Рішення адміністративного суду від 2014-03-03 00:00:00+02

Позивач - ВАТ «Рівненський завод тракторних агрегатів» звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області в якому просить визнати дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області Дудки І. О. по винесенню постанови про арешт коштів від 17.01.2014 незаконними, скасувати постанову ВП № 505607 від 17.01.2014 про арешт коштів. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про неправомірність дій головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у Рівненській області, оскільки вони суперечать чинному законодавству, роблять неможливим проведення процедури санації, перешкоджають виконанню плану санації та суперечать інтересам фізичних та юридичних осіб - конкурсних кредиторів по справі про банкрутство, не дають можливості відновити платоспроможність боржника. Вказує на те, що 21 лютого 2012 року ухвалою господарського суду Рівненської області у справі № 9/83 було введено процедуру санації боржника та призначено керуючого санацією ВАТ «Рівненський завод тракторних агрегатів». Також було скасовано заходи забезпечення вимог кредиторів, які було вжито ухвалою господарського суду Рівненської області від 12.12.2003 року. Як на підставу неправомірності дій державного виконавця позивач посилається на приписи частини четвертої статті 17 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» згідно з якими арешт на майно боржника та інші обмеження щодо дій боржника по розпорядженню його майном можуть бути накладені лише в межах процедури санації у разі, якщо вони не перешкоджають виконанню плану санації та не суперечать інтересам конкурсних кредиторів. При цьому вказує, що головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у Рівненській області накладено арешт на соціальний рахунок ВАТ «Рівненський завод тракторних агрегатів» з якого виплачуються кошти з державного бюджету для працівників у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, що є порушенням пункту 2 статті 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими на поховання». Також, як вважає позивач, доводить неправомірність дій державного виконавця і те, що останнім не враховано суму в розмірі 540 000,00 грн., яку боржник сплатив на рахунок відділу, при винесенні постанови про арешт коштів від 17.01.2014 року. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача проти позову заперечив в повному обсязі з підстав, викладених у наданих суду письмових запереченнях та в усних поясненнях в ході судового розгляду справи. На обґрунтування безпідставності позовних вимог вказав, що дії державного виконавця та спірна постанова про арешт коштів боржника відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження». Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову належить відмовити повністю, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 17.01.2014 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у Рівненській області винесено постанову про арешт коштів боржника (ВП №5056407), якою накладено арешт на кошти боржника ВАТ «Рівненський завод тракторних агрегатів», що знаходяться на всіх рахунках, відкритих боржником в тому числі в АТ «Імексбанк», м. Одеса. Вказана постанова з супровідним листом від 17.01.2014 № 112 буда надіслана для виконання та відома в АТ «Імексбанк» м. Одеса, АБ «Укргазбанк», м. Київ, РФ ПАТ КБ «Приватбанк», м. Рівне, ЛФ ПАТ «Експрес Банк», м. Львів, ПАТ ВТБ Банк., м. Київ, АКБ «Правекс - Банк», м. Київ, АТ «УкрСиббанк», м. Харків, ПАТ «Промінвестбанк», м. Київ, РФ ПАТ «Західінкомбанк», м. Рівне, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», м. Київ, РОУ АТ «Ощадбанк», м. Рівне та ВАТ "РЗТА". Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Законом України "Про державну виконавчу службу" від 24.03.1998 №202/98-ВР (далі - Закон №202/98-ВР) та Законом України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606-XIV (далі - Закон №606-XIV) визначено, що примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) покладене на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Положення ст.4 Закону №202/98-ВР визначають, що державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, у порядку, передбаченому законом. Відповідно до ч.1 ст.11 Закону №606-XIV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом (ч.2 ст.11 Закону №606-XIV). Як встановлено судом на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області перебуває зведене виконавче провадження № 5056407 від 19.07.1999 року про стягнення з ВАТ «Рівненський завод тракторних агрегатів» заборгованості. Вказане зведене виконавче провадження зупинено відповідно до п. 8 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» на підставі ухвали господарського суду Рівненської області № 9/83 від 12.12.2003 року, згідно з якої порушено справу про банкрутство ВАТ „РЗТА". При цьому, державним виконавцем було дотримано вимоги п.8 ч.1 ст.37 Закону №606-XIV та ч.6 ст.12 Закону №2343-XII (у редакції, чинній на момент винесення вказаної постанови про зупинення виконавчого провадження) щодо непоширення дії мораторію на задоволення вимог кредиторів на виплату заробітної плати. Зведене виконавче провадження в незупиненій частині станом на день винесення оскаржуваної постанови стосується стягнення на користь фізичних осіб заборгованості із заробітної плати в загальній сумі 582 066,96 грн. на підставі 15-ти виконавчих листів та наказу