Рішення адміністративного суду від 2014-03-03 00:00:00+02

06 лютого 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Луцький біотехнічний інститут Міжнародного Науково-Технічного Університету» (далі - ТзОВ «ЛБІ МНТУ») звернулося з адміністративним позовом до Луцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Волинської області (далі - Луцька ОДПІ) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 0000482201 від 10.01.2014 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Луцькою ОДПІ з 02.12.2013 року по 06.12.2013 року проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ТзОВ «ЛБІ МНТУ» з питань достовірності показників задекларованих у податкових деклараціях з плати за землю за 2011-2013 року. За результатами перевірки був складений акт № 177/22.1.31572252 від 06.12.2013 року, яким встановлені порушення ст. ст. 120, 124, 125, 206 Земельного кодексу України, п. 269.1 ст. 269, п.п. 271.1.1 п. 271.1 ст. 271, п. 274.1 ст. 274, п. 287.6, п. 287.7 ст. 287, п. 288.1, 288.2, 288.3, 288.4, 288.5 п.п. 288.5.1 ст. 288 Податкового кодексу України - ТзОВ «ЛБІ МНТУ» занижено орендну плату за земельну ділянку на загальну суму 445 230,18 грн. На підставі акта перевірки Луцькою ОДПІ було винесене податкове повідомлення - рішення від 10.01.2014 року № 0000482201, яким збільшено суму грошового зобов'язання з орендної плати за земельну ділянку на суму 607 132,16 грн. та штрафні (фінансові санкції) на суму 121 427,43 грн., всього на загальну суму 728 559,59 грн. Позивач не погоджується з висновками податкового органу про порушення вимог ПК України та донарахування ТзОВ «ЛБІ МНТУ» орендної плати за землю в сумі 728 559,59 грн. саме застосування розміру 3% орендної плати за земельну ділянку від її нормативно-грошової оцінки, оскільки між їх підприємством і Луцькою міською радою укладений договір оренди землі від 29.12.2005 року, де вказано, що орендна плата встановлюється у розмірі 1% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки. Крім того позивач вказує, що в акті № 177/22.1.31572252 від 06.12.2013 року вказано заниження орендної плати за земельну ділянку на загальну суму 445 230,18 грн., проте оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте на підставі акту №177/22.1.31572252 від 16.12.2013 року та вказано суму грошового зобов'язання з орендної плати за земельну ділянку 607 132,16 грн. та штрафні (фінансові санкції) на суму 121 427,43 грн., всього на загальну суму 728 559,59 грн. З врахуванням вищевикладеного ТзОВ «ЛБІ МНТУ» вважає, що висновки податкового органу, не ґрунтуються на вимогах ПК України, а вищевказане податкове повідомлення-рішення винесене з порушенням норм законодавства, а тому підлягає визнанню протиправним та скасуванню. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позовній заяві просив позов задовольнити, визнати протиправним і скасувати оскаржуване податкове повідомлення-рішення. Також в судовому засіданні погодився, що в були технічні описки: в даті акту перевірки та його слід читати від 13.12.2013 року; та в сумі заниження орендної плати за земельну ділянку, яку слід читати 607 132,06 грн., про що направлявся позивачу лист № 1954/10/03-18-12-01 від 17.03.2014 року. Представник відповідача в судовому засіданні та в письмових запереченнях позов не визнала. Суду пояснила, що розмір орендної плати за земельну ділянку визначається відповідно до умов договору, однак відповідно до п. 288.5 ст. 288 ПК України не може бути меншим трикратного розміру земельного податку. За результатами проведеної перевірки позивача встановлено заниження орендної плати за земельну ділянку на загальну суму 607 132,06 грн., як різниці між фактично сплаченим 1% і нарахованими 3%. Вказала, що при оформленні результатів перевірки перевіряючими була допущена методологічна помилка, та зазначила, що акт перевірки складений 13.12.2014 року, а ТзОВ «ЛБІ МНТУ» занижено орендну плату за земельну ділянку на загальну суму 607 132,06 грн. Вважає, що оскаржуване податкове повідомлення - рішення сформоване у відповідності до норм чинного законодавства, а відтак просить суд в позові відмовити повністю. