Рішення адміністративного суду від 2014-01-29 00:00:00+02

До Сумського окружного адміністративного суду звернулася [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) з адміністративним позовом до територіального управління Державної судової адміністрації України у Сумській області (далі по тексту - відповідач, ТУ ДСА у Сумській області), Державної судової адміністрації України (далі по тексту - 2-й відповідач, ДСА України), в якому просила: - визнати неправомірними дії відповідачів в частині нарахування і виплати заробітку не із 7,5 кратної величини мінімального заробітку; - стягнути з ТУ ДСА у Сумській області 130 137грн. 67коп.; - зобов'язати відповідачів провести перерахунок розміру її заробітку за період з 01.06.2005 по 31.12.2005, з 01.06.2010 по 31.08.2010 та преміальних виплат за період з 01.06.2005 по 31.12.2006, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати за відповідний період і виплатити дані суми. Позовні вимоги мотивує тим, що вона є професійним суддею та з 15.07.1996 працювала суддею Конотопського міського суду, а з 29.03.2004 - працює суддею Конотопського міськрайонного суду Сумської області, однак, на порушення статей 1,3,8,22,64,92,126 Конституції України, статей 42-45 Закону України "Про статус суддів" відповідачами у справі було протиправно допущена заборгованість по заробітній платі за період з 01.06.2005 по 31.12.2005, та з 01.06.2010 по 31.08.2010. Так, позивачка зазначила, що її посадовий оклад, починаючи з 01.06.2005, неправомірно обрахувався виходячи із розміру мінімальної заробітної плати в сумі 332 грн. (посадовий оклад 2490,00грн.), встановленої Постановою Кабінету Міністрів України "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів" №865 від 03.09.2005 (далі - Постанова КМУ №865). Свою позицію мотивує тим, що пункт 4-1 вказаної Постанови КМУ №865, в якому передбачається розмір мінімальної заробітної плати (332грн.) для обчислення посадових окладів суддів, не відповідає та суперечить діючому законодавству, зокрема, Конституції України та Закону України "Про статус суддів", крім того, вищезазначений пункт Постанови було скасовано в судовому порядку. Відповідач, ТУ ДСА в Сумській області, проти позову заперечував з тих підстав, що відповідно до ст.8 Закону України "Про оплату праці" умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України. Статтею 5 Закону України "Про оплату праці" визначено, що організація оплати праці здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних документів. Відповідно до Закону України "Про судоустрій України" суди фінансуються на підставі кошторисів і помісячних розписів видатків, в межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України. Згідно ст.ст.47, 48 Бюджетного кодексу України, Кабінет Міністрів України забезпечує виконання Державного бюджету України. Мінфін України здійснює загальну організацію та управління виконанням Державного бюджету України, координує діяльність учасників бюджетного процесу з питань виконання бюджету. В Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України, зокрема операцій з коштами державного бюджету. Мінфін України, Державне казначейство України, ДСА України є державними органами виконавчої влади та не можуть порушувати норми законів України, якими встановлюється Державний бюджет України на відповідний рік. Будь-яких асигнувань, для здійснення перерахунку заробітної плати суддям (в тому числі судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області [PERSON]), не були передбачені у кошторисах видатків відповідної державної установи. Стверджує, що його дії ґрунтуються на Законі України "Про судоустрій України", Законах України Про державний бюджет на 2006-2009 роки, Бюджетному кодексі України та Конституції України, та вважає, що підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] відсутні. Просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (т.1 а.с.42-45, т.2 а.с.72-74). Варто зазначити, що постановою Сумського окружного адміністративного суду від 12.05.2011 в задоволенні адміністративного позову [PERSON] до територіального управління Державної судової адміністрації України у Сумській області, Державної судової адміністрації України про визнання дій неправомірними, стягнення суми та зобов'язання вчинити певні дії було відмовлено в повному обсязі. Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суд від 06.12.2011 постанову Сумського окружного адміністративного суду від 12.05.2011 по справі № 2а-7213/10/1870 було залишено без змін. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.11.2013 постанову Сумського окружного адміністративного суду від 12.05.2011 по справі № 2а-7213/10/1870 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суд від 06.12.2011 було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою від 15.01.2014 вказана справа була прийнята до провадження та призначена до судового розгляду. Сторони у судове засідання не з'явилися, надали заяви про розгляд справи без їх участі (т.2 а.