Рішення адміністративного суду від 2014-01-31 00:00:00+02

Позивач звернувся в суд з позовом до ДПІ у м. Хмельницькому та просить: 1) визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 25.12.2013 №0041111702/3045, яким збільшено суму грошового зобов'язання по штрафних (фінансових) санкціях (штрафах) у розмірі 132901,76 грн. 2) визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 27.12.2013 №0041091702, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачують фізичні особи за результатами річного декларування в розмірі 13210,65 грн., у тому числі по основному платежу в сумі 8807,10 грн. та штрафними санкціями 4403,55 грн.; 3) визнати протиправним та скасувати рішення №3049 від 27.12.2013 про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі по основному платежу в сумі 20204,03 грн. та штрафними санкціями в сумі 1010,20 грн.; 4) визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 27.12.2013 № Ф-306, якою вимагається сплатити недоїмку зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в розмірі 20204,03 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ДПІ у м. Хмельницькому було проведено документальну позапланову перевірку ФОП [PERSON] з питань документального підтвердження господарських відносин за період з 01.01.2012 по 31.12.2012, за результатами якої складено акт від 13.12.2013 №22-25-17-02/5075/[NUMBER]. З висновками, викладеними в акті позивач не згідний з підстав, зазначених у позовній заяві. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити адміністративний позов в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні та поданих письмових запереченнях проти позову заперечив, зазначивши, що висновки, викладені в акті, є правомірними та такими, що відповідають обставинам, встановленим під час проведення перевірки ФОП [PERSON], чинному законодавству не суперечать, а тому просив суд в задоволенні адміністративного позову відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що адміністративний позов слід задовольнити з таких підстав. Суд встановив, що позивач [PERSON] зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності Виконавчим комітетом Хмельницької міської ради 03.03.1998 та перебуває на обліку в ДПІ м. Хмельницького. Основним видом діяльності позивача є оптова торгівля м'ясом та м'ясними продуктами. ДПІ у м. Хмельницькому було проведено документальну планову виїзну перевірку суб'єкта підприємницької діяльності - ФОП [PERSON] щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів за період з 01.01.2012 по 31.12.2012, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 по 31.12.2012. За наслідками даної перевірки складено акт №22-25-17-02/5075/[NUMBER] від 13.12.2013 (надалі - Акт). На підставі вказаного Акту ДПІ у м. Хмельницькому було винесено: податкове повідомлення-рішення форми «С» від 25.12.2013 № 0041111702/3045 про застосування штрафних (фінансових) санкцій за порушення законодавства в сфері застосування реєстраторів розрахункових операцій в розмірі 132901,76 грн.; податкове повідомлення-рішення форми «Р» від 27.12.2013 № 0041091702/3048, яким визначено грошове зобов'язання з ПДФО в сумі 13210,65 грн. (8807,10 грн. - основний платіж, 4403,55 грн. - штрафні (фінансові) санкції); рішення №3049 від 27.12.2013 про застосування штрафних санкцій (1010,20 грн.) за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в сумі 20204,03 грн.; вимогу про сплату боргу (недоїмки) в розмірі 20204,03 грн. за №Ф-306 від 27.12.2013. Так, перевіркою правомірності формування витрат, пов'язаних із здійсненням господарської діяльності, відображених у додатку 5 до податкової декларації, поданої позивачем, встановлено порушення вимог п. 138.2 ст. 138, п.п. 139.1.1, п.п. 139.1.9, п. 139.1, ст. 139 Податкового Кодексу України (далі - ПК України) - позивачем до складу валових витрат, пов'язаних з веденням господарської діяльності, віднесено витрати по списанню дизельного палива на загальну вартість 58224,90 грн., які документально не підтверджені. З метою документального підтвердження формування витрат до перевірки надані подорожні листи №1-87, 8636104-8636238, однак, як вказується в Акті перевірки, дані листи документально не підтверджують списання дизельного палива, оскільки в них не заповнені обов'язкові реквізити: відсутні показники спідометра при виїзді, поверненні автомобіля, залишки дизельного палива, відстань перевезення, пробіг без вантажу, найменування вантажу, пункт вибуття