Рішення адміністративного суду від 2014-02-04 00:00:00+02

У квітні 2013 року ФОП [PERSON] (надалі - позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Білгород-Дністровської ОДПІ Одеської області (надалі - ОДПІ), в якому просив визнати протиправними та скасувати наступні податкові повідомлення-рішення ОДПІ від 18.12.2012 року: - №0000861701, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 20833,75 грн., в тому числі 16667,00 грн. - за основним платежем та 4166,75 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями; - №0000871701, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 85038,64 грн., в тому числі 68030,91 грн. - за основним платежем та 17007,73 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями; - №0000881701, яким позивачу нараховано суму штрафних (фінансових) санкцій по податку з доходів найманих працівників у розмірі 510,00 грн.. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 30.08.2013 року позовні вимоги задоволені повністю. Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати спірну постанову суду та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Спірні податкові повідомлення-рішення винесені на підставі акту ОДПІ від 02.11.2012 року №2770/17-01/[NUMBER] про результати планової виїзної документальної перевірки дотримання позивачем вимог податкового та іншого законодавства з 01.07.2010 року по 31.11.2011 року. За висновками акту перевірки, порушення норм податкового законодавства, які вплинули на спірні повідомлення-рішення, полягають у наступному: - порушено пп.3.1.1 п.3.1 ст.3, п.4.1 ст.4, пп.7.3.1 п.7.3 ст.7 Закону України від 03.04.1997 року №168/97-ВР «Про податок на додану вартість», внаслідок чого занижено податкові зобов'язання з ПДВ за листопад 2010 року на суму 16667,00 грн.; - порушено ст.13 Декрету КМУ №13-92 від 26.12.92 року «Про прибутковий податок з громадян», внаслідок чого занижено податок на доходи фізичних осіб від господарської діяльності за 4 квартал 2010 рік на суму 12499,95 грн., а також п.177.1, п.177.2, п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України, внаслідок чого занижено податок на доходи фізичних осіб від господарської діяльності за 2010 рік на суму 55530,96 грн., - порушено пп.«б» п.19.2 ст.19 Закону України від 22.05.2003 року №889-IV «Про податок з доходів фізичних осіб» та абз.б п.п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України у вигляді неподання позивачем розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку за 4 квартал 2010 року, за 2 квартал та 4 квартал 2011 року. Задовольняючи повністю позовні вимоги, суд першої інстанції не погодився з висновками акту перевірки, зазначивши, що вони не відповідають обставинам справи. Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з висновками суду першої інстанції в зв'язку з наступним. 1. За змістом акту перевірки вбачається, що нарахування позивачу податковим повідомленням-рішенням №0000861701 зобов'язань з ПДВ за листопад 2010 року на суму 16667,00 грн., пов'язано з тим, що позивач не відобразив в декларації з ПДВ за листопад 2010 року суму отриманої від ФОП [PERSON] оплати за товар (продукти харчування) в розмірі 100000,00 грн., згідно банківської виписки за 05.11.2010 року, а відтак не включив до складу своїх зобов'язань з ПДВ за цей місяць 16667,00 грн.. Факт отримання 05.11.2010 року від ФОП [PERSON] оплати за товари в сумі 100000,00 грн., а також факт невключення цієї суми до складу податкових зобов'язань з ПДВ за листопад 2010 року позивач не заперечує. Скасовуючи податкове повідомлення-рішення №0000861701, суд першої інстанції зазначив, що при перевірки не було враховані затрати позивача на купівлю товарів у ПП «Парнтер» на суму 99986,58 грн., а факт понесення таких витрат підтверджується наданими позивачем до матеріалів справи видатковими та податковими накладними від 01.09.2010 р. № 107 на суму 54820,84 грн., №108 на суму 45160,74 грн., квитанціями до прибуткового касового ордеру від вересня 2010 року (а.с.33-35). Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим з таких підстав. Згідно абзацу першого пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону №168/97 податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт /послуг/ - актом прийняття робіт /послуг/ чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт /послуг/ /підпункт 7.4.5 цього ж пункту/. Відповідно до пп.7.5.1 п.7.5 ст.7 названого Закону датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів /робіт, послуг/, дата виписки відповідного рахунку /товарного чека/ - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів /робіт, послуг/. Як зазначено в акті перевірки та не заперечується самим позивачем (п.2.5) у поданих позивачем деклараціях з ПДВ за липень-грудень 2010 року обсяги податкових зобов'язань та податкового кредиту дорівнюють нулю. Отже, за ці періоди, у тому числі за листопад 2010 року, сам позивач декларував відсутність операцій з придбання та реалізації товарів, які підлягають оподаткуванням податком на додану вартість. За нормами ст.5 та ст.17 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» від 21.12.2000 року №2181-ІІІ податкове зобов'язання, самостійно визначене платником податків у податковій декларації, вважається узгодженим з дня подання такої податкової декларації. Якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 15 цього Закону) платник податків самостійно виявляє помилки у показниках раніше поданої податкової декларації, такий платник податків має право надати уточнюючий розрахунок. Платник податків має право не подавати такий розрахунок, якщо такі уточнені показники зазначаються ним у складі податкової декларації за будь-який наступний податковий період, протягом якого такі помилки були самостійно виявлені. Форма уточнюючих розрахунків визначається у порядку, встановленому для податкових декларацій. Факту уточнення позивачем в наступних податкових періодах показників податкового кредиту листопада 2010 року з урахуванням податкових накладних від ПП «Парнтер» від 01.09.2010 року №107 та №108 не встановлено, і позивач на наявність такого факту не посилається. Крім того, надані позивачем видаткові та податкові накладні від ПП «Парнтер» від 01.09.2010 року №107 та №108, а також квитанції до прибуткового касового ордеру від вересня 2010 року відповідно до пп.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону №168/97 могли бути підставою для формування податкового кредиту вересня 2010 року, а не листопада 2010 року. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивач самостійно узгодив показники декларації за листопад 2010 року, в якій відобразив відсутність податкового кредиту, і в наступних податкових періодах не здійснював уточнень показників податкового кредиту листопада 2010 року, а надані до матеріалів справ документи про придбання у вересні 2010 року товарів у ФОП [PERSON] не впливають на показники податкового кредиту листопада 2010 року. Слід також зазначити, що відповідно до п.44.6 ст.44 ПК України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам органу державної податкової служби, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності. Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення. В абзаці другому пункту 44.7 ст.44 ПК України передбачено, що протягом п'яти робочих днів з дня отримання акта перевірки платник податків має право надати до контролюючого органу, що призначив перевірку, документи, визначені в акті перевірки як відсутні. В матеріалах справи відсутні докази того, що до моменту винесення спірних податкових повідомлень-рішень позивач виконав наведені приписи Податкового кодексу України стосовно надання відповідачу документів, які не були надані під час перевірки, і сам позивач на наявність таких обставин не посилається. Отже, висновок акту перевірки про заниження позивачем податкових зобов'язань з ПДВ за листопад 2010 року на суму 16667,00 грн. колегія суддів вважає правильним, а тому ДПІ правомірно винесло податкове повідомлення-рішення №0000861701. 