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що адміністративний позов до задоволення не підлягає, враховуючи наступне. Частина 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Відповідно до Статуту ТзОВ «ЛБІ МНТУ» вбачається, що позивач зареєстрований за адресою м. Луцьк, вул. Сагайдачного, 6. Судом встановлено, що з листа Луцької ОДПІ від 03.04.2013 року №8190/10/15.4-22 вбачається, що контролюючий орган повідомив ТзОВ «ЛБІ МНТУ», що орендна плата за земельну ділянку встановлюється в договорі оренди, однак річна сума платежу не може бути меншою трикратного розміру земельного податку. Товариством за 2011-2013 року сума орендної плати за землю встановлювалась в розмірі 1% нормативно-грошової оцінки, тому їх зобов'язано подати до Луцької ОДПІ уточнюючі декларації плати за землю з врахуванням викладеного, проте ці пропозиції залишились без задоволення. На підставі цього начальником управління оподаткування та контролю об'єктів і операцій направлено Службовий лист заступнику начальника Луцької ОДПІ від 06.08.2013 року в якому вказано, що сплата орендної плати меншою трикратного розміру земельного податку є підставою для проведення перевірки. На підставі службового посвідчення серії УВП №087638 та повідомлення від 02.12.013 року №000014 Луцькою ОДПІ з 02.12.2013 року по 06.12.2013 року проведена документальна позапланова невиїзна перевірка ТзОВ «ЛБІ МНТУ» з питань достовірності показників задекларованих у податкових деклараціях з плати за землю за період 2011-2013 років. За результатами перевірки складено акт № 177/22.1/31572252 від 06.12.2013 року. Перевіркою встановлені порушення позивачем ст. ст. 120, 124, 125, 206 Земельного кодексу України, п. 269.1 ст. 269, п.п. 271.1.1 п. 271.1 ст. 271, п. 274.1 ст. 274, п. 287.6, п. 287.7 ст. 287, п. 288.1, 288.2, 288.3, 288.4, 288.5 п.п. 288.5.1 ст. 288 Податкового кодексу України. На підставі вказаного акта перевірки Луцькою ОДПІ було винесене податкове повідомлення - рішення від 10.01.2014 року № 0000482201, яким збільшено суму грошового зобов'язання з орендної плати за земельну ділянку на суму 607 132,16 грн. та штрафні (фінансові санкції) на суму 121 427,43 грн., всього на загальну суму 728 559,59 грн. Луцькою ОДПІ 17.02.2014 року та 26.02.2014 року на адресу ТзОВ «ЛБІ МНТУ» надіслано листи з яких вбачається, що при оформленні результатів перевірки перевіряючими була допущена методологічна помилка, та зазначили, що слід читати, що акт перевірки складений 13.12.2014 року, а ТзОВ «ЛБІ МНТУ» занижено орендну плату за земельну ділянку на загальну суму 607 132,06 грн. Суд дослідивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство України, яке регулює спірні правовідносини, приходить до висновку, що контролюючий орган правомірно прийшов до висновку про порушення позивачем ст. ст. 120, 124, 125, 206 Земельного кодексу України, п. 269.1 ст. 269, п.п. 271.1.1 п. 271.1 ст. 271, п. 274.1 ст. 274, п. 287.6, п. 287.7 ст. 287, п. 288.1, 288.2, 288.3, 288.4, 288.5 п.п. 288.5.1 ст. 288 Податкового кодексу України з огляду на таке. Судом встановлено, що 29.12.2005 року між Луцькою міською радою (орендодавець) та ТзОВ «ЛБТІ МНТУ» (орендар) укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого в оренду передається земельна ділянка площею 9 931 кв.м., яка знаходиться за адресою м. Луцьк вул. Сагайдачного, 6. Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та встановлюється у розмірі 1% від грошової оцінки земельної ділянки на рік. Земельна ділянка передана позивачу, що підтверджується актом прийому-передачі земельної ділянки. З Податкових декларацій з плати за землю за 2011-2013 роки поданих ТзОВ «ЛБІ МНТУ» поданих до Луцької ОДПІ та розрахунку поданого Луцькою ОДПІ вбачається, що ТзОВ «ЛБІ МНТУ» сплачувало орендну плату за землю в сумі 80 950,94 грн. за рік, тобто 1% від грошової оцінки земельної ділянки. Вказана обставина також підтверджується поданими позивачем в судовому засіданні Картками рахунку: 6418: Податки і відрахування: Плата (податок) на землю (ж-1 19.4) за 2011-2013 роки. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Відповідно до ст. 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов'язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату. Починаючи з 01.01.2011, законодавець систематизував правила адміністрування земельного податку та орендної плати за землю, як обов'язкового платежу, в розділі ХІІІ Податкового кодексу України, який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначають вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Відповідно до пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року N 2755-VI (далі - Кодекс) плата за землю - загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (пп. 14.1.72 п. 14.1 ст. 14 Кодексу). Як встановлено пп. 14.1.136 п. 14.1 ст. 14 Кодексу, орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності (далі - орендна плата) - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. При цьому вказано, що далі у розділі XIII Кодексу слова "орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності" визначається як "орендна плата". Згідно зі ст. 269 Кодексу платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Пунктом 288.2 ст. 288 Кодексу визначено, що платником орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності є орендар. Відповідно до ст. 4 Закону України "Про оренду землі" орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом. Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у спільній власності територіальних громад, є районні, обласні ради та Верховна Рада Автономної Республіки Крим у межах повноважень, визначених законом. Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є районні, обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та Кабінет Міністрів України в межах повноважень, визначених законом. Виходячи з вищевказаного, податок у формі орендної плати сплачується орендодавцям, якими можуть бути сільські, селищні, міські ради, районні, обласні ради та Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та Кабінет Міністрів України. Відповідно до норм Податкового кодексу України, річна сума платежу, що підлягає перерахуванню до бюджету суб'єктами господарювання, які орендують земельні ділянки державної і комунальної власності, визначається відповідно до умов договору, але з урахуванням вимог пп. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 Податкового кодексу України, тобто, не може бути меншою: для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється розділом XIII Кодексу; для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється розділом XIII Кодексу. Таким чином, річна сума платежу, що підлягає перерахуванню до бюджету суб'єктами господарювання, які орендують земельні ділянки державної та комунальної власності, визначається відповідно до умов договору, але з урахуванням вимог пп. 288.5.1 п. 288.5 ст. 288 Кодексу не може бути меншою: - для земель сільськогосподарського призначення - розміру земельного податку, що встановлюється розділом XIII Кодексу; - для інших категорій земель - трикратного розміру земельного податку, що встановлюється розділом XIII Кодексу. Відповідно до пп. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 Кодексу платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи. Нормою ст. 271 Податкового кодексу України визначено, що базою оподаткування плати за землю є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого розділом XIII Податкового кодексу, а у разі якщо нормативну грошову оцінку не проведено - площа земельних ділянок. Згідно пп. 14.1.125 п. 14.1 ст. 14 цього Кодексу нормативна грошова оцінка земельних ділянок для цілей розділу XIII Податкового кодексу - капіталізований рентний дохід із земельної ділянки, визначений відповідно до законодавства центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Правові засади проведення оцінки земель в Україні визначено Законом України від 11.12.2003 № 1378-IV «Про оцінку земель», відповідно до абзацу п'ятого ст. 5 якого нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується, зокрема, для визначення розміру земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Підставою для проведення оцінки земель є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування (ст. 15 цього Закону). Згідно ст. 18 даного Закону нормативна грошова оцінка земель в межах населених пунктів проводиться не рідше, ніж один раз на 5-7 років. При цьому, законодавець не передбачив можливості орендаря впливати на порядок проведення оцінки орендованої земельної ділянки або можливі її результати, не зважаючи на двосторонній характер укладеного договору оренди. Відповідно до ст. 23 цього Закону технічна документація з нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною і міською радою. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається відповідним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав і посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону (статті 125, 126 Земельного кодексу України). Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння та користування на певний строк, а орендар - використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (ст. 13 Закону України від 06.10.1998 № 161-XIV «Про оренду землі»). Однією з істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату (ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі»). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Відповідно до ч. 1 ст. 