рішення відповідача-1 від 03 червня 2010 року вмотивовано тим, що підставою для отримання дозволу на імміграцію стало те, що донька заявниці - [PERSON], [INFO], є громадянкою України, а тому [PERSON] оформлено посвідку на постійне місце проживання на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію». Однак службовою перевіркою, проведеною 08 квітня 2010 року працівника відділу ГІРФО УМВС України в Хмельницькій області по факту документування паспортом громадянина України [PERSON], встановлено, що зазначений паспорт виданий безпідставно, підтверджень належності вказаної особи до громадянства України немає, тому він підлягає вилученню та знищенню. На підставі частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України судом враховано наступне. Окружний адміністративний суд м. Києва, задовольняючи позовні вимоги у справі №2а-9942/10/2670, своєю постановою від 30 серпня 2010 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 листопада 2010 року, виходив з того, що рішення про скасування дозволу на імміграцію громадянці Туркменістану [PERSON], прийняте 03 червня 2010 року без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. Так, позивач проживає на території України з 2001 року разом зі всією родиною, має житло, всі члени сім'ї працюють, отримують дохід, повернутися до Туркменістану позивач не може, оскільки не має в цій країні місця для проживання, родичів, засобів для існування. Крім цього, оскаржуване рішення прийнято без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мало місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення та дії, та інтересами позивача; без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення, чим порушено Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983. Водночас, Вищий адміністративний суд України, скасовуючи своєю ухвалою від 18 грудня 2013 року зазначені судові рішення, зазначив про те, що відповідачем не надано, а судами не досліджено матеріали і докази щодо встановлення обставин отримання позивачем дозволу на імміграцію та отримання посвідки на проживання. Який паспорт був підставою видачі зазначених документів? В матеріалах справи відсутні також докази на підтвердження безпідставності видачі [PERSON] паспорта громадянки України, на який посилаються представники відповідачів. Так, на виконання вимог частини 5 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України судом встановлено, що згідно з висновком ВГІРФО УМВС України в Хмельницькій області від 08 квітня 2010 року про результати службової перевірки по факту документування паспортом громадянина України [PERSON] паспорт громадянина України серії [NUMBER], виданий Полонським РВ УМВС України в Хмельницькій області 12 березня 2002 року безпідставно, вирішено вжити заходів щодо його вилучення та знищення згідно чинного законодавства України. Вказаний висновок вмотивовано тим, що підставою оформлення та видачі паспорта у заяві форми 1 зазначений паспорт [NUMBER], виданий Радянським РВВС м. Ашгабад 23 січня 1989 року, тобто при досягненні заявницею 6-річного віку, що свідчить про недостовірність зазначених у заяві відомостей. Сторонами не надані на дослідження суду письмові докази про оскарження вказаного висновку ВГІРФО УМВС України в Хмельницькій області від 08 квітня 2010 року у встановленому законом порядку на час розгляду даного спору. Проте на підставі вказаного висновку Державним департаментом у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб МВС України внесено подання від 21 травня 2010 року №49/6-345-гр. УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві, яким за результатами розгляду матеріалів справ про прийняття громадянства України родини [PERSON] (мати [PERSON], дочка [PERSON], син [PERSON]), повернуті з адміністрації Президента України, встановлено необхідність прийняття рішення про скасування дозволів на імміграцію на підставі пункту 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію». Таким чином, УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві було прийнято оскаржуване рішення від 03 червня 2010 року про скасування дозволу на імміграцію громадянці Туркменістану [PERSON]. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення щодо їх задоволення, оцінивши, відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору в межах заявлених вимог, суд дійшов наступних висновків. Так, спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини, визначає умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства, є Закон України «Про імміграцію» від 07 червня 2001 року №2491-III, в редакції, яка була чинна на час прийняття оскаржуваного рішення, (далі - Закон України «Про імміграцію»). Разом з тим, процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначає Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року №1983, в редакції, що була чинна на час прийняття оскаржуваного рішення, (далі - Порядок). Статтею 1 Закону України «Про імміграцію» визначено, що посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні. Відповідно до частини 1 та пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти. Згідно з пунктом 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність. Так, як вище встановлено судом, підставою для отримання дозволу на імміграцію позивача в Україну та оформлення посвідки на постійне місце проживання її в Україні стало те, що її донька - [PERSON], є громадянкою України. Водночас, підставою для прийняття оскаржуваного рішення від 03 червня 2010 року про скасування дозволу на імміграцію громадянці Туркменістану [PERSON] стало подання Державного департаменту ГІРФО МВС України від 21 травня 2010 року №49/6-345-гр., яке прийнято на підставі висновку ВГІРФО УМВС України в Хмельницькій області від 08 квітня 2010 року. Так, висновком ВГІРФО УМВС України в Хмельницькій області від 08 квітня 2010 року встановлено, що паспорт громадянина України безпідставно виданий [PERSON], а тому оскаржуване рішення про скасування дозволу на імміграцію позивача ґрунтується на встановленні неправомірності видачі документа, який був підставою для надання такого дозволу на імміграцію. Згідно з частиною 1 статті 13 Закону України «Про імміграцію» орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем проживання особи, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, не пізніш як у тижневий строк з дня отримання цього рішення надсилає його копію особі та вилучає у неї посвідку на постійне проживання. Водночас, за пунктами 21-25 Порядку дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. Міграційна служба, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держкомкордону. Рішення міграційної служби, територіальних органів і підрозділів, інших органів виконавчої влади, які в межах своєї компетенції зобов'язані забезпечувати провадження у справах з питань імміграції, а також дії чи бездіяльність їх посадових та службових осіб можуть бути оскаржені відповідно до законодавства. У цьому разі провадження у справах з питань імміграції припиняється до прийняття відповідного рішення. Відтак, суд вважає, що УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві, приймаючи оскаржуване рішення від 03 червня 2010 року, діяло в межах чинного законодавства та відповідно до наданої йому компетенції. Таким чином, твердження [PERSON] про порушення відповідачем чинного законодавства під час прийняття оскаржуваного рішення, підтвердження у даній справі не знайшли і спростовуються матеріалами справи, що усуває підстави для задоволення позовних вимог особи у повному обсязі. Частини 2 статті 19 Конституції України визначають, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Частина 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Доказів, які б підтверджували правомірність позиції позивача та визначали обґрунтованість її позовних вимог, остання суду не надала. Враховуючи положення статей 2, 11, 162 Кодексу адміністративного судочинства України та встановлені обставини, суд дійшов висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні її позову у повному обсязі

Результат розгляду: denied