Рішення адміністративного суду від 2014-03-06 00:00:00+02

Макіївська об'єднана державна податкова інспекція у Головного управління Міндоходів у Донецькій області звернулась до суду з позовом до Кіровського відділу державної виконавчої служби Макіївського міського управління юстиції про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що постановою Донецького окружного адміністративного суду від 05.11.2010 року у справі № 2а-23495/10/0570 задоволено позов Макіївської ОДПІ про стягнення податкового боргу з податку на додану вартість з Товариства з обмеженою відповідальністю «Транслайн» у розмірі 74602,73 грн., на підставі чого 16.03.2011 року був виданий виконавчий лист. Позивачем був направлений виконавчий лист № 2а-23495/10/0570 від 05.11.2010 року до Кіровського відділу державної виконавчої служби Макіївського міського управління юстиції, однак постановою Кіровського ВДВС Макіївського МУЮ (ВП №41821191) від 05.02.2014 року відмовлено в прийнятті до провадження виконавчого документу та у відкритті виконавчого провадження. Позивач вважає дії державного виконавця Кіровського відділу державної виконавчої служби Макіївського міського управління юстиції з відмови у відкритті виконавчого провадження про примусове виконання виконавчого № 2а-23495/10/0570 про стягнення податкового боргу з ТОВ «Транслайн» неправомірними, у зв'язку з чим просить зобов'язати відповідача прийняти виконавчий лист до виконання та відкрити виконавче провадження. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, надала письмові заперечення, відповідно до яких вважає адміністративний позов необґрунтованим та просить відмовити в його задоволені в повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців. Оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби має відбуватися згідно зі статтею 13 Закону України «Про державну виконавчу службу», частиною третьою статті 6, частиною першою статті 12, статтею 82 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до статті 13 Закону України «Про державну виконавчу службу» дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені до вищестоящої посадової особи або до суду у порядку, встановленому законом. Так, згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до частини першої статті 12 цього Закону сторони виконавчого провадження мають право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом. Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб) можуть бути оскаржені до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (частина п'ята статті 82 Закону України «Про виконавче провадження»). Судом встановлено, що Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 05.11.2010 року у справі № 2а-23495/10/0570 задоволено позов Макіївської об'єднаної державної податкової інспекції про стягнення податкового боргу з податку на додану вартість з товариства з обмеженою відповідальністю «Транслайн» у розмірі 74602,73 грн. Виконавчий лист видано позивачу 16.03.2011 року, який направлено до Кіровського відділу державної виконавчої служби Макіївського міського управління юстиції. Однак, Кіровським відділом державної виконавчої служби Макіївського міського управління юстиції 05.02.2014 року прийнято постанову ВП № 41821191 про відмову у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2а-23495/10/0570, виданого Донецьким окружним адміністративним судом про стягнення податкового боргу з податку на додану вартість з товариства з обмеженою відповідальністю «Транслайн» у розмірі 74602,73 грн. З мотивувальної частини постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження вбачається, що державний виконавець посилається на інформаційний лист Вищого адміністративного суду України № 1481/12/13-13 від 24.10.2013 року, крім того підставою відмови у відкритті виконавчого провадження зазначений пункт 8 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження». Суд вважає таке рішення відповідача необґрунтованим з огляду на наступне. Вичерпні підстави відмова у відкритті виконавчого провадження визначено статтею 26 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, пункт 8 частини 1 встановлює, що державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження. Інформаційний лист №1484/12/13-13 від 24.10.2013 року Вищого адміністративного суду України, на який посилається державний виконавець при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві, містить роз'яснення порядку стягнення податкового боргу, однак носить лише інформаційний, рекомендаційний характер, даний лист не має статусу закону та не встановлює норми права, яки підлягають обов'язковому застосуванню. Жодним законом не встановлені обставини, що виключають здійснення виконавчого провадження саме у рамках виконавчого провадження № 41821191. У листі №1484/12/13-13 від 24.10.2013 року Вищий адміністративний суд України, з посиланням на пункт 95.3 статті 95 Податкового кодексу України та постанову Правління Національного банку України від 21.01.2004 року № 22, звертає увагу на особливий порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з платника податків у рахунок погашення податкового боргу, при якому органами стягнення, які здійснюють процедуру їх примусового виконання, є контролюючі органи в розумінні Податкового кодексу України. В даному листі Вищого адміністративного суду України мова йде про стягнення з платників податків коштів у рахунок погашення податкового боргу, а в постанові суду по справі № 2а-23495/10/0570 у резолютивній частині визначено: «стягнути суму податкового боргу». Тобто, в даній постанові не вказано спосіб виконання рішення суду за рахунок коштів, а передбачене стягнення податкового боргу як за рахунок коштів, так і за рахунок майна, а отже не може бути виконана у зазначеному вище порядку та підлягає виконання органами ДВС. Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі. Згідно із зазначеним вище правилом дія закону чи іншого нормативно-правового акта поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття ним чинності. Це є однією з найважливіших гарантій правової стабільності, впевненості суб'єктів права в тому, що їх правове становище не погіршиться з прийняттям нового закону чи іншого нормативного акта, а також необхідною умовою довіри до держави і права. Постанова Правління Національного банку України від 30.03.2012 року № 122 включає зміни до Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої 21.01.2004 року постановою Національного банку України № 22 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.03.2004 року за № 377/8976. Так, Інструкцію № 22 доповнено главою 12 «Списання банком коштів з рахунків платників податків/суб'єктів господарювання», якою передбачено механізм виконання платіжних документів органів державної податкової служби - інкасових доручень (розпоряджень) та форму таких інкасових доручень за додатком 24. Положення постанови Правління Національного банку України від 30.03.2012 року № 122 діють з 21.06.2012 року, а виконавчий лист № 2а-23495/10/0570 виданий 16.03.2011 року. Відповідно до підпункту 14.1.137 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України орган стягнення - державний орган, уповноважений здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу в межах повноважень, встановлених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до пункту 41.2 статті41 Податкового кодексу України органами стягнення є виключно контролюючі органи, уповноважені здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску у межах повноважень, а також державні виконавці у межах своїх повноважень. За статтею 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Стаття 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачає, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом. Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу; примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу». Згідно пункту 5 статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторони, а також сама заінтересована сторона мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, обов'язкові тією мірою, якою вони були б обов'язковими для сторони, яку правонаступник замінив. Крім того, частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», і таке виконання, відповідно до статті 258 Кодексу адміністративного судочинства України, здійснюється на підставі виконавчого листа. У інформаційному листі №1484/12/13-13 від 24.10.2013 року Вищого адміністративного суду України вказано, що у адміністративних судів відсутні підстави для видачі виконавчих листів про примусове виконання судових рішень у порядку статей 257 та 258 Кодексу адміністративного судочинства України, тому що процедура погашення податкового боргу є самостійною процедурою, яка регулюється окремими нормами, а саме Податковим кодексом України, а не законодавством про виконавче провадження. Оскільки виконавчий лист № 2а-23495/10/0570 був виданий судом у 2011 році, у державного виконавця були відсутні підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження. Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади й органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України. Нормами ч. 3 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. З огляду на вище викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання дій державного виконавця неправомірними щодо відмови у відкритті виконавчого провадження. Разом з тим, суд відмовляє у задоволені вимог про зобов'язання відповідача прийняти виконавчий лист до виконання та відкрити виконавче провадження з огляду на наступне. Відповідно до статті 25 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. Кодекс адміністративного судочинства України та Закон України «Про виконавче провадження» не передбачають захист прав, свобод та інтересів органу у спосіб вирішення спірного питання саме судовим рішенням, тобто замість органу, до компетенції якого воно належить, без дотримання процедури, яка передує прийняттю рішення по суті звернення. Оскільки судом встановлено, що відкриття виконавчого провадження відбувається шляхом здійснення перевірки виконавчого документа, тому суд не має втручатися в управлінську діяльність відповідача та здійснювати його повноваження, так як обов'язок щодо вирішення питання про прийняття виконавчого документа та відкриття виконавчого провадження належить до компетенції відповідача, а отже позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог частково.

Результат розгляду: partial