Рішення адміністративного суду від 2014-02-05 00:00:00+02

Рішенням Господарського суду АР Крим від 06.10.2012 у справі №5002-1/3621-2011, залишеним без змін постановою Севастопольського апеляційного господарського суду від 10.01.2012, визнано за фізичною особою-підприємцем [PERSON] право власності на нерухоме майно - торгівельний павільйон розміром 4,024х2,93 м. загальною площею 9,1 м. кв., що знаходиться біля дому [ADDRESS]; зобов'язано Партенітську селищну раду видати фізичній особі-підприємцю [PERSON] свідоцтво про право власності на нерухоме майно торгівельний павільйон розміром 4,024х2,93м. загальною площею 9,1 м. кв., що знаходиться біля дому [ADDRESS]. Рішенням Виконавчого комітету Партенітської селищної ради №3-31 від 11.04.2013 об'єкту нерухомого майна - торгівельний павільйон розміром 4,024х2,93м. загальною площею 9,1 м. кв., що знаходиться біля дому [ADDRESS], присвоєно поштову адресу: [ADDRESS]. Судом встановлено, що позивач звернувся до Реєстраційної служби Алуштинського міського управління юстиції АР Крим з заявою про реєстрацію права власності на нерухоме майно - торгівельний павільйон розміром 4,024х2,93 м. загальною площею 9,1 м. кв., що знаходиться [ADDRESS]. Разом з заявою було надано також рішення Господарського суду АР Крим, постанова Севастопольського апеляційного господарського суду та рішення Виконавчого комітету Партенітської селищної ради №3-31 від 11.04.2013 та інші документи згідно з переліком. Відповідно до письмових пояснень представника Реєстраційної служби Алуштинського міського управління юстиції АР Крим заява позивача разом з доданими документами згідно з вимог Порядку взаємодії органів державної реєстрації прав та їх посадових осіб, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2013 № 607/5 була спрямована до Державної реєстраційної служби України. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Ботезат Олексія Павловича від 01.07.2013р. за №3549553 позивачу відмовлено у державній реєстрації права власності на будівлю - торгівельний павільйон. Підставою для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на нерухоме майно визначено наступне: документи не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Не погодившись з зазначеним рішенням та діями державного реєстратора з у рахуванням заяви про зміну предмету позову, позивач звернулася до суду. Перевіряючи законність та обґрунтованість позовних вимог, суд зважає на наступне. Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Оцінюючи правомірність дій та рішень органу владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які він повинен дотримуватися при реалізації своїх дискреційних повноважень, встановлюючи чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Частиною 2 статті 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Правовідносини, пов'язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулюються Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (зі змінами та доповненнями; надалі Закон № 1952-IV) та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений Постановою Кабінету міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (надалі порядок №703). Статтями 3 та 4 Закону № 1952-IV визначено, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому Законом. У пункті 13 статті 19 Закону № 1952-IV встановлено, що підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, що набрали законної сили. Таким чином, підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно є відповідне рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно, яке набрало законної сили. Згідно із положеннями статті 24 Закону № 1952-IV у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) об'єкт нерухомого майна або більша його частина розміщені на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; 5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 6) заявлене право вже зареєстровано. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації оформлюється рішення за зразком, встановленим Міністерством юстиції України. Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, зазначених у пункті 4 частини першої цієї статті, не позбавляє заявника права повторно звернутися із заявою за умови усунення перешкод для державної реєстрації прав та їх обтяжень. Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена. Отже, перелік підстав для відмови у реєстрації права власності чітко визначений Законом №1952-IV, є вичерпним та не підлягає розширеному тлумаченню. Перелік документів, необхідних для реєстрації, встановлений Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений Постановою Кабінету міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (далі - Порядок №703). Згідно з пунктом 12 Порядку №703 під час розгляду заяви про державну реєстрацію і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо: 1) обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у встановлених законом випадках); 2) повноважень заявника; 3) відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; ^ 4) наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону; 5) наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав. Відповідно до п.27 Порядку №703 документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є: 1) укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно, чи його дублікат; 2) свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат; 3) свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат; 4) свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, видані нотаріусом, чи їх дублікати; 5) свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане державним реєстратором відповідно до цього Порядку; 6) свідоцтво про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 7) свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане органом місцевого самоврядування або місцевою держадміністрацією до набрання чинності цим Порядком; 8) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийняте власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 9) державний акт на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою; 10) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 11) ухвала суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 12) заповіт, яким встановлено сервітут на нерухоме майно; 13) закон, яким встановлено сервітут на нерухоме майно; 14) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об'єкта нерухомого майна релігійній організації; 15) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об'єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 16) інші документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно відповідно до закону. Судом встановлено, що разом з заявою про реєстрацію права власності позивачем надано також Рішення Господарського суду АР Крим від 06.10.2012 у справі №5002-1/3621-2011, постанову Севастопольського апеляційного господарського суду від 10.01.2012, відповідно до якого визнано за фізичною особою-підприємцем [PERSON] право власності на нерухоме майно - торгівельний павільйон розміром 4,024х2,93 м. загальною площею 9,1 м. кв., що знаходиться біля дому [ADDRESS]. Окрім того, позивачем надано також рішення Партенітської селищної ради №3-31 від 11.04.2013, відповідно до якого об'єкту нерухомого майна - торгівельний павільйон розміром 4,024х2,93м. загальною площею 9,1 м. кв., що знаходиться біля дому [ADDRESS], присвоєно поштову адресу: [ADDRESS]. Суд зауважує, що згідно з рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Ботезат