Рішення адміністративного суду від 2014-01-29 00:00:00+02

Фізична особа-підприємець [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області (далі - відповідач) про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області від 13 листопада 2013 року №0012741502 та №0012731502 Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є незаконними, оскільки прийняте на основі помилкових висновків про порушення ФОП [PERSON] вимог пункту 198.3, 198.6 статті 198, пункту 200.1, 200.3, 200.4 статті 200 Податкового кодексу України, у результаті чого позивачем було завищено суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість у зменшення податкових зобов'язань з податку на додану вартість у наступних звітних періодах загалом 130281,00 грн., та завищено від'ємне значення різниці між сумо податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту за лютий 2013 року у розмірі 104165,00 грн. Позивач стверджує, що оскільки придбані напівпричепи використовуються ним для забезпечення власної господарської діяльності ним правомірно було віднесені суми податку на додану вартість у рахунок податкового кредиту та сформовано від'ємне значення різниці між сумо податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту. Наголошував, що відповідно до чинного законодавства, до фізичних осіб-підприємців застосовуються нормативно-правові акти, які регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, отже і податковий кредит фізичною особою-підприємцем, що перебуває на загальній системі оподаткування формується у загальному порядку, зокрема, у зв'язку з придбанням основних фондів, з метою їх подальшого використання у господарській діяльності. Зазначав, що податковий кредит та розмір від'ємного значення сформовано на підставі податкових накладних, що містять усі обов'язкові реквізити, та належним чином відображені у податковій звітності, а виявлені відповідачем розбіжності не ґрунтуються на фактичних даних. У судовому засіданні представник позивача уточнив позовні вимоги, просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення рішення від 13 листопада 2013 року №0012741502 та №0012731502, уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача позов не визнав, надав суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що посадові особи Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області при проведенні перевірки позивача та оформленні її результатів діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України, а податкові повідомлення-рішення є обґрунтованим. Свою позицію пояснює тим, що за результатами перевірки було встановлено наявність розбіжностей у податковій звітності, у ході перевірки позивачем не надано первинних документів, що підтверджували б право позивача на віднесення сум податку на додану вартість у рахунок податкового кредиту по взаємовідносинам з ТОВ «Альянс Ойл Україна», ПП «Лукойл Україна» та ТОВ «Золотек». Окрім того, відповідач стверджує, що чинним законодавством не передбачено можливості реєстрації транспортних засобів за фізичними особами-підприємцями, відтак позивачем неправомірно віднесено до складу податкового кредиту ПДВ за операціями імпорту напівпричепів, зареєстрованих за фізичною особою. Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, врахувавши норми закону, які діяли на момент виникнення правовідносин між сторонами, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до матеріалів справи, у період з 16 жовтня 2013 року по 29 жовтня 2013 року посадовими особами Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області на підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.2 пункту75.1, підпунктів 78.1.1, 78.1.8 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України та на виконання наказу від 16 жовтня 2013 року № 568 проведено документальну позапланову виїзну перевірку ФОП [PERSON] щодо правомірності нарахування бюджетного відшкодування податку на додану вартість у зменшення податкових зобов'язань з податку на додану вартість в наступних звітних періодах за січень-лютий та квітень-серпень 2013 року. Результати перевірки оформлено актом від 29 жовтня 2013 року №1582/15-2/[NUMBER] (далі - акт перевірки) (т.1, а.