Рішення адміністративного суду від 2014-02-04 00:00:00+02

Управління Пенсійного фонду України у Кіцманському районі Чернівецької області (далі-позивач) звернулося з адміністративним позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіцманському районі Чернівецької області (далі-відповідач) про зобов'язання вчинити дію по включенню в акти щомісячних звірок витрат за особовими справами потерпілих, яким виплачено пенсії по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсії у зв'язку із втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання за 2013 рік на загальну суму 946,54 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що протягом 2013 року ним підготовлювалися та направлялися відповідачу списки осіб, яким виплачено пенсії по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсії у зв'язку із втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання за січень-грудень 2013 року, в який було включено основний розмір пенсії - 132,72грн., цільова допомога - 501,60 грн., сума доставки - 9,85 грн., допомога на поховання - 300 грн., сума доставки -2,37 грн. Всього на загальну суму 946,54 грн. Однак, відповідач зазначені списки до заліку не брав та в акти звірки за відповідні місяці не включав, з причин отримання трудового каліцтва зазначеною особою за час існування СРСР, тобто за межами України. Позивач не погоджується з цим, оскільки, відповідно до п.п. "г"-"д" п. 1 ст. 21 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23.09.1999р. №1105 (далі - Закон №1105) відповідач зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні: - пенсію по інвалідності в наслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання; - пенсію у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та організувати поховання померлого, відшкодувати вартість пов'язаних з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов. Також позивач зазначив, що відповідно до п.п. 5 та 6 Порядку відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України Пенсійному фонду України витрат, пов'язаних з виплатою пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсії у зв'язку із втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання (далі -Порядок), який затверджено сумісною постановою Правління Пенсійного фонду України та Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 04.03.03р. № 5-4/4, яким встановлено механізм погодження та відшкодування зазначених позивачем витрат. Відповідно до п.2 ч.5 ст.24 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійне захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23.09.1999р. №1105 (далі - Закон №1105), якщо після призначення застрахованій особі матеріальної допомоги чи надання соціальних послуг між Фондом соціального страхування від нещасних випадків і страховиками з інших видів соціального страхування виникають спори щодо понесених витрат, виплата здійснюється страховиком, до якого звернувся застрахований. При цьому страховик, до якого звернувся застрахований, має право звернутися до відповідного страховика з інших видів соціального страхування щодо відшкодування понесених ним витрат. Тобто, зазначає позивач, витрати понесені Пенсійним фондом України у зв'язку із виплатою пенсій, передбачених ст.26 Закону України "Про пенсійне забезпечення" підлягають відшкодуванню Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві. Крім того, ст. 25 Закону №1105 передбачає, що усі види страхових виплат і соціальних послуг застрахованим та особам, які перебувають на їх утриманні, а також усі види профілактичних заходів, передбачених ст.21 Закону №1105 - проводяться Фондом соціального страхування від нещасних випадків за рахунок коштів цього Фонду. Відповідач не погодившись з позовними вимогами, подав до суду письмові заперечення на позов, в яких зазначив, що правове регулювання питань відшкодування шкоди потерпілим, які отримали каліцтво за межами України і переїхали в Україну на постійне місце проживання, і не є застрахованими в Україні, здійснюється у відповідності до міжнародних угод. Відповідно до ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори" норми міжнародних Угод мають вищу юридичну силу, перед нормами національного законодавства. Зокрема, з цього питання діє Угода про взаємне визнання прав на відшкодування шкоди, заподіяної працівникам каліцтвом, професійним захворюванням або іншим ушкодженням здоров'я, які пов'язані з виконанням трудових обов'язків від 09.09.1994р. ратифікованою Верховною радою України, де зазначено що відшкодування потерпілому шкоди, вчиненої внаслідок нещасного випадку на виробництві, здійснюється стороною тієї держави, де стався страховий випадок. Тому Фонд здійснює виплати тільки тим особам, які отримали травму на підприємствах України. Питання надання пенсій, в тому числі і пенсій по інвалідності регулюються Угодою учасниць СНД про гарантії прав громадян держав співдружності у галузі пенсійного забезпечення. Відповідно до ст. 3 цієї Угоди призначення та виплата пенсій громадянам інших учасниць СНД у галузі пенсійного забезпечення та членам їх сімей здійснюється законодавством держави, на території якої вони проживають. Відповідач зазначає, що основним джерелом фінансування Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань України є внески роботодавців. Підприємства не перераховують внески до бюджету Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань України, за осіб , які отримали каліцтво за межами України. Отже, вказує відповідач, виходячи із змісту вказаної статті, в бюджеті Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань України не закладені кошти фінансування витрат, пов'язаних з проведенням страхових виплат потерпілим, які отримали каліцтво за межами України. У відповідності з ст. 72 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", джерелами формування коштів Пенсійного фонду України поряд з іншими джерелами, є кошти Державного Бюджету України. Бюджет соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань України не передбачає такого джерела фінансування, як кошти Державного Бюджету України і тому за рахунок коштів бюджету Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань України не можуть фінансуватися ті витрати, зобов'язання фінансувати які взяла на себе держава Україна в особі Пенсійного Фонду України, ратифікувавши Угоду про гарантії прав громадян держав-учасників СНД у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р. Тому, використання коштів Фонду соціального страхування від нещасних випад виробництві та профзахворювань України на відшкодування пенсій, виплачених вказаним у списках особам, які отримали каліцтво за межами України суперечить ст. 