2. За змістом розділу 2.2 акту нарахування позивачу податковим повідомленням-рішенням №0000871701 зобов'язань з ПДФО на суму 68030,91 грн., у тому числі 12499,96 грн. - за 4 кв. 2010 року та 55530,96 грн. - за 2011 рік, пов'язано з наступними порушеннями: - заниження оподатковуваного доходу за 4 кв. 2010 року на суму 8333,00 грн. (без ПДВ) внаслідок не недекларування позивачем за цей період виручки в розмірі 100000,00 грн. (з ПДВ), отриманої 05.11.2010 року від ФОП [PERSON] оплати за продукти харчування (стор.8 акту); - завищення валового доходу за 2011 рік на суму 94095,00 грн. внаслідок невідповідності самостійно задекларованих позивачем за цей період показників валового доходу в розмірі 1404115,00 грн. та суми документально підтвердженого валового доходу, яка за цей період встановлена перевіркою в розмірі 1310020,00 грн. на підставі даних книги обліку доходів та витрат позивача та даних про рух коштів на банківському рахунку (стор.8-9 акту); - завищення валових витрат за 2011 рік на суму 433391,00 грн. внаслідок невідповідності самостійно задекларованих позивачем за цей період показників витрат в розмірі 1398663,00 грн. та суми документально підтверджених витрат, яка за цей період встановлена перевіркою в розмірі 1158326,97 грн. на підставі даних книги обліку доходів та витрат позивача, первинних документів та даних про рух коштів на банківському рахунку (стор.10-11 акту); Скасовуючи податкове повідомлення-рішення №0000871701, суд першої інстанції погодився з доводами позивача, що під час перевірки ДПІ не врахувала витрати позивача у вересні 2010 року на придбання товарі у ПП «Парнер» на суму 99986,58 грн. згідно видаткових та податкових накладних від 01.09.2010 року №107, №108, а також не врахувала проведені позивачем протягом 2011 року витрати у готівковій формі на придбання товарів у ФОП [PERSON] в розмірі 654744,35 грн.. З такими доводами позивача та суду першої інстанції ДПІ не погоджується, посилаючись на те, що надані позивачем до матеріалів справи первинні документи про придбання товарів у ПП «Парнер» у вересні 2010 року на суму 99986,58 грн., а також документи про придбання протягом вересня-грудня 2011 року товарів у ФОП [PERSON] за готівку на суму 654744,35 грн. не могли бути враховані в зв'язку з їх відсутністю під час перевірки. Також ОДПІ посилається на те, що надана ПП «Парнер» звітність за 2010 рік не відображає взаємовідносин з позивачем. Колегія суддів не погоджується з доводами позивача та суду першої інстанції про неправомірність податкового повідомлення-рішення №0000871701 з огляду на наступне. Як зазначено в п.п.1.16.1, 2.2.1.1 та 2.2.2.1 акту перевірки, за даними Декларації позивача про доходи за 4 кв. 2010 року валового доходу та валових витрат за цей період не було. Цей факт позивачем не оспорюється. Отже, за 4 квартал 2010 року позивач не декларував витрати на придбання товарів у ПП «Парнер» у вересні 2010 року на суму 99986,58 грн.. Також не встановлено того факту, що показники валових витрат за 4 квартал 2010 року були уточнені позивачем в наступних податкових періодах з урахуванням документів про придбання товарів у ПП «Парнтер» на суму 99986,58 грн. згідно видаткових накладних від 01.09.2010 року №107 та №108, і позивач на наявність такого факту не посилається. Як вже зазначено вище, матеріали справи не містять доказів того, що після проведення перевірки і до моменту винесення спірних повідомлень-рішень позивач відповідно до вимог 44.7 ст.44 ПК України надав відповідачу первинні документи з придбання товарів у ПП «Парнтер» на суму 99986,58 грн.. Також відсутні і докази надання позивачем до ОДПІ документів про придбання товарів у ФОП [PERSON] за готівку на суму 654744,35 грн. протягом вересня-грудня 2011 року. Сам позивач не стверджує про факт надання відповідачу таких документів до моменту прийняття спірних повідомлень-рішень. З урахуванням визначеного у статті 44 Податкового кодексу України порядку підтвердження платником показників своєї податкової звітності первинними документами, які визначені контролюючим органом в акті перевірки як відсутні, і враховуючи відсутність доказів дотримання позивачем такого порядку, колегія суддів вважає, що посилання позивача та суду першої інстанції на неврахування відповідачем витрат на придбання товарів у ПП «Парнер» на суму 99986,58 грн. та у ФОП [PERSON] на суму 654744,35 грн. є необґрунтованими і такими, що не спростовують правильність висновків акту перевірки, а відтак підстави для скасування податкового повідомлення-рішення №0000871701 відсутні. 