с. 16-29). У ході перевірки встановлено факт порушення ФОП [PERSON] пункту 198.3, 198.6 статті 198, пункту 200.1, 200.3, 200.4 статті 200 Податкового кодексу України, у результаті чого позивачем, на думку перевіряючи, було безпідставно завищено суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість у зменшення податкових зобов'язань з податку на додану вартість у наступних звітних періодах за лютий 2013 року на суму 1033,00 грн., за червень 2013 року у сумі 117392 грн., за липень 2013 року у сумі 11813,00 грн. та за серпень 2013 року у сумі 43 грн., загалом - 130281,00 грн.; безпідставно завищено від'ємне значення різниці між сумо податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту за лютий 2013 року у розмірі 104165,00 грн. Виявлені порушення пов'язані з формуванням ФОП [PERSON] показників податкового кредиту за господарськими операціями з ПП «Лукойл Україна», ТОВ «Золотек», ТОВ «Альянс Ойл Україна», що не підтверджені податковими накладними та операціями імпорту двох напівпричепів, що належить на праві приватної власності фізичній особі, а не фізичній особі - суб'єкту господарювання, що у свою чергу не дає можливості вважати майно (основні фонди), яке перебуває у приватній власності фізичної особи, основними фондами суб'єкта господарювання - фізичної особи. На основі висновків акту перевірки, 13 листопада 2013 року Білоцерківською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Київській області прийняті спірні податкові повідомлення-рішення №0012741502, відповідно до якого позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 104165,00 грн., та №0012731502, яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування (у тому числі заявленого в рахунок зменшення податкових зобов'язань наступних періодів) з податку на додану вартість у розмірі 130281,00 та нараховані штрафні (фінансові) санкції у розмірі 65142,00 грн. Позивач вважаючи такі рішення протиправними звернувся до суду. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно із частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до матеріалів справи, [PERSON] зареєстрований виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради Київської області як фізична особа-підприємець 20 травня 1997 року, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця Серія [NUMBER] (т.1, а.с. 134). Згідно свідоцтва [NUMBER] позивач зареєстрований як платник податку на додану вартість (т.1, а.с. 133). Судом встановлено, що позивачем у ПІІ «Лукойл Україна» було придбано дизельне паливо, у кількості 607,843 л. Відповідно до платіжного доручення від 11 січня 2013 року №33( т.1, а.с. 110) позивачем сплачено вартість дизельного палива, що становить 6200,00 грн., у тому числі ПДВ 1033,33 грн. За наслідками даної господарської операції позивачеві була видана податкова накладна №4003413 від 11 січня 2013 року. (т.1, а.с. 178), з відміткою про її включення до Єдиного реєстру податкових накладних. У лютому 2013 року позивачем було придбано дизельне паливо (євро) марки «F» у кількості 8750,00 літрів, що підтверджується видатковою накладною №30000278 від 11 лютого 2013 року (т.1, а.с. 182) на суму 80062,50 грн., у тому числі ПДВ 13343,75 грн., товарно-транспортною накладною №АО030000278/123 від 11 лютого 2013 року. Постачальником виставлено рахунок на оплату дизпалива №30000136 від 8 лютого 2013 року (т.1, а.с. 185). Відповідно до платіжного доручення №62 від 8 лютого 2013 року позивачем було оплачено вартість дизельного палива у розмірі 80062,50 грн., у тому числі ПДВ 13343,75 грн. (т.1, а.с. 183) та отримано від постачальника податкову накладну від 8 лютого 2013 року №23/3 (т.1, а.с. 181). На виконання укладеного між позивачем та ТОВ «Е100 Україна» договору комісії постачальником послуг було виписано на користь позивача податкові накладні від 14 липня 2013 року №106 на суму 152,64 грн., у тому числі ПДВ 25,44, від 31 липня 2013 року №472 на суму 105,65 грн., у тому числі ПДВ 17,51 грн(т.1, а.с. 191). Виконання умов комісії підтверджується актами надання послуг з комісії №1692 від 15 липня 2013 року та №1909 від 31 липня 2013 року (т.1, а.с. 187), звітами комітента №1692 від 15 липня 2013 року та №1909 від 31 липня 2013 року (т.1, а.с. 188, 193). Крім того, позивачем у ТОВ «Золотий Екватор» було придбано дизельне паливо, у кількості 57,740 л. Позивачем сплачено вартість дизельного палива, що становить 599,92 грн., на що позивачеві була видана податкова накладна від 18 грудня 2012 року №6214/18 на суму 599,92 грн., у тому числі ПДВ 99,99 грн. (т.1, а.