та прибуття; не відоме найменування товару, що перевозився та в яких цілях здійснювалося транспортування; відсутні будь-які відмітки, про отримання вантажу покупцем; грошові кошти під звіт на закупку дизельного палива не видавалися, авансові звіти не оформлялися; в колонці 5 Книги обліку доходів та витрат (загальна вартість придбаних ТМЦ) дизельне паливо не зазначалося; сума ПДВ згідно чеків на придбання дизельного пального до складу податкового кредиту не відносилась. В подорожніх листах зазначено лише номер та дату документу, реквізити автомобіля, водій, години виїзду та повернення, марка пального, літри, відпрацьовано годин, перевезено тон, місце руху. Як вбачається зі змісту Акту перевірки, відповідач неправомірно відніс до складу валових витрат витрати по списанню дизельного палива, оскільки такі витрати документально не підтверджені, надані для перевірки первинні документи оформлені неналежним чином, з порушенням вимог чинного законодавства, а отже, як результат, будь-яких витрат з придбання палива на суму 58224,90 грн. у своїй господарській діяльності позивач не поніс. У судовому засіданні представником відповідача також заперечувався факт придбання позивачем ПММ на вказану суму. Представник позивача у судовому засіданні на спростування висновків відповідача подав наступні документи: договір оренди автомобіля марки Ford Transit Connect, шасі (кузов, рама) [NUMBER], державний № [NUMBER], 2006 року випуску; договір оренди транспортного засобу марки Mercedes-Benz, моделі 814, шасі (кузов, рама, коляска) [NUMBER], 2003 року випуску, реєстраційний [NUMBER]; копії чеків РРО на загальну суму 58224,90 грн.; авансові звіти водіїв; наказ №1 від 03.01.2012 про порядок використання автомобіля (в якому визначено порядок списання пального); акти на списання паливно-мастильних матеріалів (далі - ПММ). Згідно актів на списання пального за 2012 рік було списано по двох автомобілях 6973,36 літрів пального. Це, зокрема, підтверджується доданим до матеріалів справи детальним розрахунком використання ПММ ФОП [PERSON] за 2012 рік. Окрім цього, позивач надав суду копії договору купівлі продажу та копії договорів поставки, з яких вбачається, що «постачальник (продавець) - ФОП [PERSON] зобов'язується поставити власним транспортним засобом Покупцю придбаний товар. Витрати, пов'язані з доставкою товару на склад Покупця несе Продавець». Підпунктом 14.1.27. п. 14.1. ст. 14 ПК України визначено поняття витрат, якими є сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником). Для цілей оподаткування, у відповідності до п. 44.1. ст. 44 ПК України, платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Відповідно до п.138.2. ст. 138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. Пунктом 138.10. ст. 138 ПК України визначено, що до складу інших витрат включаються адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством, зокрема витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання пально-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона). Інші витрати визнаються витратами того звітного періоду, в якому вони були здійснені, згідно з правилами ведення бухгалтерського обліку (п. 138.5. ст. 138 ПКУ). Витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку, у відповідності до пп. 139.1.9. п.139.1. ст. 139 ПКУ, не включаються до складу витрат. Відповідно до п.п.5 п.6 «Порядку ведення Книги обліку доходів і витрат, яку ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність» затвердженого наказом Міністерства юстиції України 30.12.2010 №1425/18720 (далі - Порядок), самозайняті особи заносять до графи 5 Книги реквізити документа, який підтверджує понесені витрати, що безпосередньо пов'язані з отриманим доходом. Документами, які підтверджують витрати, можуть бути, зокрема, платіжне доручення, прибутковий касовий ордер, квитанція, фіскальний чек, акт закупки (виконаних робіт, наданих послуг) та інші первинні документи, що засвідчують факт оплати товарів, робіт, послуг. Дослідивши додані до матеріалів справи докази, суд дійшов висновку, що позивачем правомірно віднесено до складу валових витрат витрати по списанню дизельного палива на суму 58224,90 грн., оскільки такі витрати безпосередньо пов'язані з провадженням господарської діяльності ФОП [PERSON] та підтверджені документально. Що стосується порушень, описаних в акті перевірки, стосовно невідповідності оформлення подорожніх листів встановленим вимогам, то суд