Рішення адміністративного суду від 2014-03-06 00:00:00+02

В грудні 2010 року позивач [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до територіального управління головної державної інспекції на автомобільному транспорті в Закарпатській області, в якому просив постанову відповідача № 114087 від 26.11.2010 року про застосування до нього фінансових санкцій в сумі 1700 грн. визнати незаконною і скасувати. Постановою Хустського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2011 року позов задоволено. Постанову № 114087 від 26 листпада 2010 року начальника територіального управління головної державної інспекції на автомобільному транспорті в Закарпатській області Пірова Павла Павловича про застосування фінансових санкцій до [PERSON] в розмірі 1700 грн. скасовано. Не погодившись із таким рішенням суду, його оскаржив відповідач, який в поданій апеляційній скарзі, покликаючись на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, просить таке скасувати. В обгрунтування вимог апеляційної скарги, з покликанням на норми ч. 2 ст.18 КАС України зазначає, що даний позов не підсудний Хустському районному суду Закарпатської області, а Закарпатському окружному адміністративному суду, так як відповідачем в даному позові повинен бути суб'єкт владних повноважень - головна державна інспекція на автомобільному транспорті м. Київ та його структурний підрозділ - територіальне управління головної державної інспекції на автомобільному транспорті в Закарпатській області. Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином, а тому, колегія суддів, у відповідності до ч.1 п.2 ст.197 КАС України, вважає за можливе розглядати справу у порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з наступних підстав. При винесенні оскаржуваного рішення суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази допущення порушення законодавства про автомобільний транспорт, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт». Однак, суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, з огляду на таке. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Кодексу адміністративного судочинства України окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська або Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ з приводу їхніх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам. Згідно Положення про Головну державну інспекцію на автомобільному транспорті затвердженого постановою КМ України від 8 вересня 2004 р. N 1190 Головна державна інспекція на автомобільному транспорті (Головавтотрансінспекція) є урядовим органом державного управління з питань контролю на автомобільному транспорті, що діє у складі Мінтрансзв'язку і йому підпорядковується. Положенням про територіальні органи Головної державної інспекції на автомобільному транспорті затвердженого Наказом Наказ Міністерства транспорту та зв'язку України 16.05.2005 N 207 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 червня 2005 р. за N 655/10935 визначено, що територіальні органи Головної державної інспекції на автомобільному транспорті (далі - територіальні управління) в областях, Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі є територіальними структурними підрозділами Головавтотрансінспекції без права юридичної особи. Отже, Головавтотрансінспекція та її територіальні органи входять до структури органів державної влади, а тому у відповідності до ч. 2 ст. 18 КАС України розглядувана справа підсудна окружному адміністративному суду, а не місцевому загальному суду, як адміністративному. Вказаних положень суд першої інстанції не врахував, а виходив з того, що ця справа йому підсудна на підставі ч. 2 ст. 19 КАС України. Однак, такі висновки є помилковими, оскільки положення статті 19 КАС України визначають правила територіальної підсудності, яку слід застосовувати з урахуванням правил предметної підсудності, які в свою чергу врегульовані положеннями статті 18 КАС України. Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що справа вирішена неповноважним судом, що у відповідності до п. 4 ст. 202 КАС України є підставною для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення. Суд апеляційної інстанції, розглядаючи спір по суті позовних вимог вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначені Законом України "Про автомобільний транспорт" від 5 квітня 2001 року N 2344-III, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон N 2344-III). Згідно ст. 6 Закону N 2344-III та п. 1 Постанови КМ України від 08.09.2004 року № 1190 Головна державна інспекції на автомобільному транспорті здійснює державний контроль за додержанням суб'єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів законодавчо регульованої сфери, що визначають організацію перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, безпеки автомобільних перевезень. Статтею 39 Закону N 2344-III визначено, що автомобільні перевізники, водії, пасажири повинні мати і пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконуються пасажирські перевезення. Документи для нерегулярних пасажирських перевезень: для автомобільного перевізника - ліцензія, документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України; для водія автобуса - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, ліцензійна картка, дорожній лист, договір із замовником транспортних послуг, документ, що засвідчує оплату транспортних послуг, інші документи, передбачені законодавством України. Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 60 Закону N 2344-III, за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Із матеріалів справи, суд апеляційної інстанції вбачає, що 06.10.2010 року працівниками ТУ ГДІ на АТ в Закарпатській області здійснено перевірку додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, в процесі якої у м. Хуст, круг Іза здійснено перевірку транспортного засобу ГАЗ 3221, державний номерний знак [NUMBER], який згідно реєстраційних документів належить [PERSON] Результати перевірки зафіксовані у акті № 114087 від 26.11.2010 року, згідно якого [PERSON] вказаним транспортним засобом здійснювались перевезення пасажирів за відсутності документів визначених ст. 39 Закону України "Про автомобільний транспорт", а саме: відсутні ліцензійна карта, дорожній лист, договір із замовником транспортних послуг, квитанція про оплату транспортних послуг. На підставі зазначеного акту перевірки начальником Територіального управління Головавтоінспекції в Закарпатській області Піровим П.П. було винесено постанову від 26.11.2010 року № 114087 про застосування до [PERSON] фінансових санкцій в сумі 1700 грн. З актом перевірки позивач був ознайомлений. При цьому позивач був повідомлений про дату, час і місце розгляду справ про порушення автотранспортного законодавства, однак на розгляд справ не прибув та не надав заперечень з приводу порушень, вказаних в актах перевірки. Колегія суддів вважає неправильним висновок суду першої інстанції про те, що позивач використовував транспортний засіб для задоволення власних потреб, що не має на меті отримання прибутку, оскільки, позивач не обґрунтував документально факту використання транспортного засобу для власних потреб. Так, відповідно до ст. 39 Закону України "Про автомобільний транспорт" документами на перевезення пасажирів автобусами для власних потреб є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання автобуса на законних підставах, список пасажирів, яких перевозять, завірений підписом перевізника та печаткою, інші документи, передбачені законодавством України; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на автобус, список пасажирів, яких перевозять, завірений підписом перевізника та печаткою, інші документи, передбачені законодавством України. Однак на момент проведення перевірок дорожнього листа та списку пасажирів у водія автобуса не було, а також позивач не надав таких документів під час судового розгляду справи. На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що постанова № 114087 від 26.11.2010 року про застосування до позивача фінансових санкцій за порушення законодавства про автомобільний транспорт, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, винесена, а дії вчинені, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Враховуючи те, що справа вирішена неповноважним судом, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про скасування постанови суду першої інстанції та прийняття нової постанови, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову. Зважаючи на вищевикладене та

Результат розгляду: denied