с. 196), з відміткою про її включення до Єдиного реєстру податкових накладних. Суми податку на додану вартість, на підставі вказаних податкових накладних позивачем віднесено до складу податкового кредиту, що вплинув на формування від'ємного значення з ПДВ, відображеного у податкових деклараціях з податку на додану вартість за січень, лютий, липень 2013 року (т.1, а.с. 33-87). Законодавчим актом, який регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства є Податковий кодекс України від 2 грудня 2010 року № 2755-VI. Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Згідно пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; - дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; - дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу України). Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: - придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; - придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. У силу вимог пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. Відповідно до пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов'язковим. У силу положень пункту 201.7 Податкового кодексу України, податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). Таким чином, підсумовуючи зазначене, суд зазначає, що в силу закону право на віднесення сум до податкового кредиту обумовлено трьома елементами: 1) наявністю податкової накладної, 2) така накладна повинна бути оформлена у встановленому законом порядку з використанням усіх реквізитів, 3) наявність факту реєстрації відповідної податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. Відсутність вказаних вище обставин актом перевірки не встановлено і не відображено. А тому інші покликання представника відповідача в судовому засіданні ніж ті, які зазначені у акті перевірки судом до уваги не приймаються, оскільки оскаржуване рішення на них не ґрунтуються. В акті перевірки позивача взагалі не розкрито змісту порушення позивачем податкового законодавства, вчинення якого на думку відповідача призвело до невизнання спірних сум податкового кредиту, обставин за яких воно вчинено та в порушення вимог підпункту 75.1.2. Податкового Кодексу України не наведено аналізу операцій, за якими не підтверджується податковий кредит та спірна сума бюджетного відшкодування, аналізу первинних документів за такими операціями, що вказує на безпідставність висновків акту перевірки. Відповідачем документ, на підставі яких сформовано податковий кредит та від'ємне значення, в ході перевірки не досліджувались та не проаналізовані. Поряд з цим, положеннями Податкового кодексу не ставиться в залежність право податкового кредиту від виконання контрагентами своїх зобов'язань з подання податкової звітності. Зворотнє представником податкової служби, жодним чином з обґрунтованим посиланням на конкретну норми податкового кодексу суду не доведено. Обставини як безтоварності операції, так і відсутності або ненадання на вимогу перевіряючи первинних документів актом перевірки не встановлено, а відповідачем не спростовано. В той же час, в підтвердження проведення господарських операцій з контрагентами позивачем надано суду складені у відповідності до податкового кодексу первинні документи, у тому числі і податкові накладні, які свідчать про сплату податку та мають усі необхідні реквізити, як то відтиски мокрих печаток, підписи уповноважених осіб, містять відомості про господарські операції та підтверджують їх здійснення. У взаємозв'язку з вищенаведеним, суд також зазначає, що відповідачем не надано жодних доказів та не наведено жодних обставин, які б свідчили про невиконання ФОП [PERSON] зобов'язань зі сплати відповідних сум податку у рахунок державного бюджету або постачальникам послуг. Отже, висновок відповідача щодо розбіжностей у податковій звітності та не підтвердження вказаних сум податку на додану вартість у складі податкового кредиту позивача у сумі 1033 грн. за січень 2013 року по взаємовідносинам з ПІІ «Лукойл Україна», у сумі 120,00 грн. за лютий 2013 року по взаємовідносинам з ТОВ «Золотек» та ТОВ «Альянс Ойл Україна» та 43,05 грн. за липень 2013 року по взаємовідносинам з ТОВ «Е100 Україна» є таким, що не ґрунтується на фактичних обставинах справи. Щодо суми податку на додану вартість у розмірі 11812,50 грн., яку позивачем було включено до