господарського суду Рівненської області на суму 772 065,88 грн. Частина 4 статті 39 Закону №606-XIV зобов'язує державного виконавця не проводити виконавчих дій протягом строку, на який виконавче провадження зупинено. При цьому, накладений державним виконавцем арешт на майно боржника, у тому числі на кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, не знімається. Проте, в незупиненій частині зведене виконавче належить до виконання із застосуванням заходів примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і Законом №606-XIV. Відповідно до частин першої та другої ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунках в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. Положеннями статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок накладення арешту та вилучення майна боржника. Зокрема, арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Системний аналіз статей 52, 57 цього Закону дає підстави стверджувати, що накладення арешту на банківський рахунок є складовим елементом процесу виконавчого провадження, який застосовується органами державної виконавчої служби України для збереження та звернення стягнення на грошові кошти боржника за рішенням суду. Щодо твердження позивача про накладення арешту на рахунок боржника в АТ «Імексбанк» з якого виплачуються кошти з Державного бюджету для працівників у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, суд зазначає наступне. Постановою про арешт коштів боржника від 17.01.2014 року державним виконавцем накладено арешт на грошові кошти, що знаходяться на всіх рахунках, відкритих ВАТ «Рівненський завод тракторних агрегатів» в банківських установах, зокрема й в АТ «Імексбанк». Проте, листом від 28.01.2014 року № 526 АТ «Імексбанк» повідомив відділ примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у Рівненській області про те, що на рахунку № 26045126946001 знаходяться кошти бюджету для виплати працівникам у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності. За таких обставин, посилаючись на вимоги ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими на поховання», банк відмовив у накладенні арешту на зазначений рахунок. Відтак, доводи позивача про незаконність постанови про арешт коштів боржника від 17.01.2014 року з підстав накладення арешту на соціальний рахунок не знаходять підтвердження та спростовуються матеріалами справи. Щодо посилання позивача на незаконність дій державного виконавця щодо неврахування в постанові про арешт коштів боржника від 17.01.2014 року сплаченої боржником суми в розмірі 540 000 грн., суд зазначає наступне. З матеріалів справи вбачається, що про сплату боржником коштів в сумі 540 000,00 грн. державному виконавцеві стало відомо лише 20.01.2014 року, що підтверджується банківською випискою з рахунку відділу примусового виконання рішень, відкритого в Головному управлінні Державної казначейської служби у Рівненській області. Поряд з цим, статтею 43 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено черговість розподілу стягнутих з боржника коштів. Тому кошти в сумі 540 000 грн. були розподілені між стягувачами за виконавчими документами про стягнення коштів, пов'язаних з трудовими правовідносинами в порядку календарного надходження виконавчих документів з врахуванням витрат на організацію та проведення виконавчих дій та сум виконавчого збору. Відтак, посилання позивача на акт звірки виконавчих документів, що перебували на виконанні у відділі примусового виконання рішень станом на 1 січня 2014 року, як на підставу визначення суми боргу, є нічим не обґрунтованими та безпідставними. В контексті заявлених позовних вимог суд вважає за доцільне звернути увагу на дотримання державним виконавцем вимог законодавства при винесенні постанови про арешт коштів від 17.01.2014 року. Так, відповідно до приписів частини п'ятої статті 19 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, чинній на момент винесення постанови про арешт коштів) визначено, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів; на виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; відшкодування шкоди, заподіяної здоров'ю та життю громадян; на виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов'язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення. Суд вважає безпідставними посилання відповідача на ухвалу господарського суду Рівненської області від 21.02.2012 року у справі №9/83, якою введено процедуру санації боржника ВАТ "РЗТА" та скасовано заходи забезпечення вимог кредиторів, вжитих ухвалою Господарського суду Рівненської області від 12.12.2003 року, оскільки спірна постанова державного виконавця про арешт коштів боржника є заходом примусового виконання рішень щодо виплати заробітної плати в незупиненій частині виконавчого провадження та не приймалася на виконання ухвали Господарського суду Рівненської області від 12.12.2003 року, як захід забезпечення вимог кредиторів. Виходячи з положень наведених норм законодавства, суд зазначає про відсутність підстав для скасування постанови про арешт коштів боржника від 17.01.2014 року з огляду на її законність та обґрунтованість. Згідно частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно частини 2 цієї статті, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ВАТ «Рівненський завод тракторних агрегатів». Згідно з ст. 94 КАС України судові витрати на користь позивача не присуджуються.

Результат розгляду: denied