Рішення адміністративного суду від 2014-03-04 00:00:00+02

ФОП [PERSON] звернувся у суд з позовом до Чернігівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Чернігівській області, в якому просив скасувати податкові повідомлення - рішення від 17.07.2013 року №0003331700 та №0003341700. Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2013 року адміністративний позов задоволено. Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду - скасуванню з таких підстав. Суд першої інстанції дійшов висновку про неправомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень з огляду на безпідставність висновків податкового органу про відсутність реального характеру господарських операцій з деякими контрагентами, внаслідок яких позивачем сформовано податковий кредит та витрати, пов'язані з отриманням доходу. Проте, з таким висновком суду не можна погодитися. Колегією суддів установлено, що відповідачем проведено документальну позапланову невиїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2010 року по 31.12.2012 року, за підсумками якої складено акт від 03.07.2013 року №4/17/[NUMBER] та виявлено порушення п. 44.6 ст. 44, п. 85.2 ст. 85 Податкового кодексу України, яке виявилось у тому, що позивачем не в повному обсязі надано документи для проведення перевірки, ст. 164, п. 177.4 ст. 177 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено оподатковуваний дохід на загальну суму 895703,88 грн., в тому числі за 2011 рік - на суму 217481,00 грн., за 2012 рік - на суму 678222,88 грн., що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб в сумі 148723,07 грн., п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету на суму 174247,00 грн. За наслідками перевірки відповідачем прийнято податкові повідомлення - рішення від 17.07.2013 року №0003331700, яким збільшено грошове зобов'язання позивача з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, на загальному суму 185903,84 грн., з них 148723,07 грн. - за основним платежем, 37180,77 грн. - за штрафними санкціями, №0003341700, яким позивачу збільшено грошове зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 260225,00 грн., з них 174247,00 грн. - за основним платежем, 41978,00 грн. - за штрафними санкціями. Не погоджуючись із указаними рішеннями податкового органу, а також результатами їх адміністративного оскарження до Головного управління Міндоходів у Чернігівській області та Міністерства доходів і зборів України, позивач звернувся у суд. Обговорюючи правомірність прийняття відповідачем оскаржуваних податкових повідомлень - рішень, судова колегія зважає на таке. Як убачається із матеріалів справи, а саме акту перевірки, підставою для нарахування грошових зобов'язань по податку на доходи фізичних осіб та податку на додану вартість стало виявлення податковим органом під час перевірки позивача взаємовідносини останнього з контрагентами-постачальниками: ТОВ «Фірма «БЮС-гарантія», ПП «Захід», ПП «Промбуд», ПП «Ельвіра Трейд» ТОВ «Склоплюс», за наслідками яких витрати, понесені ФОП [PERSON] на придбання товарів (скло, ДСП, будматеріали), безпідставно віднесено до складу валових, а податок на додану вартість - до податкового кредиту у 2011 та 2012 роках. Указані висновки контролюючого органу ґрунтуються на тому, що позивачем до перевірки не надано книги обліку доходів та витрат, калькуляції виробів та інших документів, які підтверджують кількість використаного матеріалу на виготовлення одного виробу, а також його ціну, що свідчить про відсутність можливості пов'язати кошти, сплачені за придбаний у названих контрагентів товар (скло, ДСП, будматеріали) із витратами, безпосередньо пов'язаними з отриманням доходів внаслідок господарської діяльності позивача, до якої відноситься, зокрема: формування й оброблення листового скла, виробництво й оброблення інших скляних виробів, у тому числі технічних, виробництво меблів для офісів та підприємств торгівлі, виробництво інших меблів. У ході перевірки було встановлено, що в підприємницькій діяльності позивач використовує приміщення - склад, що знаходиться за адресою: м. Чернігів, вул. Промислова, 15. Також, в акті податкової перевірки, з посиланням на письмові пояснення позивача вх. №16/М від 02.07.2013 року, значиться, що останній не має власних транспортних засобів, а також, що наймана праця ним в господарській діяльності не використовувалась. Враховуючи викладене, слідує, що відповідач заперечує правомірність задекларованих позивачем за 2011 та 2012 роки сум податкового кредиту та витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходу, з огляду на відсутність належного підтвердження фактичного здійснення господарських операцій з ТОВ «Фірма «БЮС-гарантія», ПП «Захід», ПП «Промбуд», ПП «Ельвіра Трейд» ТОВ «Склоплюс», а також спроможності їх вчинення у заявлених обсягах з урахуванням фізичних можливостей однієї особи. Аналізуючи доводи податкового органу, колегія суддів зважає на таке. Під господарською діяльністю у Господарському кодексі України (стаття 3) розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Підпунктом 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України господарська діяльність визначена як діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами. Згідно підпункту 44.1 статті 44 цього Кодексу для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абзац другий вищевказаної правової норми). Зі змісту пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України слідує, що базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу. Пунктами 177.2, 177.3, 177.4 статті 177 цього Кодексу передбачено, що об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця. Для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг). До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу. Зі змісту норм, закріплених у ІІІ розділі Податкового кодексу України слідує, що витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку. Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку (ч. 2 ст. 3 Закону). У частині 1 статті 9 цього Закону встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Що стосується податкового кредиту, неправомірність формування якого у 2011 та 2012 роках встановлена відповідачем, колегія суддів зауважує, що відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу; Відповідно до ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. У відповідності до пп. 201.1. ст. 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України). Податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. За приписами п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. Зі змісту зазначених положень слідує, що необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні поставлених платнику податків товарів сум до податкового кредиту та до витрат, пов'язаних з отримання доходу, є факт дійсного проведення господарських операцій, обумовлених відповідними угодами, що має засвідчуватись належними первинними документами. Відображення у даних податкового обліку господарської операції, в ході якої відбулась лише імітація купівлі товару, не являється підставою для отримання податкової вигоди за рахунок зменшення об'єкта оподаткування. Задля встановлення факту здійснення господарських операцій, на підставі яких сформовано витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на доходи фізичних осіб-підприємців та податковий кредит з податку на додану вартість, колегією суддів з'ясовано наступне. Між позивачем, як покупцем та ТОВ «БЮС-гарантія», як продавцем, ПП «Захід», ТОВ «Мажестик», ТОВ «Лентакс-Юг», ТОВ «Склоплюс», як постачальниками, було укладено договори: купівлі-продажу та поставки № тт-068 від 06.04.2011 року, № 237 від 28.07.2011 року, № 78 від 11.01.2012 року, № 24 від 01.08.2011 року, № 177-СТ від 21.09.2012 року, № 114 від 08.03.2012 року, № 127 від 01.04.2011 року. Згідно умов договору № ТТ-068 продавець (ТОВ «Фірма «БЮС-гарантія») зобов'язується протягом дії цього договору передати покупцеві (позивач) продукцію за цінами, в асортименті та якості, що погоджується сторонами в видаткових накладних, які с невід'ємною частиною договору, а покупець зобов'язаний прийняти та оплатити товар на умовах, встановлених цим договором. Передача товару здійснюється згідно накладної на складі продавця. Право власності на товар переходить в момент передачі товару продавцем покупцеві, про що свідчать підписи продавців у накладних. (п. 2.1 договору). Покупець зобов'язується прийняти за кількістю та якістю товар від продавця, надати доручення на отримання товару, оформлене належним чином, та звірити підписом уповноваженої особи факт прийому-передачі товару. Предметом договорів № 237 від 28.07.2011 року (з ПП «Захід»), № 78 від 11.01.2012 року (з ПП «Захід», № 24 від 01.08.2011 року (з ТОВ «Мажестик), № 177-СТ від 21.09.2012 року (з ТОВ «Лентакс-Юг»), № 114 від 08.03.2012 року (з ТОВ «Склоплюс»), № 127 від 01.04.2011 року (з ТОВ «Склоплюс») є поставка скла листового, або іншого товару за домовленістю сторін, яку постачальник (контрагент позивача) зобов'язується здійснити, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити поставлений товар. Пунктом 2.1 договорів, укладених позивачем з ПП «Захід», передбачено обов'язок постачальника забезпечити поставку товару на свій склад за адресою: м. Миколаїв, вул. Айвазовського, 15, для його відвантаження на користь покупця. Відвантаження товару на користь покупця здійснюється за його заявкою або залізничним, або автомобільним транспортом. При цьому, договором передбачено, що покупець зобов'язується самостійно або із залученням власноруч обраного перевізника прийняти в обумовлені договором строки замовлений товар і підписати зі свого боку накладну (товарно-транспортну накладну або інший документ, зокрема, складську накладну, тощо), що засвідчує факт приймання-передачі товару. За умовами цих договорів, на підтвердження повноважень діяти від імені покупця, останній надсилає постачальнику довіреність за підписом директора та головного бухгалтера із зазначенням із реквізитами, які, зокрема, дозволяють ідентифікувати довірену особу та транспортний засіб, що підлягає завантаженню. Договори поставки, укладені позивачем з ТОВ «Мажестик» та ТОВ «Лентакс-Юг» також містять наведені вище умови. Згідно договорів поставки, укладених позивачем з ТОВ «Склоплюс», можливі бази поставки: або склад постачальника, або склад покупця. Пунктом 3.6 цих договорів передбачено, що факт передачі товару підтверджується видатковою накладною. Для отримання товару сторона покупця повинна надати постачальнику довіреність, оформлену згідно чинного законодавства. З огляду на надані позивачем договори, колегія суддів зауважує, що спірні правовідносини пов'язані з дотриманням позивачем податкового законодавства при взаємовідносинах останнього з ТОВ «Фірма «БЮС-гарантія», ПП «Захід», ПП «Промбуд», ПП «Ельвіра Трейд», ТОВ «Склоплюс», тобто позивачем долучено до матеріалів справи договори з контрагентами ТОВ «Мажестик» та ТОВ «Лентакс-Юг», які не мають безпосереднього відношення до спірних правовідносин. Утім, колегія суддів вважає за можливе врахувати їх в якості підтвердження позивачем дійсного провадження господарської діяльності, пов'язаної із придбанням продукції, аналогічній тій, що замовлялась ним у ПП «Промбуд», ПП «Ельвіра Трейд». На підтвердження виконання позивачем та ТОВ «Фірма «БЮС-гарантія», ПП «Захід», ПП «Промбуд», ПП «Ельвіра Трейд», ТОВ «Склоплюс» зобов'язань з придбання та поставки товарно-матеріальних цінностей, позивачем надано видаткові накладні, рахунки-фактури, а також виписані останніми податкові накладні. При цьому, поставка товарів від ПП «Промбуд», ПП «Ельвіра Трейд» позивачеві здійснювалась на підставі рахунків-фактур, а не на виконання цивільно-правових договорів. На підтвердження розрахунків за поставлений товар позивачем надано банківську виписку по рахунку позивача в філії АБ «Південний» в м. Києві. Зі змісту акту перевірки та заперечень відповідача проти позову вбачається, що останній заперечує факт реального здійснення платником податку господарських операцій за угодами з названими контрагентами. У контексті доводів відповідача, колегія суддів зазначає, що про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити, зокрема, такі обставини як неможливість реального здійснення платником податків господарських операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв'язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, а також відсутність первинних документів обліку. При цьому, докази, на обґрунтування доводів сторін, відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, повинні оцінюватись судом у їх сукупності. Обговорюючи надані позивачем докази на підтвердженні здійснення спірних господарських операцій, колегія суддів звертає увагу на те, що у період з 01.04.2011 року по 31.12.2012 року позивачем задекларовано отримання валового доходу в розмірі 931809,33 грн., а витрат, що пов'язані з одержанням доходу - 895703,88 грн. Згідно письмових пояснень позивача, наданих до податкової перевірки, він здійснює господарську діяльність без залучення найманих осіб, тобто самостійно. Робота позивача, як зазначено у позові, полягає у виготовленні скляних меблів, і з цією метою ним придбавалися скло та інші необхідні для виробництва матеріали. На обґрунтування наявності можливості розміщення матеріалів для виробництва, позивачем надано договір оренди нежитлових приміщень №34 від 01.12.2010 року, укладеного з ТОВ «Коопавторемонт (орендодавець), згідно з яким позивачем орендовано складське приміщення, корисною площею 89 кв. м. Вказане приміщення передане орендарю