складу податкового кредиту за червень 2013 року, судом встановлено наступне. В акті перевірки (стор.10) зазначено податковою службою, що до перевірки позивачем не надано податкову накладну №51 від 17 червня 2013 року, яка підтверджувала б податковий кредит за червень 2013 року на суму 11812,50 грн. по контрагенту ТОВ «Альянс Ойл Україна» При цьому, у судовому засіданні представник позивача зазначив, що дані розбіжності спричинені помилкою у зазначені в реєстрі отриманих податкових накладних порядкового номеру відповідної податкової накладної від 17 червня 2013 року з правильним номер « 51/3», яку у реєстрі записано помилково за номером « 51». Зауважував, що з приводу помилки у реєстрі отриманих накладних позивачем надавались відповідні пояснення як окремим листом так і в момент проведення перевірки, проте вказані ним обставини перевіряючими були проігноровані. Відповідач при цьому не заперечував щодо наявності у позивача податкової накладної від 17 червня 2013 року на суму ПДВ 11812,50 грн., разом з тим, стверджував, що відображення податкової накладної у реєстрі отриманих податкових накладних з іншим порядковим номером позбавляє позивача права на податковий кредит. Відповідно до матеріалів справи, позивачем у лютому 2013 року було придбано у ТОВ «Альянс Ойл Україна» дизельне паливо дизельне паливо у кількості 8750,00 л. на загальну суму 70875,00 грн., про що постачальником виписано податкову накладну від 17 червня 2013 року №51/3 на суму 70875,00 грн., у тому числі ПДВ 11812,50 грн. Вказана сума податку на додану вартість включена позивачем до складу податкового кредиту за червень 2013 року та належним чином відображена у податковій звітності з податку на додану вартість за червень 2013 року (т.1, а.с. 63-69), зокрема і у додатку 5 до податкової декларації з податку на додану вартість «Розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту у розрізі контрагентів (Д5)» (т.1, а.с. 69). Відомості про податкову накладну внесено до Реєстру виданих та отриманих податкових наклданих Суд зазначає, що податковим органом як під час проведеної перевірки, так і під час судового розгляду, не ставиться під сумнів реальність виконання сторонами господарських зобов'язань за зобов'язаннями на виконання яких була виписана податкова накладна від 17 червня 2013 року №51/3 Згідно пункту 201.6 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Контролюючі органи за даними реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, наданих в електронному вигляді, повідомляють платника податку про наявність у такому реєстрі розбіжностей з даними контрагентів. При цьому платник податку протягом 10 днів після отримання такого повідомлення має право уточнити податкові зобов'язання без застосування штрафних санкцій, передбачених розділом II цього Кодексу. Пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу визначено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну після реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних. Згідно з пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних не дає права покупцю на включення сум ПДВ до податкового кредиту. Наведені положення дають підстави для висновку, що лише відсутність податкової накладної або неналежне її оформлення унеможливлює включення покупцем сум ПДВ до складу податкового кредиту та є підставою для донарахування контролюючим органом суми ПДВ та застосування штрафу в разі такого включення. Відповідно до пункту 1 "Порядку ведення реєстру виданих та отриманих податкових накладних", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 17.12.2012р. за №1340 (далі - Порядок), виправлення помилки в Реєстрі здійснюється методом "сторно" за правилами, передбаченими для бухгалтерського обліку, у момент виявлення таких помилок. Коригування помилкових записів у Реєстрі не призводить до потреби формування нових (уточнюючих) реєстрів. Як убачається із наданих позивачем Реєстрів отриманих податкових накладних, позивачем помилково внесено відомості до реєстру щодо податкової накладної від 17 червня 2013 року виписаної ТОВ «Альянс Ойл Україна» за номером « 51» замість « 51/3» (т.2, а.