с.66,74). Відповідно до вимог ч.6 ст. 12 та ч.1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України під час судового розгляду справи в судовому засіданні забезпечується повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, крім випадків неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження). З матеріалів справи вбачається, що позивач звернулась до суду з позовними вимогами, що охоплюють період з 1 червня 2005 року по 31 грудня 2006 року, та з 1 червня 2010 року по 31 серпня 2010 року. Варто зазначити, що ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 29.01.2014 по даній справі було залишено без розгляду позовні вимоги в частині, що охоплюють період з 1 червня 2005 року по 31 грудня 2006 року, та з 1 червня 2010 року по 31 липня 2010 року у зв'язку з пропуском строку звернення до суду. Разом з тим, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги в частині зобов'язання відповідачів провести перерахунок розміру заробітку [PERSON] за період з 01.08.2010 по 31.08.2010 заявлені в межах строку звернення до суду, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України. Однак, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] з 15.07.1996 працювала суддею Конотопського міського суду Сумської області, а з 29.03.2004 працює на посаді судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області, що підтверджується копією довідки від 23.09.2010 за №27904 (т.1 а.с.9). Заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок (ч.1 ст.44 Закону України "Про статус суддів") . Відповідно до ч. 2 ст.44 Закону України "Про статус суддів" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. Посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя. Тобто, згідно вказаної норми, гарантований мінімальний посадовий оклад судді не може бути меншим встановленого ст. 44 вказаного Закону в співвідношенні до окладу Голови Верховного Суду України. 30 червня 2005 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанови № 513 "Про оплату праці Голови та заступників Голови Конституційного Суду України" та № 514 "Про оплату праці Голови, першого заступника Голови та заступника Голови Верховного Суду України", якими надано зворотну дію в часі - набрання їх чинності з 1 червня 2005 року. На підставі цих нормативних актів зазначеним особам були підвищені посадові оклади та встановлені відповідні системи оплати їх праці. 3 вересня 2005 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №865 "Про оплату праці судів", якою було затверджено схеми посадових окладів керівників та суддів Конституційного Суду України, Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів, Апеляційного суду України, апеляційних та місцевих судів згідно з додатками 1-6. Посадові оклади, передбачені цією постановою, встановлювались виходячи з кількості розмірів мінімальної заробітної плати. Посадові оклади, передбачені цією постановою, встановлювались виходячи з кількості розмірів мінімальної заробітної плати, зокрема посадовий оклад судді місцевого суду становить 7,5 розмірів мінімальної заробітної плати. 31 грудня 2005 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №1310, якою доповнив Постанову КМУ №865 пунктом 4-1 такого змісту: "Установити, що розміри посадових окладів, передбачених цією постановою, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати - 332 гривні і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не проводиться. У спірний період часу кошти на оплату праці суддів виділялись відповідачем з врахуванням положень постанови Кабінету Міністрів №1310, відповідно позивачу нараховувалась і заробітна плата, з врахуванням преміальних виплат, за місцем роботи (т.1 а.с.10-14,48-171,186-191,199-203), виходячи із посадового окладу 2490,00грн. (7,5*332грн.). Позивач вказує, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.05.2008 у справі №2/174 було визнано незаконними постанову Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 за №1243 "Питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів", в частині встановлення розміру посадового окладу суддів; пункт 4 Постанови КМУ від 31.12.2005 за №1310 "Про внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 за №865" та пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 за №865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів". Зазначена постанова суду набрала законної сили 19.08.2009, оскільки залишена в силі ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду. У зв'язку з цим [PERSON] відмічає, що відповідачем не було проведено перерахунку заробітної плати за період з 01 червня 2005 року, виходячи з встановленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, в тому числі і преміювальних виплат за відповідний період, ТУ ДСА у Сумській області борг по заробітній платі не нараховує, чим суттєво порушує її права. Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову щодо здійснення перерахунку розміру заробітку [PERSON] за період з 01.08.2010 по 31.08.2010, колегія суддів виходить з наступного. Відповідно до ст. 130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів. Відповідно до ч.1 ст.121 Закону України "Про судоустрій України" (тут і далі по тексту постанови у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) суди загальної юрисдикції фінансуються на підставі кошторисів і помісячних розписів видатків, затверджених відповідно до вимог цього закону, в межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку встановленому Бюджетним кодексом України. Крім цього, відповідно до ст. 122 Закону України "Про судоустрій України", матеріально-технічне забезпечення місцевих судів покладається на державну судову адміністрацію і здійснюється на підставі замовлень відповідного суду, у межах кошторису на утримання даного суду. Суди та інші установи, що мають статус юридичної особи, забезпечують поточні