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, визначених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 № 220 затверджено Типовий договір оренди землі, пунктом 9 якого встановлено, що розмір орендної плати за земельні ділянки державної або комунальної власності вноситься у грошовій формі та зазначається у відсотках нормативної грошової оцінки земельної ділянки або розміру земельного податку. Розмір орендної плати за землю переглядається у разі зміни умов господарювання, передбачених договором, зміни розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами, в інших випадках, передбачених законом (п. 13 Типового договору оренди землі). Пунктом 286.2 ст. 286 Податкового кодексу України визначено, що платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. З системного аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що відносини оподаткування не можуть лише регулюватися на засадах угоди між учасниками та не передбачають укладання договорів стосовно виконання податкового обов'язку; дані відносини регулюються виключно засобами владних приписів з боку держави і не можуть допускати засоби диспозитивності; хоча розмір орендної плати за землю є умовою договору оренди, разом з тим орендна плата є формою податку на землю, справляння плати за землю є сферою регулювання податкового законодавства; до сплати обов'язкових платежів віднесено і плату за землю, яка не може залежати від умов договору. Як встановлено з матеріалів справи та підтверджено в судовому засіданні, позивач в 2011-2013 роках в порушення вимог зазначеної норми Податкового кодексу України здійснював нарахування і сплату орендної плати за договором оренди землі в розмірах менших, ніж встановлено цим Кодексом - трикратного розміру, тому висновок податкового органу про заниження позивачем суми орендної плати за землю за вказаний період є законним та обґрунтованим. Оскільки плату за землю у формі орендної плати за землі комунальної та державної власності віднесено Верховною Радою України до загальнодержавних податків і зборів згідно переліку статті 9 Податкового кодексу України, логічним завершенням аналізу наведених правових норм є висновок про те, що розмір орендної плати за вказані ділянки є нормативно-регульованою ціною із визначеними мінімальною та максимальною межами. Тобто, починаючи з 01.01.2011 на адміністрування орендної плати та відносин, що виникають при оренді земельної ділянки комунальної та державної власності, поширюються приписи Податкового кодексу України з усіма правилами обрахування орендної плати та наслідками недотримання порядку нарахування та справляння даного обов'язкового платежу. Аналогічна позиція викладена в рішеннях ВАСУ справи № К/9991/53919/12 від 11.03.2013, № К/800/19896/13 від 25.06.2013, № К/800/10746/13 від 21.10.2013, № К/9991/51082/12 від 09.12.2013, № К/9991/15442/12 від 23.10.2013, № К/9991/58704/12 від 04.12.2013 (а.с. 124-142). Відповідно до частини 1 статті 71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 Кодексу адміністративного судочинства України. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 статті 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Докази, надані позивачем, не підтверджують обставини, на які він посилається в адміністративному позові, та були спростовані доводами відповідача, які знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та в матеріалах справи. Згідно з частиною 1 статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Підпунктом 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлені ставки судового збору: за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру - 2 відсотки розміру майнових вимог, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати (в грошовому еквіваленті з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати - 1827,00 грн.) та не більше 4 розмірів мінімальних заробітних плат (в грошовому еквіваленті з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати - 4872,00 грн.; за подання адміністративного позову немайнового характеру - 0,06 розміру мінімальної заробітної плати (тобто, 73,08 грн.). Згідно із частиною 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір» під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги. З квитанцій №5562 від 03.02.2014 року вбачається, що позивачем сплачено судовий збір в сумі 488 грн. - вимога майнового характеру). Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2014 року становить 1 218,00 грн. Таким чином, адміністративний позов майнового характеру підлягає оплаті судовим збором у сумі 4 872 грн. (не більше 4 розмірів мінімальної заробітної плати). Згідно податкового повідомлення-рішення №0000482201 від 10.01.2014 року до ТзОВ «Луцький біотехнічний інститут Міжнародного Науково-Технічного Університету» нараховано грошове зобов'язання на загальну суму 728 559,59 грн. Враховуючи те, що судом відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, тому згідно ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з позивача підлягає до стягнення решта суми судового збору: 4 872 грн. - 488 грн. (сплачена сума майнового характеру) = 4 384 грн. Таким чином з ТзОВ «Луцький біотехнічний інститут Міжнародного Науково-Технічного Університету» слід стягнути на користь бюджету України несплачену суму судового збору в розмірі 4 384 грн.

Результат розгляду: granted