с. 24). Разом з тим, та обставина, що позивач допустив описку в реєстрі податкових накладних, помилково вказавши номер податкової накладної від 17 червня 2013 року, в даному випадку не є достатньою підставою для висновку про заниження позивачем податкових зобов'язань з ПДВ, оскільки помилка має технічний (формальний) характер і пов'язана з правильністю заповнення реєстру, а не з фактичною наявністю незареєстрованої податкової накладної від 17 червня 2013 року №51/3. Суд зазначає, що дана помилка не спростовує фактичну наявність у позивача вірної податкової накладної від 17 червня 2013 року на суму ПДВ в розмірі 11812,50 грн., яка підтверджує правильність задекларованих позивачем показників податкового кредиту. Листом Вищого адміністративного суду України від 20.07.2010 року № 1112/11/13-10 «Проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів державної податкової служби» зазначено, що у разі, якщо дії платника податку свідчать про його добросовісність, а вчинені ним господарські операції не викликають сумніву в їх реальності та відповідності дійсному економічному змісту, для підтвердження права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування достатньо наявності належним чином оформлених документів, зокрема податкових накладних. Реєстр отриманих податкових накладних не є первинним документом, який надає право на податковий кредит, і формуються за наслідком отримання платником податків податкових накладних, наявність яких Податковий кодекс визначає як основу підставу для існування податкового кредиту і його належне використання у податкових відносинах з державою. Отже, в силу положень вказаних вище норм Податкового кодексу, сума податкового кредиту позивача, яка зазначена у декларації за червень 2013 року, повинна бути підтверджена податковою накладною, а не реєстром податкових накладних. За таких обставин позивачем правомірно віднесено суму податку на додану вартість за податковою накладною від 17 червня 2013 року №51/3 до складу податкового кредиту за червень 2013 року. Акт перевірки також містить висновки щодо неправомірного включення позивачем до податкового кредиту за лютий та травень 2013 року сум податку на додану вартість, що сплачені ним при купівлі двох напівпричепів (ст. 10 акту перевірки). Так, судом встановлено, що на підставі договору купівлі продажу 2012/0657/12/20 від 20 грудня 2012 року, укладеного між ФОП [PERSON] та фірмою «Шмітц Каргобулл АГ» (т.1, а.с. 87-96), позивачем придбано два тривісних напівпричепів із кузовом «Ferroplast» для глибокого замороження вартістю згідно умов договору 98000,00 Євро. Відповідно до вантажної митної декларації форми МД-2 (т.1, а.с. 122) вартість транспортного засобу складає складає 586957,04 грн., у тому числі ПДВ 117391,41 грн., та декларації МД-2 (т.1, а.с. 123) - 520223,17 грн., у тому числі ПДВ 104044,63. Оплата позивачем відповідно до договору 2012/0657/12/20 від 20 грудня 2012 року підтверджується платіжними дорученнями в іноземній валюти (т.1, а.с. 111-121, 156-166) та договором лізингу №LN213005 від 4 лютого 2013 року (т.1, а.с. 97-109). Згідно свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] та [NUMBER], виданих Білоцерківським РЕВ при УДАІ ГУ МВС України у Київській області, власником напівпричепів-рефрижераторів SCHMITZ CARGOBULL (державний номер [NUMBER] та [NUMBER]) є [PERSON]. Напівпричепи позивачем було взято на баланс, що підтверджується актами приймання-передачі основних засобів форми від 1 березня 2013(т.1, а.с. 127) року та від 28 травня 2013 року (т.1, а.с. 128) та інвентарними картками обліку основних засобів форми № 03-6 від 1 березня 2013 року (т.1, а.с. 129) та від 28 травня 2013 року (т.1, а.с. 130). На підтвердження подальшого використання Транспортного засобу в господарській діяльності позивачем надано належним чином завірені копії: міжнародних товарно-транспортних накладних (CMR) RU-2013-K10, №002621, RU-2013-К36, №002651, 002677, №05809261, №002652, 002615 (т.2, а.с. 4,5, 10, 11, 13, 14, 16, 19). Актів виконаних робіт (т.2, а.с. 6). Заявок на транспортно-експедиторське обслуговування (т.2, а.