Рішення адміністративного суду від 2014-04-01 00:00:00+03

в січні 2014 року громадянка Російської Федерації [PERSON] звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до управлінням Державної міграційної служби України у Вінницькій області, Тиврівського районного сектору управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення завідувача Тиврівського РС УДМС у Вінницькій області Байзан Н.В., що затверджене заступником начальника УДМС у Вінницькій області Кушніром В.М., про примусове повернення в країну походження громадянки Російської Федерації [PERSON], [INFO], в частині заборони подальшого в'їзду позивачки на територію України терміном на 3 роки (з урахуванням ухвали про заміну первинного відповідача та заяви про зменшення позовних вимог). Вінницький окружний адміністративний суд постановою від 18 березня 2014 року позов задовольнив. Не погодившись з прийнятим рішенням, управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Вінницького окружного адміністративного суду та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити. Представник позивачки в судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги, у зв'язку з чим просив залишити її без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін. Представник управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити. Представник Тиврівського районного сектору управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного. Так, Вінницьким окружним адміністративним судом встановлено, що в ході проведення заходів, спрямованих на протидію нелегальній міграції, співробітниками Тиврівського РС УДМС у Вінницькій області спільно з УСБУ у Вінницькій області на території Тиврівського району Вінницької області виявлено факт проживання в Україні громадянки Російської Федерації [PERSON], [INFO], з порушенням строку перебування іноземців в Україні, про що складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 203 КУпАП (а. с. 57). 06.12.2013 року завідувачем Тиврівського РС УДМС у Вінницькій області Байзан Н.В. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МВН № 008828, якою за вчинення вищезазначеного правопорушення на позивачку накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. (а. с. 58). Вказаний штраф [PERSON] сплатила добровільно 06.12.2013 року, що визнається сторонами і підтверджується відповідною квитанцією (а. с. 59). 11.01.2014 року заступником начальника УДМС у Вінницькій області Кушніром В.М. затверджено рішення завідувача Тиврівського РС УДМС у Вінницькій області Байзан Н.В. про примусове повернення в країну походження громадянки Росії [PERSON], [INFO], із подальшою забороною в'їзду на територію України терміном на 3 роки, яке під розписку вручено позивачці (а. с. 14-15, 61, 67). Не погодившись з вказаним рішенням, позивачка звернулась з адміністративним позовом до суду. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що рішення про заборону в'їзду на територію України іноземця або особи без громадянства одночасно з рішенням про їх примусове повернення в країну походження може бути прийняте суб'єктом владних повноважень виключно з підстав, які передбачені статтею 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті заявлених позовних вимог. Разом з тим, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до П. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які тимчасово перебувають на території України, - іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території Україні протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку. Згідно з п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 р. № 150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в'їзду з держав з безвізовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. П. 6 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України визначено, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України продовжується у разі, коли вони прибули з держав з безвізовим порядком в'їзду за наявності обґрунтованих підстав (лікування, вагітність чи пологи, догляд за хворим членом родини, оформлення спадщини, подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України тощо) та за умови подання підтверджувальних документів - на період існування таких підстав, але не більш як 180 днів з дати останнього в'їзду в Україну. [PERSON], будучи громадянкою Російської Федерації, не дотрималася порядку тимчасового перебування іноземців на території України, а саме після закінчення дозволеного терміну перебування в Україні ухилилась від виїзду з території України, чим порушила вимоги ч. 3 ст. 9 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Як наслідок, постановою завідувача Тиврівського РС УДМС у Вінницькій області Байзан Н.В. від 06.12.2013 року позивачку притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн., який вона сплатила добровільно в день накладення штрафу. Відповідно до ч.1 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Рішення про примусове повернення в країну походження громадянки Росії [PERSON], [INFO] оскаржується позивачкою в частині заборони подальшого в'їзду на територію України терміном на 3 роки. Ч. 2 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в'їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України. Колегія суддів вважає помилковим застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а отже висновок суду першої інстанції про те, що відповідач у своєму рішенні зобов'язаний був вказати одну з підстав, визначених ст. 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Так, ст. 13 вказаного Закону передбачає підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну при в'їзді на територію України, в той час, як ч. 2 ст. 26 цього Закону встановлює можливість прийняття рішення про заборону подальшого в'їзду в Україну з підстав примусового видворення, або примусового повернення в країну походження. Поняття "заборона в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну" та "заборона подальшого в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну" не є тотожними, про що додатково вказано в Інструкції про порядок прийняття Державною міграційною службою України та її територіальними органами рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 17.12.2013 № 1235, дія якої поширюється рішення про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства з підстав, визначених ч. 1 ст. 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" та не поширюється на рішення про заборону подальшого в'їзду в Україну згідно зі статтею 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Встановлена ч. 2 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» можливість прийняття рішення про заборону подальшого в'їзду в Україну свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень, тобто суб'єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень. При цьому, виходячи з конструкції норми ч. 2 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», рішення про заборону подальшого в'їзду в Україну є не обов'язковою, а факультативною санкцією, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження. В судовому засіданні представник управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області посилався на Методичні рекомендації, відповідно до яких при прийнятті рішення про заборону подальшого в'їзду в Україну орган міграційної служби враховує особу іноземця, характер вчинених правопорушень, наявність обтяжуючих та пом'якшуючих обставин, зокрема вчинення повторного (триваючого) порушення правил перебування іноземця на території України. Як слідує з рішення про примусове повернення в країну походження, [PERSON] до кримінальної відповідальності не притягувалась, під слідством та судом в Україні не перебуває, відсутні інші не виконані зобов'язання перед фізичними та юридичними особами. Крім того, накладений постановою про адміністративне правопорушення штраф був сплачений позивачем добровільно в день винесення постанови. Враховуючи матеріали справи, відомості, які характеризують особу іноземця, відсутність належних та допустимих доказів повторного притягнення її до адміністративної відповідальності за порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, колегія суддів вважає необґрунтованим застосування до позивача заборони подальшого в'їзду в Україну в порядку та з підстав, визначених ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». Крім того, в оскаржуваному рішенні відсутнє будь-яке обґрунтування необхідності застосування заборони подальшого в'їзду в Україну. Колегія суддів звертає увагу на те, що розгляд справ за позовними заявами іноземців та осіб без громадянства щодо оскарження рішень про їх примусове повернення в країну походження або третю країну здійснюється в порядку, визначеному ст. 183-5 КАС України, в тому числі з урахуванням визначених вказаною статтею строків розгляду справи. Відповідно до ст. 201 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити постанову суду з підстав: правильне по суті вирішення справи чи питання, але з помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права; вирішення не всіх позовних вимог або питань.

Результат розгляду: partial