вважає, що недоліки оформлення подорожніх листів не є підставою для позбавлення позивача права на віднесення придбаних ПММ до складу валових витрат. На сторінці 31 Акту перевірки зазначається про порушення позивачем порядку обліку товарних запасів а саме, в графах 4, 5 Книги обліку доходів і витрат, де ведеться облік придбаних товарно-матеріальних цінностей, платником не обліковано отримане 29.02.2012 м'ясо та м'ясопродукти курки вартістю 66450,88 грн. без ПДВ. Факт отримання товару підтверджується наданими до перевірки первинними документами, виписаними ПАТ «Миронівський хлібопродукт» (товаро-транспортною накладною № КА 0107904 від 29.02.2012; декларацією про оптову ціну на продовольчі товари, щодо яких запроваджено державне регулювання №0118428 від 29.02.2012; податковою накладною №7002016 від 29.02.2012). В Книзі обліку доходів і витрат позивачем визначені залишки товарних запасів лише станом на 01.01.2012 в сумі 91434,62 грн. та станом на 01.01.2013 року в сумі 24973,69 грн. без врахування вартості ТМЦ придбаних згідно вище зазначених первинних документів. Крім того, перевіркою виявлено, що ФОП [PERSON] проводив розрахункові операції через реєстратори розрахункових операцій без використання режиму попереднього обліку кількості товарів. Акти списання на м'ясо та м'ясопродукти курки відсутні. Відповідно до п.12 ст.3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 №265/95-ВР (далі - Закон №265/95-ВР) суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов'язані: вести у порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювати продаж лише тих товарів, які відображені в такому обліку, за винятком продажу товарів особами, які відповідно до законодавства оподатковуються за правилами, що не передбачають ведення обліку обсягів реалізованих товарів (наданих послуг). Статтею 20 Закону №265/95-ВР передбачено, що «до суб'єктів підприємницької діяльності, що здійснюють реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, застосовується фінансова санкція у розмірі подвійної вартості не облікованих товарів за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян». Вказана норма застосовується лише в тому випадку, якщо під час перевірки податкові контролери з'ясують, що товар, який реалізовується, взагалі не перебуває на обліку, тобто в принципі не оприбуткований, і документи на його отримання від постачальника відсутні. Суд встановив, що товарні запаси, отримані 29.02.2012 по товарно-транспортній накладній №КА 0107904, оприбутковані позивачем, про що свідчить наявність у нього цієї накладної, прибуткового ордеру, акта приймання-передачі продукції, який є невід'ємним додатком до товарно-транспортної накладної. Окрім того, факт оприбуткування товару, придбаного 29.02.2012 по товарно-транспортній накладній №КА 0107904 на суму 79741,09 грн. в т. ч. ПДВ 13290,21 грн., визнано перевіряючими в розділі 2.5 Акту перевірки. Так на стор. 27 Акту в Таблиці зведених даних щодо задекларованих та встановлених у ході проведення перевірки сум податкового кредиту, за лютий 2012 року визнано правомірним декларування 229863 грн. податкового кредиту. В матеріалах справи є копія Податкової декларації з податку на додану вартість за лютий 2012 року, де в рядку за кодом 17 «Усього податкового кредиту» зазначається 229863 грн. В даній Декларації зроблена відмітка про одночасне подання разом з декларацією записів у реєстрі виданих та отриманих податкових накладних. Копія витягу з Реєстру наявна в матеріалах справи. У Розділі II. «Отримані податкові накладні» даного Реєстру загальна сума податкового кредиту становить 229862,94 грн. в тому числі податкова накладна № 2602016 від 29.02.2012 р. від ПАТ «Миронівський хлібопродукт» на загальну суму 79741,09 грн. в т.ч. ПДВ 13290,21 грн., сума без ПДВ 66450,88 грн.( строчка 17 реєстру). Визнання правомірним податкового кредиту по даній господарській операції є визнанням оприбуткування товару. Якщо товар не оприбуткований, то і право на податковий кредит мало би бути відсутнє. Щодо тверджень відповідача, викладених на сторінці 31 Акту перевірки, стосовно встановлення органами ДПІ порушення обліку товарних запасів, а саме: в графах 4,5 Книги обліку доходів і витрат, платником не обліковано отримане 29.02.2012 м'ясо, суд зазначає наступне. Відповідно до положень п.177.10 ст.177 ПК України фізичні особи-підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару. Пунктом п.