3. Щодо правомірності податкового повідомлення-рішення №0000881701, яким позивачу нараховано суму штрафних (фінансових) санкцій по податку з доходів найманих працівників у розмірі 510 грн., колегія суддів зазначає наступне. Згідно п.2.4 акту перевірки підставою для застосування такого штрафу стало те, що позивач, перерахувавши ФОП [PERSON] кошти за поставлений товар 05.11.2010 року в сумі 100000,00 грн., 12.04.2011 року в сумі 33508,11 грн., 22.11.2011 року в сумі 80000,00 грн., 22.12.2011 року в сумі 50000,00 грн. та 28.12.2011 року в сумі 500000,00 грн., в порушення пп.«б» п.19.2 ст.19 Закону України від 22.05.2003 року №889-IV «Про податок з доходів фізичних осіб» та абз.б п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України не подав розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку за 4 квартал 2010 року, за 2 квартал та 4 квартал 2011 року. Колегія суддів не може погодиться з такими висновками акту перевірки з огляду на наступне. Підпункт «б» пункту 19.2 ст.19 Закону України від 22.05.2003 року №889-IV «Про податок з доходів фізичних осіб» та підпункт «б» п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України зобов'язують осіб, які відповідно до цих законодавчих актів мають статус податкових агентів, подавати податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. В той же час, відповідно до п.177.8 ст.177 ПК України під час нарахування (виплати) фізичній особі - підприємцю доходу від здійснення нею підприємницької діяльності, суб'єкт господарювання та/або самозайнята особа, які нараховують (виплачують) такий дохід, не утримують податок на доходи у джерела виплати, якщо фізичною особою - підприємцем, яка отримує такий дохід, надано копію документу, що підтверджує її державну реєстрацію відповідно до закону як суб'єкта підприємницької діяльності. Це правило не застосовується в разі нарахування (виплати) доходу за виконання певної роботи та/або надання послуги згідно з цивільно-правовим договором, коли буде встановлено, що відносини за таким договором фактично є трудовими, а сторони договору можуть бути прирівняні до працівника чи роботодавця відповідно до підпунктів 14.1.195 та 14.1.222 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу. Як вже зазначено вище, ОДПІ в п.2.4 акту перевірки чітко встановила, що кошти були перераховані позивачем фізичній особі - підприємцю [PERSON] саме за товар. За таких обставин колегія суддів вважає, що за наслідками таких виплат у позивача не виник обов'язок подання, як податковим агентом, розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь ФОП [PERSON], оскільки за приписами податкового законодавства цей підприємець зобов'язаний самостійно декларувати суми отриманого доходу від своєї підприємницької діяльності та самостійно сплачувати податки від такої діяльності. Таким чином, нарахування позивачу податковим повідомленням-рішенням №0000881701 штрафу в розмірі 510,00 грн. не можна вважати правомірним, в зв'язку з чим позовні вимоги в частині скасування цього рішення правильно були задоволені судом першої інстанції. В той же час, скасовуючи податкове повідомлення-рішення №0000881701, суд першої не навів жодного обґрунтування для скасування цього рішення. Також суд першої інстанції в резолютивній частині постанови прийняв рішення стовно податкових повідомлень-рішень ОДПІ від 18.02.2012 року, в той час як спірні податкові повідомлення-рішення №0000861701, №0000871701 та №0000881701 винесені ОДПІ 18.12.2012 року. Слід також зазначити, що мотивувальна частина постанови суду першої інстанції в більшості майже дослівно відтворює мотивувальну частину поданого позивачем уточненого адміністративного позову від 21.06.2013 року (а.с.170-179). Оскільки допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права вплинули на правильність судового рішення, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування постанови суду першої інстанції з винесенням нової постанови про часткове задоволення позовних вимог. За таких обставин апеляційна скарга ОДПІ підлягає задоволенню частково. Відповідно до ч.3 ст.94 КАС України понесені позивачем судові витрати в сумі 1063,85 грн. (а.с.63) підлягаю стягненню на користь позивача з Державного бюджету України пропорційно до задоволених позовних вимог.

Результат розгляду: partial