потреби своєї діяльності самостійно або на підставі окремих замовлень через державну судову адміністрацію. Пунктом 2 Указу Президента України від 28.02.1997 за № 187/97 "Про заходи щодо забезпечення наповнення державного бюджету та посилення фінансово-бюджетної дисципліни" встановлено, що витрачання коштів органами виконавчої влади, їх структурними підрозділами, іншими організаціями, які фінансуються за рахунок Державного бюджету України, здійснюється на підставі їх кошторисів доходів і видатків, які затверджуються у встановленому порядку не пізніше, ніж в місячний строк після затвердження відповідних бюджетів. Згідно ст. 47 Бюджетного кодексу України (тут і далі по тексту постанови в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) Кабінет Міністрів України забезпечує виконання Державного бюджету України. Міністерство фінансів України здійснює загальну організацію та управління виконанням Державного бюджету України, координує діяльність учасників бюджетного процесу з питань виконання бюджету. Відповідно до ст. 51 Бюджетного кодексу України, розпорядники коштів Державного бюджету України одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів, відповідно до затвердженого бюджетного розпису. Кошторис є основним плановим документом бюджетної установи, який надає повноваження щодо отримання доходів і здійснення видатків, визначає обсяг і спрямування коштів для виконання бюджетною установою своїх функцій та досягнення цілей, визначених на бюджетний період відповідно до бюджетних призначень. Державне казначейство України здійснює контроль за відповідністю кошторисів розпорядників бюджетних коштів розпису Державного бюджету України. Згідно частини 1 та 2 ст.21 Бюджетного кодексу України для здійснення програм та заходів, які проводяться за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. За обсягом наданих прав розпорядники бюджетних коштів поділяються на головних розпорядників коштів та розпорядників коштів нижчого рівня. Позивач оскаржує дії ТУ ДСА в Сумській області, тоді як дана установа є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня. Головним розпорядником бюджетних коштів за бюджетними призначеннями в даному випадку, є Державна судова адміністрація України, як центральний орган виконавчої влади, що здійснює організаційне забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції, а також інших органів і установ судової системи. (ст..22 Бюджетного кодексу України). При цьому варто зазначити, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та провадять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами. Будь-які зобов'язання, взяті фізичними та юридичними особами за коштами Державного бюджету України без відповідних бюджетних асигнувань або ж з перевищенням повноважень, встановлених цим Бюджетним Кодексом та законом про Державний бюджет України, не вважаються бюджетними зобов'язаннями. Витрати державного бюджету на покриття таких зобов'язань не можуть здійснюватися. Статтею 8 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України. Статтями 5, 13 Закону України "Про оплату праці" визначено, що організація оплати праці здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом. Згідно ст. 23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Усі бюджетні призначення втрачають чинність після закінчення бюджетного періоду, за винятком тих випадків, коли окремим законом передбачені багаторічні бюджетні призначення. Статтею 96 Конституції України визначено, що Державний бюджет України затверджується щорічно Верховною Радою України на період з 01 січня по 31 грудня, а за особливих обставин - на інший період. Порядком складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 за №228, бюджетні установи звітують перед органами Державного казначейства щодо виконання кошторисів протягом бюджетного року. Конституцією України визначено кінець бюджетного періоду - 31 грудня поточного року, тобто саме у цей час закінчуються всі бюджетні призначення. Винятком є лише випадок, коли окремим законом передбачається багаторічне призначення. Виплати, якими є позовні вимоги позивача, не відносяться до багаторічних виплат. Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Колегія суддів дійшла висновку, що саме у такий спосіб діяли відповідачі в частині правовідносин, що є предметом даного спору. Крім того, посилання позивача на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду, якими було визнано незаконними постанову Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 за №1243 "Питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів", в частині встановлення розміру посадового окладу суддів; пункт 4 Постанови КМУ від 31.12.2005 за №1310 "Про внесення змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 за №865" та пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 за №865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів", також не приймаються судом до уваги, оскільки постановою Вищого адміністративного суду України від 13.04.2011 у справі №К-3729/09 вказані постанова та ухвала судів були скасовані та прийнято нове рішення у справі - про відмову в задоволенні позовних вимог. З огляду на викладені вище обставини, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині, що охоплює період з 01 серпня 2010 року по 31 серпня 2010 року, у зв'язку з чим в цій частині необхідно відмовити в задоволенні позову.

Результат розгляду: denied