с. 7-9, 12, 17-18, Суми податку на додану вартість у розмірі 117391,41 грн. та 104044,63 грн. позивачем віднесено до складу податкового кредиту за червень та травень 2013 року відповідно. Зменшуючи розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість, відповідач фактично виходив із того, що чинним законодавством такий суб'єкт права власності як фізична особа-підприємець не виокремлюється. За таких обставин фізична особа-підприємець не може бути власником майна, а придбання такого майна суб'єктом господарювання - фізичною особою, який зареєстрований як платник податку на додану вартість може здійснюватись ним виключно як фізичною особою, то право на податковий кредит за операцією з придбання зазначеного майна не виникає (абз 2-3, стор. 10 акту перевірки) Проте, дана позиція не ґрунтується на нормах права, з огляду на наступне. Відповідно до частини 1 статті 325 Цивільного кодексу України суб'єктами права приватної власності є юридичні та фізичні особи. Статтею 51 Цивільного кодексу України встановлено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Відповідно до частини 1 статті 52 Цивільного кодексу України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Частиною 2 статті 128 Господарського кодексу України встановлено, що громадянин-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном, на яке відповідно до закону може бути звернено стягнення. Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що ними не передбачено відокремлення майна, яке використовується фізичною особою-підприємцем для здійснення підприємницької діяльності, від усього належного такій фізичній особі майна. Відповідно до Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 № 1388, транспортні засоби реєструються за юридичними та фізичними особами. Транспорті засоби, що належать фізичним особам-підприємцям, реєструються за ними як за фізичними особами. Отже, чинним законодавством не передбачено проведення реєстрації органами внутрішніх справ транспортного засобу на фізичну особу-підприємця, а лише на фізичних та юридичних осіб. У свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу органи внутрішніх справ зазначають лише прізвище, ім'я та по батькові власника, без уточнення його статусу як фізичної особи чи фізичної особи-підприємця. Таким чином, оскільки позивач є власником транспортних засобів та використовує його в своїй господарській діяльності та перебуває на загальній системі оподаткування, він має право на включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачену при придбанні згаданих напівпричепів. Наведене узгоджується з правовою позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалах від 26.04.2012 у справі №К-57423/09-С та від 5 листопада 2012 року у справі №К-21422/10. За таких обставин позивачем правомірно було віднесено до складу податкового кредиту суми податку на додану вартість у розмірі у розмірі 104044,63 грн. за травень 2013 року та 117391,41 грн. червень 2013 року. З огляду на те, що судом було встановлено наявність усіх обов'язкових підстав для формування позивачем податкового кредиту за результатами господарських відносин із вказаними контрагентами за спірний період, і що позивач відносив нараховані суми податку на додану вартість до податкового кредиту в належних податкових періодах, як те передбачено податковим законодавством, суд дійшов висновку про відсутність у відповідача підстав для зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість та зменшення суми бюджетного відшкодування. Отже, висновок відповідача про порушення ФОП [PERSON] пункту 198.3, 198.6 статті 198, пункту 200.1, 200.3, 200.4 статті 200 Податкового кодексу України, у результаті чого позивачем було завищено суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість у зменшення податкових зобов'язань з податку на додану вартість у наступних звітних періодах загалом 130281,00 грн., та завищено від'ємне значення різниці між сумо податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту за лютий 2013 року у розмірі 104165,00 грн.є необґрунтованим а податкові повідомлення-рішення прийняті на їх основі протиправні та підлягають скасуванню. Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Частиною 2 статті 71 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, доказів, які б спростовували твердження позивача не надав. Разом з тим, доказами наданими позивачем спростовуються висновки відповідача щодо порушення позивачем вимог податкового законодавства. Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи, що органом державної податкової служби не доведено законність та обґрунтованість податкових повідомлень-рішень, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню Відповідно до частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Результат розгляду: granted