згідно акту прийому-передачі від 01.12.2010 року. Разом з тим, згідно акту прийому передачі від 01.08.2011 року, ТОВ «Коопавторемонт» передало ФОП [PERSON] в орендне користування приміщення, загальною площею 18,4 кв. м + 19 кв. м. Таким чином, позивач має у користуванні складські приміщення загальною площею 126,4 кв. м. Разом з тим, пояснень щодо того, як позивач, не маючи найманих працівників, зберігає доволі значну кількість скла та інших матеріалів, а також самостійно виготовляє із них вироби, які також мають зберігатись на складі, останнім не надано. Натомість, до заперечень проти апеляційної скарги позивачем надано доказ придбання ним у 2007 році стрічкового шліфувального станка. У запереченнях позивач стверджує, що зміг знайти документи, що підтверджують таке придбання лише під час апеляційного провадження, тому не надав їх суду першої інстанції. Проте, таке твердження позивача не можна розцінити як обґрунтоване. Апеляційний суд відзначає, що позивачем не надано доказів наявності у нього торгівельного обладнання та основних фондів (крім згаданого станка), необхідних для здійснення господарської діяльності у задекларованих ним обсягах, що, з урахуванням відсутності трудових ресурсів (один працівник), ставить під сумнів реальну можливість здійснення ним господарської діяльності. До того ж, колегія суддів зауважує, що у письмових поясненнях, наданих до податкової перевірки, позивач вказав, що не має власних транспортних засобів. У той же час, позивачем жодним доказом не підтверджено факт транспортування товарно-матеріальних цінностей, замовлених у ТОВ «Фірма «БЮС-гарантія», ПП «Захід», ПП «Промбуд», ПП «Ельвіра Трейд», ТОВ «Склоплюс». Так, в матеріалах справи відсутні докази залучення позивачем перевізників, а також не надано обов'язкових для вантажних перевезень документів: товарно-транспортних накладних та дорожніх листів. Згідно Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року № 363, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 року за № 128/2568, ними визначені права, обов'язки і відповідальність власників автомобільного транспорту - перевізників та вантажовідправників і вантажоодержувачів - замовників. Указаними Правилами обумовлена необхідність складання товарно-транспортних накладних, а також дорожніх листів при здійсненні автомобільних вантажних перевезень. Необхідність складання товарно-транспортної накладної також передбачена договорами №237 від 28.07.2011 року та №78 від 11.01.2012 року, укладеними позивачем з ПП «Захід», умовами поставки товару за якими є склад постачальника у м. Миколаєві. Відтак, у матеріалах справи відсутнє підтвердження транспортування придбаного позивачем товару зі складу ПП «Захід». Так само, позивачем не надано доказів з приводу транспортування товару, придбаного в решти контрагентів. Також, позивачем не надано доказів на підтвердження виконання умов договорів, укладених з ТОВ «БЮС-гарантія», ПП «Захід» та ТОВ «Склоплюс», в частині надання доручень чи виписування довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей, які є обов'язковими згідно наказу Міністерства фінансів України від 16.05.1996 року № 99. Так само, позивачем не надано жодних пояснень з приводу того, хто саме та за яких обставин отримував товар, що придбавався у контрагентів-постачальників по спірним господарським операціям. Враховуючи все вище викладене, колегія суддів доходить висновку, що реальне здійснення господарських операцій за домовленостями, з приводу яких складено деякі первинні документи та виписано позивачу податкові накладні ТОВ «Фірма «БЮС-гарантія», ПП «Захід», ПП «Промбуд», ПП «Ельвіра Трейд» ТОВ «Склоплюс» у період, за який проводилась податкова перевірка, не підтверджуються реальною можливістю позивача забезпечити виконання таких угод з урахуванням часу, місця знаходження майна та обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, з огляду на відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької діяльності та у зв'язку з відсутністю трудових ресурсів та транспортних засобів. При цьому, судова колегія враховує, що позивачем, усупереч вимогам частини 1 статті 71 КАС України, не підтверджено сукупністю доказів транспортування та отримання товарів. Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, що є підставою для відмови в їх задоволенні, а тому оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню. Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п. п. 4 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Результат розгляду: denied