п.4, 5 п. 6 «Порядку ведення книги обліку доходів і витрат, які ведуть фізичні особи-підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, і фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність» передбачено, що: «графа 4 розраховується як різниця між отриманим доходом від здійснення господарської або незалежної професійної діяльності (графа 2) та сумою повернутих самозайнятою особою коштів за товари (роботи та послуги) (графа 3); до графи 5 записуються реквізити документа, який підтверджує понесені витрати, пов'язані з отриманим доходом. Документами, які підтверджують витрати, можуть бути, зокрема, товарно-транспортна накладна та/або платіжне доручення, фіскальний чек...». У графі 5 відображається загальна вартість придбаних ТМЦ згідно документів вказаних в графі 4. Законодавець дає вичерпний перелік первинних документів, реквізити яких фізичні особи-підприємці повинні вписувати до граф 4 та 5 Книги. Таким чином, в Книгу обліку доходів і витрат заносяться реквізити документів, що підтверджують понесені витрати пов'язані з отриманням доходу, а не всі документи на оприбуткування товару. Оскільки поставка товару від 29.02.12 з ПАТ «Миронівський хлібопродукт» в 2012 році позивачем не оплачена, тобто позивач на той час не поніс витрат на придбання товару, то записувати в Книгу було нічого. Суд вважає за необхідне зазначити, що представником відповідача у судовому засіданні не надано будь-яких доказів (до прикладу, платіжного доручення), які свідчили б про понесення позивачем витрат на придбання товару 29.02.2012, які слід було б вписати до граф 4, 5 Книги обліку доходів та витрат, а також доказів, які б свідчили про продаж позивачем товару, придбаного по товарно-транспортній накладній №КА 0107904 від 29.02.2012 за готівкові кошти. Відповідач також не надав суду належного, обґрунтованого розрахунку суми штрафних санкцій, застосованих до позивача за порушення законодавства в сфері застосування реєстраторів розрахункових операцій. Перевіркою правильності проведення остаточного розрахунку податку на доходи фізичних осіб за період з 01.01.2012 по 31.12.2012 встановлено порушення позивачем п.177.1, п.177.2 ст.177 ПК України, згідно якої «доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу. Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця». Оскільки відповідачем не визнано витрати на придбання дизельного палива на загальну суму 58224,90 грн., що призвело до збільшення чистого оподатковуваного доходу на цю ж суму, то ДПІ у м. Хмельницькому донараховано податку на доходи фізичних осіб в розмірі 8807,10 грн. - за основним платежем та 4403,55 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами). Перевіркою достовірності відображення у звітності сум доходу, отриманого від здійснення діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб та на який нараховується єдиний внесок встановлено порушення пункту 2, частини 1, ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI ). Позивачем занижено суму доходу (прибутку), отриманого від провадження діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб та відповідно єдиним внеском за 2012 рік в сумі 58224,90 грн., в результаті допущених порушень податкового законодавства, що відображено в пункті 2.1, розділу 2 Акта перевірки. Разом з тим, перевіркою правильності нарахування єдиного внеску з сум доходу, на який нараховується єдиний внесок у розмірі 34,7 %, встановлено порушення ч. 11, ст. 8 Закону № 2464-VІ. Згідно Акту перевірки позивачем занижено суму єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за 2012 рік в сумі 20204,03 грн. 27.12.2013 відповідачем прийнято рішення №3049 про застосування штрафних санкцій за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску в розмірі по основному платежу в сумі 20204,03 грн. та штрафними санкціями в сумі 1010,20 грн. та податкову вимогу № Ф-306, якою вимагається сплатити недоїмку зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в розмірі 20204,03 грн. Суд вважає неправомірним прийняття податковим органом такого рішення та податкової вимоги, оскільки судом встановлено правомірність віднесення позивачем до складу валових витрат придбання дизельного палива на загальну суму 58224,90 грн. Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. Згідно ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Враховуючи вище викладене суд дійшов висновку, що адміністративний позов слід задовольнити в повному обсязі.

Результат розгляду: granted