Рішення адміністративного суду від 2014-01-23 00:00:00+02

[PERSON] звернулась до Окружного адміністративного суду міста Севастополя з адміністративним позовом, в якому просить: визнати протиправними дії Севастопольської міської ради в частині відмови в задоволенні клопотання позивача про виділення та передачу у власність земельної ділянки для ведення садівництва у межах норм безоплатної приватизації орієнтовною площею 0,12 га в межах міста Севастополь; скасування рішення Севастопольської міської ради № 5978 від 17.09.2013 в частині відмови позивачу у виділенні у власність земельної ділянки для ведення садівництва та зобов'язати відповідача винести на засіданні сесії Севастопольської міської ради та розглянути подане позивачем клопотання у відповідності до норм чинного законодавства із прийняттям аргументованого рішення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Севастопольської міської ради № 5978 від 17.09.2013 позивачу було відмовлено у наданні у власність земельної ділянки без жодних законних роз'яснень щодо порушення позивачем чинних актів законодавства України. Позивач у судове засідання не з'явився, надав клопотання про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити з підстав, зазначених у письмових запереченнях. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] звернулась до Севастопольської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 га, розташованої в місті Севастополі для ведення садівництва. В якості додатку позивачем були надані графічні матеріали у вигляді аркушу паперу, на якому нанесено у дрібному масштабі план частини території Автономної Республіки Крим з нанесеними пунктиром межами міста Севастополя. 17.09.2013 Севастопольською міською радою № 5978 прийнято рішення "Про відмову гр. [PERSON] у наданні згоди на розробку проекту землеустрою з відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 га, розташованої в місті Севастополі для ведення садівництва". Підставою для прийняття вказаного рішення стало порушення [PERSON] вимог пункту 6 статті 118 Земельного кодексу України, а саме відсутність в наданих документах належним чином оформленого викопіювання з кадастрової карти (плану) або інших графічних матеріалів, на яких визначено розташування бажаної земельної ділянки з її орієнтовними розмірами, з урахуванням рішення виконавчого комітету Севастопольської міської ради від 08.02.1997 № 3/93 "Про межі районів міста Севастополя". Статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). З гідно зі статтею 116 цього Кодексу громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Частиною 1 статті 121 Земельного кодексу України встановлено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення садівництва - не більше 0,12 гектара. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначається статтею 118 Земельного кодексу України. Відповідно до частини 6 статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Частиною 7 вказаної статті встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до Севастопольської міської ради з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,12 га, розташованої в місті Севастополі для ведення садівництва, в якості додатку були надані графічні матеріали у вигляді частини території Автономної Республіки Крим з нанесеними пунктиром межами міста Севастополя. Тобто при зверненні позивачем не було визначено бажане місце розташування земельної ділянки для ведення садівництва орієнтовною площею 0,12 га в місті Севастополі. Таким чином, невизначення заявником бажаного місця розташування земельної ділянки виключає можливість дотримання вимог частини 7 статті 118 Земельного кодексу України, а саме: встановити достовірно відповідність чи невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Також, статтею 118 або іншими нормами Земельного кодексу України не встановлено обов'язку відповідних органів, що здійснюють розпорядження земельним ділянками, самостійно визначати місце розташування земельних ділянок для зацікавлених осіб, самостійно вирішувати, яку саму земельну ділянку надати заявникові, чи пропонувати заявникам декілька земельних ділянок на вибір. Право вибору земельної ділянки для отримання її у власність є правом виключно громадянина. Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Отже, розглядаючи питання щодо правомірності прийнятого суб'єктом владних повноважень рішення, суд перевіряє та враховує всі обставини, що мають значення для справи. Відповідно до частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Під час судового розгляду справи відповідач довів суду, що при прийнятті оскаржуваного рішення він діяв у порядку, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством. У свою чергу доводи позивача не знайшли свого підтвердження та спростовані фактичними обставинами та доказами, встановленими судом. За таких обставин, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Результат розгляду: denied