Рішення адміністративного суду від 2014-02-24 00:00:00+02

Управління Пенсійного фонду України в м. Олександрії та Олександрійському районі Кіровоградської області (в подальшому - УПФУ в м. Олександрії та Олександрійському районі Кіровоградської області або позивач) звернулося в адміністративний суд з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] (в подальшому -ФОП [PERSON] або відповідач), в якому просив стягнути із відповідача заборгованість по єдиному соціальному внеску у розмірі 1194,03 грн. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що за відповідачем рахується узгоджена сума заборгованості у розмірі 1194,03 грн. Ухвала про відкриття скороченого провадження направлялася відповідачу за адресою зазначеною в матеріалах справи ([ADDRESS]), проте поштова кореспонденція повернулася до суду з відміткою "за закінченням терміну зберігання" (а.с.16). Відповідно до ч. 11 ст.35 КАС України, у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, остання вважається такою, що вручена належним чином. Отже, відповідач про дату, час і місце розгляду справи вважається повідомлений належним чином. Враховуючи те, що протягом строку, встановленого п.3 ч.5 ст.183-2 КАС України, до суду не надійшло заперечення відповідача проти позову або ж його заява про визнання позову, суд вважає необхідним провести розгляду справи за наявними в матеріалах справи доказами. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010р. (далі Закон - 2464-УІ), який набрав чинності з 01.01.2011р., визначено правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати. Згідно статті 2 Закону - 2464-VI виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску та пропорції його розподілу за видами загальнообов'язкового державного соціального страхування; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов'язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону - 2464- VI платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування. Одночасно згідно ч. 2 ст. 4 Закону-2464-VI вказані платники є застрахованими особами відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Згідно ч. 2 ст. 6 Закону-2464-VI платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; допускати посадових осіб територіального органу Пенсійного фонду до проведення перевірки правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску за наявності направлення на перевірку та посвідчення осіб, надавати їм передбачені законодавством документи та пояснення з питань, що виникають у процесі перевірки; подавати звітність до територіального органу Пенсійного фонду у строки, в порядку та за формою, встановленими Пенсійним фондом за погодженням з відповідними фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування та центральним органом виконавчої влади у галузі статистики. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону-2464-VI єдиний внесок для платників, які обрали спрощену систему оподаткування, - нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе та членів сім'ї, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу. Відповідно до ст.8 Закону-2464-VI розмір єдиного внеску для кожної категорії платників, визначених цим Законом, та пропорції його розподілу за видами загальнообов'язкового державного соціального страхування встановлюються з урахуванням того, що вони повинні забезпечувати застрахованим особам страхові виплати і соціальні послуги, передбачені законодавством про загальнообов'язкове державне соціальне страхування; фінансування заходів, спрямованих на профілактику страхових випадків; створення резерву коштів для забезпечення страхових виплат та надання соціальних послуг застрахованим особам; покриття адміністративних витрат із забезпечення функціонування системи загальнообов'язкового державного соціального страхування. Єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску (ч. 11 ст. 8 Закону-2464- VI). Відповідно ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, та членів сімей таких осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника. За наявності у платника єдиного внеску одночасно із зобов'язаннями із сплати єдиного внеску зобов'язань із сплати податків, інших обов'язкових платежів, передбачених законом, або зобов'язань перед іншими кредиторами зобов'язання із сплати єдиного внеску виконуються в першу чергу і мають пріоритет перед усіма іншими зобов'язаннями, крім зобов'язань з виплати заробітної плати (доходу). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону 2464-VI мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця. Згідно матеріалів справи, відповідач зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності (а.с.5) та взятий на облік як платник єдиного внеску в УПФУ в м. Олександрії та Олександрійському районі. Як вбачається з розрахунку недоїмка відповідача за вказаний період становить 1194,03 грн. (а.с. 8). Згідно п.4 ст. 25 Закону (в редакції від 04.07.2013 року) орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Платник єдиного внеску зобов'язаний протягом десяти календарних днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. У разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку. Відповідно до Розділу ІІ "Прикінцевих положень" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з проведенням адміністративної реформи" №406-VII від 04.07.2013 року органи Пенсійного фонду України продовжують адмініструвати єдиний внесок у частині завершення процедур такого адміністрування. Враховуючи той факт, що спірні правовідносини виникли до набрання чинності вище вказаного Закону, тому позивач мав право звернення з даним позовом до суду. Разом з тим, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню враховуючи наступне. Аналіз положень ст. 25 Закону 2464-VI свідчить про те, що оскільки вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом, то суб'єкт владних повноважень, в даному випадку позивач по справі, позбавлений можливості звертатися до адміністративного суду із заявами, в яких ставиться вимога про підтвердження власного рішення, яке ухвалено в межах наданих йому Законом 2464-VI повноважень. Отже, в разі прийняття суб'єктом владних повноважень вимоги про сплату недоїмки, яке підлягає виконанню органами ДВС, повторне звернення до суду про її стягнення не допускається, оскільки є рішення з цього ж питання суб'єкта владних повноважень. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем сформовано та направлено рекомендованим поштовим відправленням вимоги про сплату боргу від 10.05.2013 № Ф 672 У (а.с. 8-9). Позивач звертався до відділу ДВС Олександрійського МУЮ Кіровоградської області, проте державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу, у зв'язку з відсутністю у боржника майна на яке може бути звернено стягнення (а.с. 10). Позивач повторно до ДВС не звертався для стягнення суми боргу, натомість звернувся до Кіровоградського окружного адміністративного суду з даним позовом і при цьому право на повторне звернення до органів ДВС не втрачено (а.с.10). Суд приходить до висновку, що в даному випадку суб'єкт владних повноважень фактично ставить вимогу про підтвердження власного рішення, яке ухвалено в межах наданих йому законом повноважень. З огляду судової практики, щодо даних правовідносин вбачається, що орган пенсійного Фонду України повинен звернутися з виконавчим документом, винесеним за власним вмотивованим рішенням та підставі наданих йому повноважень до органу, якому законодавством надано право проводити процедуру примусового стягнення, а не звертатися до суду. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 03 жовтня 2013 року у справі №21-359а/13. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Судових витрат, які підлягають стягненню на користь відповідача не встановлено.

Результат розгляду: denied