Рішення адміністративного суду від 2014-01-21 00:00:00+02

Прокурор Жидачівського району Львівської області звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Жидачівської міської ради, в якому просить скасувати рішення від 26.11.2013 року №729 «Про звернення до Президента України та до Європейського парламенту щодо підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським союзом 28-29 листопада 2013 року». Позовні вимоги мотивовані тим, що при прийнятті спірного рішення відповідач вирішив питання, які перебувають за межами наданих законодавством повноважень місцевого значення, чим порушив вимоги Конституції України та Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з мотивів, вказаних в позовній заяві, просила позов задовольнити. Відповідач подав до суду письмові заперечення на позов, зазначив, що немає підстав вважати оспорюване рішення протиправним, оскільки міська рада не втрутилась в діяльність жодного іншого органу, не порушила жодного охоронюваного інтересу держави. Приймаючи рішення рада виходила з того, що підняттям у м. Жидачеві прапора Євросоюзу, міська рада не принизила авторитет України, честі і гідності української символіки та державних символів. Прийняте рішення не суперечить ст. 20 Закону України та Указу Президента України від 09.02.2011 року «Про питання щодо використання державних символів». Виходячи з викладеного, просив відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечила з мотивів, вказаних в запереченні, просила відмовити в задоволенні позову. Заслухавши думку представників сторін, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд встановив наступні правовідносини. 26.11.2013 року Жидачівською міською радою на 30-ій сесії VI-го скликання прийнято рішення №729 «Про звернення до Президента України та до Європейського парламенту щодо підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським союзом 28-29 листопада 2013 року». Згідно з даним рішенням Жидачівська міська рада вирішила: 1. Схвалити звернення до Президента України (додаток 1) та до Європейського парламенту (додаток 2) щодо підписання 28-29 листопада 2013 року на саміті Східного партнерства у м. Вільнюс Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом. 2. Підняти прапор Європейського Союзу у м. Жидачеві на флангштоку на вул. Шашкевича, 2 (біля адміністративного будинку). 3. Доручити міському голові м. Жидачева направити звернення, вказані у пункті 1 цього рішення до Президента України та до Європейського парламенту. 4. Контоль за виконанням цього рішення покласти на секретаря Жидачівської міської ради ( О. Лешков'ят). До матеріалів справи долучено додатки №1 та №2 до рішення Жидачівської міської ради від 26.11.2013 року №729, з яких вбачається, що Жидачівською міською радою схвалено звернення до Президента України (додаток 1) та до Європейського парламенту (додаток 2) щодо підписання 28-29 листопада 2013 року на саміті Східного партнерства у м. Вільнюс Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом. Прокуратурою Жидачівського району Львівської області на підставі постанови від 23.12.2013 року №122-вих13 про проведення перевірки у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів проведено перевірку у порядку нагляду за додержанням та застосуванням законів у Жидачівській міській раді при прийнятті рішень. За наслідками проведеної перевірки прокурором внесено подання Жидачівській міській раді від 23.12.2013 року №65-1859вих-13 про скасування рішення №729, прийнятого 26.11.2013 року на 30-ій сесії VI-го скликання Жидачівської міської ради «Про звернення до Президента України та до Європейського парламенту щодо підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським союзом 28-29 листопада 2013 року». 24.12.2013 року на засіданні 32 чергової сесії VI-го скликання Жидачівська міська рада рішенням №738 відхилила вищевказане подання. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступного. Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 19 Закону України «Про прокуратуру», предметом нагляду за додержанням і застосуванням законів є, зокрема, відповідність актів, що видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам. Відповідно до статті 121 Конституції України на прокуратуру покладається представництво інтересів держави в суді у випадках, передбачених законом. Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що у разі відхилення подання в цілому чи частково або неповідомлення прокурора про результати розгляду подання, а також якщо подання не вносилося, прокурор може звернутися до суду щодо визнання незаконним нормативно-правового акта відповідного органу повністю чи в окремій його частині; визнання протиправним рішення чи окремих його положення і щодо скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень; визнання протиправними дій чи бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії або утриматися від певних дій. Відтак, прокурор в межах повноважень, у порядку та в спосіб, передбачений законом, провівши, на підставі відповідної постанови у порядку нагляду перевірку за додержанням і застосуванням законів відповідачем, та діючи як посадова особа органу державної влади, - звернувся до суду з даним адміністративним позовом, набувши статусу позивача та оскарживши рішення відповідача, яке він вважає незаконним. Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 5 Конституції України народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. З цього конституційного положення у системному взаємозв'язку з положеннями статті 6 Конституції України про те, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, випливає, що органи місцевого самоврядування не є органами державної влади, а місцеве самоврядування слід розглядати як форму здійснення народом влади, яка визнається і гарантується в Україні (стаття 7 Конституції України). Стаття 140 Основного Закону України визначає місцеве самоврядування як право територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, районні та обласні ради. Вищевказаним нормам Конституції України кореспондують норми Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а саме: згідно з ст.2 даного Закону місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Такому конституційному змісту інституту місцевого самоврядування властиві принаймні дві найважливіші ознаки. Це - самостійність територіальної громади, органів місцевого самоврядування у вирішенні певного кола питань і те, що предметами відання місцевого самоврядування є не будь-які питання суспільного життя, а питання саме місцевого значення, тобто такі, які пов'язані передусім з життєдіяльністю територіальних громад. Перелік таких питань визначено у Конституції України та Законі України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР. Саме таку політико-правову природу органів місцевого самоврядування визначив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 26 березня 2002 року (пункти 4, 5 мотивувальної частини Рішення від 26 березня 2002 року N 6-рп/2002 у справі про охорону трудових прав депутатів місцевих рад). Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, районні та обласні ради і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу. Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування відповідно до Конституції України визначає Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР. Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» - визначає, зокрема, систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування. Розділом ІІ вищезазначеного Закону встановлена організаційна-правова основа місцевого самоврядування та загальна і виключна компетенція сільських, селищних, міських рад. Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» розрізняє загальну і виключну компетенцію місцевих рад - статті 25, 26 Закону. При цьому, статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено загальну компетенцію місцевих рад, здійснюючи яку, сільські, селищні, міські ради - правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Стаття 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» - встановлює виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад. Перелік питань, які належать до виключної компетенції місцевих рад - включає в себе 39 пунктів частини першої статті 26 вищенаведеного Закону, до яких, як правило, включено найважливіші питання місцевого значення, розгляд і вирішення яких не може бути делеговано іншим органам. Дослідивши та оцінивши кожен пункт переліку питань, які віднесені до компетенції місцевої (зокрема, міської) ради, та співставивши дану норму з предметом позову, суд приходить до висновку, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад, згідно закону, - належать повноваження щодо організації і контролю за діяльністю виконавчих органів: утворення виконавчого комітету ради, визначення його чисельності, затвердження та внесення змін до його персонального складу; розпуск виконкому; затвердження за пропозицією сільського, селищного, міського голови структури виконавчих органів ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів, витрат на їх утримання; скасування актів виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням ради, прийнятим у межах її повноважень; заслуховування звітів керівників виконавчих органів ради та посадових осіб, яких вона призначає або затверджує. Тобто, при здійсненні своїх повноважень орган місцевого самоврядування повинен керуватись принципом "дозволено те, що дозволено законом". Аналізуючи зміст спірного рішення Жидачівської міської ради від 26.11.2013 року №729 «Про звернення до Президента України та до Європейського парламенту щодо підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським союзом 28-29 листопада 2013 року» суд встановив, що воно не стосується вирішення питань місцевого значення, виходить за межі повноважень міської ради, а тому, на думку суду, дане рішення не відповідає Конституції України та Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Суд виходить з того, що у переліку питань, які належать до виключної компетенції відповідача та які вирішуються на її пленарних засіданнях, - в Законі України «Про місцеве самоврядування в Україні» відсутнє таке питання, як вирішення та прийняття рішення по «заяві депутатів» чи «зверненню депутатів». Окрім того, суд зазначає, що статтею 23 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що на будинках, де працюють ради та їх виконавчі комітети, піднімається Державний Прапор України, яким, згідно статті 20 Конституції України є стяг із двох рівновеликих горизонтальних смуг синього і жовтого кольорів. В той же час, до повноважень міських рад, зокрема, - не віднесено повноважень щодо вирішення питання про підняття на адміністративних будинках прапора Європейського союзу, який не являється Державним Прапором України та не відноситься до символіки територіальних громад Львівської області. Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Таким чином, аналізуючи оскаржуване прокурором рішення, - суд приходить до висновку, що пункти рішення, які безпосередньо стосуються питання схвалення сформованого тексту заяви депутатів міської ради, та підняття прапора Європейського Союзу містять вимоги щодо питань, які міська рада не вправі порушувати, - прийняті відповідачем не у межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, без урахуванням усіх обставин, що мають значення для їх прийняття. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що рішення Жидачівської міської ради від 26.11.2013 року №729 «Про звернення до Президента України та до Європейського парламенту щодо підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським союзом 28-29 листопада 2013 року» суперечить нормам Конституції України та Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", а тому його слід визнати протиправним та скасувати. Відповідно до положень статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати зі сторін не стягуються.

Результат розгляду: granted