Олексія Павловича від 01.07.2013р. за №3549553 позивачу відмовлено у державній реєстрації права власності на будівлю - торгівельний павільйон у зв'язку з тим, що документи не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Під час розгляду справи відповідачами не було надано будь-яких доказів та обґрунтувань з приводу того, які документи не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, та у чому полягає така невідповідність. Незважаючи на те, що ухвалою суду від 14.01.2014 були витребувані від відповідачів усі документи, на підставі яких прийнято спірне рішення. Отже, враховуючи встановлені судом обставини та наведені норми діючого законодавства, суд дійшов висновку, що рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Ботезат Олексія Павловича від 01.07.2013р. за №3549553 прийнято з порушенням основних принципів адміністративної процедури, встановлених ст. 2 КАС України, тому є протиправним. Водночас суд вважає, що в частині позовних вимог про визнання протиправними дій державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Ботезата Олексія Павловича, що виражені у протиправній відмові ним у державній реєстрації за ФОП [PERSON] права власності на нерухоме майно - торгівельний павільйон розміром 4,024x2,93м. загальною площею 9,1 м.кв., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в задоволенні адміністративного позову слід відмовити, оскільки прийняття рішення про відмову в реєстрації права власності відноситься до повноважень державного реєстратора, та ненадання доказів на підтвердження обґрунтованості прийнятого рішення не свідчить про протиправність дій владного суб'єкту. Окрім того, належним та достатнім способом захисту порушеного права у спірних правовідносинах є визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Ботезат Олексія Павловича від 01.07.2013р. за №3549553. Вирішуючи питання щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про зобов'язання державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України та Державну реєстраційну службу України вчинити дії щодо реєстрації за ФОП [PERSON] права власності на нерухоме майно - торгівельний павільйон розміром 4,024x2,93м. загальною площею 9,1 м.кв., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та направити документи, необхідні для формування реєстраційної або облікової справи щодо зазначеного об'єкту нерухомого майна, до Реєстраційної служби Алуштинського міського управління юстиції, суд зважає на наступне. Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону №1952-IV державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості надходження заяв. Частиною 1 ст. 8 Закону №1952-IV орган державної реєстрації прав: 1) проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації; 2) забезпечує ведення Державного реєстру прав; 3) надає інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом; 4) забезпечує облік безхазяйного нерухомого майна; 5) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону №1952-IV державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; 2) приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав. За приписами пункту 2 Порядку взаємодії органів державної реєстрації прав та їх посадових осіб, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2013 № 607/5 державна реєстрація, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у випадках, передбачених у пункті 1 наказу (зокрема, державна реєстрація права власності та/або речових прав на нерухоме майно, що виникає на підставі рішення суду, що набрало законної сили, де однією із сторін є юридична особа, та/або інший суб'єкт господарювання, та/або фізична особа - підприємець), проводиться державними реєстраторами прав на нерухоме майно Укрдержреєстру відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703. Як слідує з наведених норм діючого законодавства, якими врегульовані спірні правовідносини, у цьому випадку до виключних повноважень Державної реєстраційної служби України віднесено проведення реєстрації права власності на нерухоме майно (або відмови у такій реєстрації), що є у подальшому підставою для внесення відповідного запису до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, тобто до дискреційних повноважень владного суб'єкту. Під дискреційними повноваженнями суд розуміє повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин (Рекомендація Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів). Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Відповідно до положень статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Слід зазначити, що у суду відсутні повноваження на втручання в компетенцію державного органу в частині вимоги надання позитивного висновку щодо будь-якого питання, віднесеного до його компетенції, оскільки це мало б наслідком порушення принципу функціонального поділу єдиної системи державної влади в частині врівноваження повноважень владних суб'єктів шляхом розмежування предметів відання, що виключає можливість ущемлення або підкорення одних органів державної влади іншим. Отже, визначення за владного суб'єкту питання щодо реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна та зобов'язання останнього внести до державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідні відомості про реєстрацію права власності, було б формою втручання у дискреційні повноваження органу реєстрації речових прав, що суперечить меті і завданню адміністративного судочинства. Тому в цій частині в задоволенні адміністративного позову слід відмовити. Беручи до уваги, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову в частині позовних вимог про зобов'язання державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Ботезата Олексія Павловича та Державну реєстраційну службу України вчинити дії щодо реєстрації за ФОП [PERSON] права власності на нерухоме майно - торгівельний павільйон розміром 4,024x2,93м. загальною площею 9,1 м.кв., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та направити документи, необхідні для формування реєстраційної або облікової справи щодо зазначеного об'єкту нерухомого майна, до Реєстраційної служби Алуштинського міського управління юстиції, позовні вимоги про зобов'язання Реєстраційну службу Алуштинського міського управління юстиції вчинити дії щодо реєстрації за ФОП [PERSON] права власності на нерухоме майно - торгівельний павільйон розміром 4,024x2,93м. загальною площею 9,1 м. кв., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], є передчасними, у зв'язку з чим задоволенню не підлягають. Водночас, враховуючи необхідність захисту прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах, суд вважає за можливим на підставі 11 КАС України вийти за межи позовних вимог та зобов'язати Державну реєстраційну службу України повторно розглянути заяву фізичної особи-підприємця [PERSON] про реєстрацію права власності на нерухоме майно - торгівельний павільйон розміром 4,024х2,93 м. загальною площею 9,1 м. кв., що знаходиться [ADDRESS]. У зв'язку з чим, адміністративний позов слід задовольнити частково. Під час прийняття постанови суд, зокрема, вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати (стаття 161 КАС України). Якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа) (частина перша статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України). В судовому засіданні 05.02.2014 проголошено вступну та резолютивну частини постанови. У повному обсязі постанову виготовлено та підписано 10.02.2014.

Результат розгляду: partial