Рішення адміністративного суду від 2014-03-20 00:00:00+02

Відповідно до частини 3 статті 160 КАС України 20 березня 2014 року було проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Повний текст постанови виготовлено та підписано 25 березня 2014 року. Громадянин Грузії [PERSON] звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання протиправним та скасування рішення №678-13 від 25.11.2013 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що 19 грудня 2013 року представником позивача було отримано повідомлення Головного управління державної міграційної служби в Закарпатській області № 66 від 17.12.2013 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.8). Повідомлення винесене на підставі рішення Державної міграційної служби України №678-13 від « 25» листопада 2013 року (а.с.17). Яким [PERSON] було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з яким позивач не погоджується, вважаючи, що жодних законних підстав такої відмови не було та повідомлення вважає некоректним і таким, що порушують права позивача. Посилаючись у своїх вимогах на ст. 3 Європейської Конвенції « Про захист прав людини та основних свобод» від 04.11.1950 року, де зазначено: «нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Просить визнати незаконним та скасувати рішення №678-13 від 17.12.2013 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В судове засідання представник позивача не з'явився, проте надав суду клопотання яким просить розглядати адміністративну справу без їх участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. В судове засідання представник відповідача не з'явився, проте подав суду клопотання про розгляд справи за наявними матеріалами справи у порядку письмового провадження(а.с.73), проти позову заперечив, просить суд відмовити в його задоволенні з мотивів наведених в запереченнях проти позову (а.с.39-43). Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Так, за результатами вивчення матеріалів справи, як вбачається з протоколу співбесіди від 23.07.2013 року (а.с.44-48), [PERSON] повідомив про те, що він народився 04.03.1970 року в Грузії, край Імереті в місі Кутаісі. У протоколі позивач зазначив, що його батьком є [PERSON], [INFO], мама - [PERSON], [INFO]. Які являються пенсіонерами і проживають в Кутаісі. Освіта вища, спеціальність - автоматизована система харчової промисловості, закінчив у 1993 році державний університет, машинобудівний факультет. Після закінчення університету їздив у Турцію, де працював різноробочим. З 1990 року перебуває у шлюбі із [PERSON]. Від шлюбу в нього є дві доньки: [PERSON], [INFO] [PERSON], [INFO] та син - [PERSON], [INFO]. [PERSON] виїхав з Грузії в кінці червня 2013 року нелегально до Росії. Протягом п'ятнадцяти днів знаходився в Москві, а потім залізницею поїхав до Білорусії. З Мінська (Білорусь) автобусом виїхав у напрямку Києва, куди прибув 30.06.2013 року. З Києва поїхав у напрямку Ужгорода, де його було затримано за спробу незаконного перетину державного кордону України з Словаччиною. Після чого він 18 липня 2013 року звертається із заявою про надання йому статусу біженця чи додаткового захисту до органу міграційної служби у Закарпатській області, у зв'язку з тим, що він боїться повертатися до своєї країни через політичні переконання. Відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, на підставі статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» її прийнято до розгляду. Слід зауважити, що перебуваючи в третій безпечній країні, позивач за захистом не звертався. Позивач стверджує, що на даний момент він боїться повертатися до країни свого походження Грузії у зв'язку з політичною ситуацією, в якій опинилась Національна партія Грузії. Під час співбесіди 23.07.2013 року позивач уточнює назву партії, як «Єдиний національний рух» з боку коаліції «Грузинська мрія». З пояснень, наданих під час співбесіди 23.07.2013 року (а.с.44-48), випливає, що позивач з 2005 року є членом «Єдиного національного руху» та водночас працює на партію і відповідає за агітацію під час виборів в місті Кутаїсі, Грузія. У вересні 2012 року під час передвиборної кампанії Єдиного національного руху у місті Кутаїсі, з боку політичних опонентів та поліції надходили вимоги про припинення агітації. Як вбачається із матеріалів справи, позивач надав суперечливі свідчення. Зокрема в заяві-анкеті називав партію, членом якої він був з 2005 року, як Національна партія Грузії, а під час співбесіди 23.07.2013 року називає її як Єдиний національний рух. Також ним не надано документів, які б підтверджували його членство в даній партії. Хоча, як зазначено в протоколі співбесіди від 06.08.2013 року (а.с.49-51) він заявив, що надасть їх, до того ж підтвердив, що членство в партії є фіксованим, поряд з цим позивач не надав достатньо детальних свідчень про те, як і за яких обставин він здійснював агітаційну роботу під час виборних кампаній. Під час співбесіди 23.07.2013 року позивач зазначає, що був невеликою людиною в партії, але був активним, був помітним на вулицях Кутаїсі під час мітингів, агітаційних зібраннях на вулицях. Поширював агітаційні листівки і брошури. Згідно його тверджень під час співбесіди 06.08.2013 року за результатами виборів до парламенту у 2012 році ЄНР отримав 60 місць в парламенті Грузії. Таким чином, хоча інформація по країні походження підтверджує ряд фактів названих позивачем, на підтвердження перебування в членстві партії «Єдиний національний рух», позивач не надав правдоподібних свідчень, щоб довести, що саме він конкретно був членом партії і відповідав за агітаційну роботу в осередку партії в Кутаїсі. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Рішенням Державної міграційної служби у України від 25.11.2013 року за № 678-13 відповідно до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.17), та згідно висновку Державної міграційної служби України Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 07.11.2013 року за № 2013UZ0036 позивачеві повідомлено про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.52). Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити твердження і достовірність переконань заявника. Виходячи зі змісту статті 10 Закону спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Як вбачається з матеріалів справи, громадянин Грузії [PERSON] не навів будь-якої аргументації свого побоювання у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідають вимогам п.1 та 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Згідно преамбули Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 8 липня 2011 року № 3671-VI (з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон 3671) - цей Закон визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону 3671, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. [PERSON] не навів жодних фактів переслідування в Грузії після повернення до своєї країни про те, що він може стати жертвою осіб, які його переслідують за його внутрішні політичні преконання, він також не навів фактів загрози його життю, безпеці чи свободі. Він не був причетний до подій, через які б мав обґрунтований страх утисків, переслідувань, погроз, дискримінації, застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Як вбачається з матеріалів адміністративної справи, з пояснень самого позивача твердження про те, що він отримував погрози і вимоги примусового надання інформації про використані під час виборів схеми роботи виборчого штабу партії Єдиний національний рух в Кутаїсі з боку представників коаліції «Грузинська мрія» не вважаються правдоподібними. Позивач не навів жодних інших фактів поганого поводження, окрім загального твердження про дискримінацію представників ЄНР з числа високопосадовців. Він не навів жодних прикладів переслідування через свою належність до членів партії Єдиний національний рух. Будь-яких доказів того, що до позивача у країні свого походження буде застосовано смертну кару, тортури, нелюдське, або таке, що принижує гідність поводження чи покарання в процесі розгляду справи судом не здобуто. Відповідно до п. 1 ст. 8 Закону № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання. Згідно п. 4 ст. 8 Закону № 3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Відповідно до п. 6 ст. 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. Згідно п. 7 ст. 8 Закону № 3671-VI у разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Таким чином з огляду на обставини встановлені в процесі розгляду справи, суд приходить до переконання, що відповідачем в процесі розгляду заяви позивача дотримано вищенаведених норм законодавства, останній діяв в межах наданих йому повноважень та у спосіб передбачений законом, відтак позовні вимоги є необґрунтованими та в їх задоволенні слід відмовити.

Результат розгляду: denied