Рішення адміністративного суду від 2014-03-25 00:00:00+02

Позивач [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування постанови, вказавши, що 05 червня 2013 року інспекцією проведена позапланова перевірка дотримання [PERSON] вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил. За результатами проведеної перевірки Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області складено акт від 05 червня 2013 року, яким встановлено, що [PERSON] у 2006 році самовільно виконані будівельні роботи з будівництва житлової прибудови, що розташована за адресою: [ADDRESS]. На підставі складеного акту Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю винесено припис, яким зобов'язано [PERSON] до 01 вересня 2013 року усунути виявлене порушення та знести самовільно побудовану прибудову (літера «А»). 23 жовтня 2013 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю з метою перевірки виконання [PERSON] вимог припису інспекції державного архітектурно-будівельного контролю від 5 червня 2013 року проведена позапланова перевірка. За результатами проведеної перевірки Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю складено акт від 03.10.2013 року, яким встановлено, що [PERSON] не виконано вимоги припису Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, а саме: у встановлений інспекцією термін не усунено порушення містобудівного законодавства відповідно до вимог чинного законодавства та не знесено самовільно збудовану прибудову (літера «А») до 01 вересня 2013 року. Постановою Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю від 23.10.2013 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 18842 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5 950,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на Конституцію України, Кодекс України про адміністративні правопорушення, Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності", Положення про архітектурно-будівельну інспекцію України, затверджене Указом Президента України від 8 квітня 2011 року № 439/2011, та зазначає, що у зв'язку з тим, що інший співвласник житлового будинку - [PERSON] чинить йому перешкоди через особисту неприязнь, він позбавлений можливості на узаконення прибудови. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити. Представник відповідача в судових засіданнях заперечувала по суті заявлених позовних вимог з огляду на положення Кодексу України про адміністративні правопорушення, законів України "Про регулювання містобудівної діяльності", Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 року № 553, та зазначила, що Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області правомірно та в межах своїх повноважень винесений припис, протокол про адміністративне правопорушення та постанова по справі про адміністративне правопорушення, оскільки [PERSON] порушено вимоги містобудівного законодавства. Також представником відповідача було зазначено, що підставою для проведення перевірки стала заява [PERSON], в якій вона просила не надавати можливість [PERSON] узаконити житлову прибудову, так як він її побудував без її згоди. Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як встановлено рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 14.09.2009 року, згідно договору купівлі-продажу від 17.11.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького районного нотаріального округу Запорізької області [PERSON], [PERSON] продала, а [PERSON], [PERSON], які діють за себе особисто та від імені малолітньої доньки [PERSON] купили житловий будинок [ADDRESS]. Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 913757, виданого 01.12.205 року ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» власниками житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу № 6013 від 17.11.2005 року є: - [PERSON] - 4/9 частин; - [PERSON] - 2/9 частин; - малолітня донька [PERSON] - 1/3 частин. Тобто, [PERSON] та [PERSON] за час перебування у шлюбі за спільні кошти придбали вказаний житловий будинок. Нормами ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи. Окрім цього, рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 14.09.2014 року співвласникам будинку - [PERSON] та [PERSON] з донькою [PERSON] виділено в натурі окремі житлові приміщення, в результаті чого ОП «ЗМБТІ» встановило їх як окремі квартири № 1 та № 2. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого 08.05.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького районного управління юстиції Запорізької області встановлено, що [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб, актовий запис № 57. Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок в [ADDRESS], виготовленого Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації 26.12.2011 року, [PERSON] в 2006 році здійснено прибудову до житлового будинку за літерою "А". В подальшому, 05 червня 2013 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області відповідно до статті 41 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та згідно з Порядком здійснення архітектурно-будівельного контролю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 року № 553 проведена позапланова перевірка дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил [PERSON] За результатами проведеної перевірки Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області складено акт від 05 червня 2013 року, яким встановлено, що [PERSON] у 2006 році самовільно виконані будівельні роботи з будівництва прибудови за адресою: [ADDRESS]. На підставі складеного акту Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю винесено припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, яким зобов'язано [PERSON] до 01 вересня 2013 року усунути порушення та знести самовільно побудовану прибудову. 03 жовтня 2013 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю відповідно до статті 41 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та згідно з Порядком здійснення архітектурно-будівельного контролю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 року № 553, з метою перевірки виконання [PERSON] вимог припису Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю від 5 червня 2013 року проведена позапланова перевірка дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил. За результатами проведеної перевірки Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю складено акт від 03.10.2013 року, яким встановлено, що [PERSON] не виконано вимоги припису Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, а саме: у встановлений Інспекцією термін не усунено порушення містобудівного законодавства відповідно до вимог чинного законодавства та не знесено самовільно збудовану прибудову (літера «А») до 01 вересня 2013 року. Постановою Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю 23.10.2013 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 18842 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено на [PERSON] адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5 950,00 грн. Відповідно до статті 10 Закону України від 20.05.1999 № 687-XІV "Про архітектурну діяльність" (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об'єктів архітектури додержання суб'єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд. Згідно статті 41 Закону України від 17.02.2011 № 3038-VІ "Про регулювання містобудівної діяльності" державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил. Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю» N 553, 23.05.2011р. посадові особи інспекцій під час здійснення державного архітектурно-будівельного контролю мають право, в тому числі, видавати обов'язкові для виконання приписи щодо усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил; зупинення підготовчих та будівельних робіт, які виконуються без повідомлення, реєстрації декларації про початок їх виконання або дозволу на виконання будівельних робіт; Орган державного архітектурно-будівельного контролю розглядає відповідно до закону справи про правопорушення у сфері містобудівної діяльності. При цьому, суд зазначає, що Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності" набрав чинності 12 березня 2011 року. Разом з тим, як встановлено під час розгляду справи та вбачається з матеріалів перевірок, проведених Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області в 2013 році, житлова прибудова побудована, тобто, будівельні роботи вже проводилися. Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Суть положення статті 58 Конституції України про незворотність дії законів та інших нормативно-правових актів у часі, як визначив Конституційний Суд України, полягає в тому, що дія законів та інших нормативно-правових актів поширюється на ті відносини, які виникли після набуття ними чинності (рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 р. № 1-зп), і не поширюється на правовідносини, які виникли і закінчилися до набуття такої чинності (рішення Конституційного Суду України від 5 квітня 2001 р. № 3-рп). Відповідно до ст. 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Закони, які пом'якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчиненні до видання цих законів. Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають. Враховуючи викладене вище, дії по складанню адміністративного протоколу за правопорушення, відповідальність за яке не передбачалася діючими законами та посилює відповідальність, є неправомірними. [PERSON] притягнуто до відповідальності по ст. 18842 КУпАП, а саме - невиконання законних вимог (приписів) посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю. Стаття 18842 КУпАП на момент вчинення будівництва була відсутня в Кодексі, так як внесена до КУпАП Законом України від 22.12.2011 року, а порушення, які встановлені інспектором державної архітектурно-будівельної інспекції, відбулися в 2006 році. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] самовільно збудоване приміщення: житлова прибудова "А'" до житлового будинку в 2006 році, тобто в момент, коли Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності" не був прийнятий. Згідно пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу України про адміністративні правопорушення юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Як передбачено частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Пунктом 3 частини четвертої статті 41 Закону № 3038-VІ встановлені повноваження посадових осіб органів державного архітектурно-будівельного контролю під час перевірки. Разом з тим, суд зазначає, з аналізу пункту 3 частини четвертої статті 41 Закону № 3038-VІ вбачається, що посадові особи органів державного архітектурно-будівельного контролю не наділені повноваженнями видавати обов'язкові для виконання приписи щодо повернення до попереднього стану самовільно збудованих об'єктів будівництва. Окрім цього, свідок, допитаний в судовому засіданні - головний інспектор державної інспекції архітектурно-будівельного контролю [PERSON] на питання про те, на якій нормі Закону ґрунтуються вимоги про знесення прибудови відповіла, що підставою є ст.376 ЦК України. Так, за приписами статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, з істотними порушеннями будівельних норм і правил. В пункті 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" висловлено правову позицію про те, що відповідно до вимог вищевказаної статті право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК). Оскільки в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що усунення порушення можливо виключно шляхом знесення об'єкту або докази неможливості реконструювати його відповідним чином, вимоги про знесення є передчасними. Крім того, відповідно до п. 17Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. № 6, для вирішення питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, суди повинні в кожному випадку з'ясовувати, зокрема, наскільки збудована будівля за розміром відповідає площі, поверховості, розміщенню та іншим умовам, передбаченим проектом; як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. Відповідно до п. 22 зазначеної Постанови Пленуму знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливо лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст. 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, право власності на самочинне збудоване нерухоме майно (ч. 4 ст. 376 та ст. 391 ЦК України). Доказів порушення прав інших осіб та в чому це порушення полягає, матеріали справи не містять, не надано і доказів істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам, істотного порушення будівельних норм і правил. Спрощений порядок прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будівель I і II категорій складності, будівель і споруд сільськогосподарського призначення I і II категорій складності, які побудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, був передбачений Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 95 від 19.03.2013 року. Він стосується лише будівель, побудованих до 12 березня 2011 року. Суд визнає необґрунтованими доводи представника відповідача відносно того, що правопорушення є триваючим, оскільки під час розгляду справи встановлено, що [PERSON] будівельні роботи з прибудови до житлового будинку здійснені в 2006 році, що вказано в самому протоколі, а підтверджень того, що вони ведуться в даний час, не надано. Відповідно до ст. 38 КУпАП адміністративне стягнення може бути накладено не пізніш як через два місяці з дня вчинення правопорушення, а при триваючому правопорушенні - не пізніш як через два місяці з дня його виявлення, за винятком випадків, коли справи про адміністративні правопорушення відповідно до цього Кодексу підвідомчі суду (судді). Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна дія або бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Відповідно до ст.ст. 287-289 КУпАП постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено особою, щодо якої її винесено у вищестоящий орган або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом протягом десяти днів з дня винесення постанови. Відповідач, на якого в силу ст. 71 КАС України, покладено обов'язок довести правомірність прийнятого ним рішення, не довів такої правомірності та не надав доказів, які б підтверджували вчинення позивачем порушення . Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Проте, доказів правомірності, законності та обґрунтованості винесеного відповідачем припису від 5 червня 2013 року та постанови від 23 жовтня 2013 року, суду не надано. Таким чином, позовні вимоги в цій частині визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Особа, яка оскаржила постанову у справі про адміністративне правопорушення, звільняється від сплати державного мита. Частиною 2 ст. 171-2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що рішення місцевого загального суду як адміністративного суду у справах з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності є остаточним і оскарженню не підлягає.

Результат розгляду: granted