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та профзахворювання, які спричинили втрату працездатності", де передбачено, що кошти на здійснення страхування від нещасного випадку не включаються до складу Державного бюджету України, використовуються виключно за їх прямим призначенням. Щодо вимоги позивача щодо включення в акти звірки суми допомоги на поховання, виплаченої сім'ї померлих, які отримували пенсію по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання в частині, що підлягає відшкодуванню відповідно до п.4 Порядку, - відповідач зазначає, що у разі смерті потерпілого від нещасного випадку або професійного захворювання витрати на поховання несе Фонд згідно з порядком, визначеним Кабінетом Міністрів України. Причинний зв'язок смерті потерпілого з одержаним каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я має підтверджуватися висновками відповідних медичних закладів. Постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2001 року №826 "Про затвердження порядку проведення витрат на поховання у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання" із змінами, внесеними від 25 серпня 2004 року № 1112, та постановою правління Фонду від 06.03.2006 року №13 передбачено, що витрати на поховання проводяться у разі смерті потерпілого, що настала за обставин, за яких настає страховий випадок державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання. Тобто, в постановах чітко зазначено, що допомога на поховання відшкодовується Фондом тільки у тому випадку, якщо смерть настала за наслідками отриманого нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, що підтверджено висновками спеціальних медичних закладів. Жодного висновку спеціального медичного закладу управління Пенсійного фонду України в Кіцманському районі до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіцманському районі не надавалося, також його не має і в доказах, що надавалися управлінням Пенсійного фонду України в Кіцманському районі до позову. Як зазначає відповідач, в силу того, що процедура встановлення такого факту визначена нормативними документами, встановлення факту причинного зв'язку смерті інвалідів з наслідками раніше отриманого каліцтва чи професійним захворювання здійснюється через орган, на який законодавчо покладений прямий обов'язок по встановленню таких фактів і УПФУ в Кіцманському районі не дотримано вищезазначеної процедури, то не має і правових підстав відшкодовувати суми витрат на поховання, оскільки УПФУ в Кіцманському районі не доведено факт встановлення причинного зв'язку смерті інваліда з наслідками раніше отриманого каліцтва чи професійного захворювання. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити, посилаючись на обставини зазначені в адміністративному позові. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, наполягав на відмові в його задоволенні. Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачем подано до відповідача акти щомісячної звірки витрат за особовими справами потерпілих, яким виплачено пенсії по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, та пенсії у зв'язку із втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання за січень-грудень 2013 року. З матеріалів справи вбачається, що суми, які не бере до відшкодування відповідач, а саме 946,44 грн., де 646,44грн. - це суми витрат на виплату і доставку пенсій громадянам держав-учасників СНД та членів їх сімей, які отримали каліцтво в державах СНД і переїхали на постійне місце проживання в Україну та 300,00 грн. - це суми витрат на виплату допомоги на поховання, оскільки смерть потерпілого не пов'язана із страховим випадком соціального страхування. Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (далі - Закон) особи, право яких на отримання відшкодування шкоди раніше було встановлено згідно із законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних з виконанням ними трудових обов'язків, мають право на забезпечення по страхуванню від нещасного випадку відповідно до цього Закону. Таким чином, з огляду на вказану норму Закону та матеріали справи, громадяни, які отримали каліцтво на території колишнього СРСР мають право на відшкодування шкоди, за законодавством України. З цього вбачається, що Фонд є особою, яка відповідно до закону зобов'язана здійснювати спірні виплати. Згідно з частиною 2 статті 24 вказаного Закону, якщо після призначення застрахованій особі матеріальної допомоги чи надання соціальних послуг між Фондом соціального страхування від нещасних випадків і страховиками з інших видів соціального страхування виникають спори щодо понесених витрат, виплата здійснюється страховиком, до якого звернувся застрахований. При цьому страховик, до якого звернувся застрахований, має право звернутися до відповідного страховика з інших видів соціального страхування щодо відшкодування понесених ним витрат. Крім того, міжнародно-правовим актом, що регулює виниклі правовідносини, є Угода про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 року. Україною вказана Угода підписана в день її прийняття, а в дію Угода вступила з моменту її підписання. У відповідності до ст. 1 Угоди - пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають. Таким чином, пенсійне забезпечення здійснюється за законодавством країни-проживання пенсіонера. При цьому право на таке забезпечення, яке встановлено в Україні, не залежить від того, у якій з колишніх республік СРСР стався нещасний випадок на виробництві із застрахованою особою або виникло професійне захворювання, пов'язане з виконанням нею трудових обов'язків. Згідно статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до цієї Угоди, держави-учасниці СНД мають зобов'язання щодо непрацездатних осіб, які отримали право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження до складу СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди. Відповідно до статті 3 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць СНД, усі витрати, які пов'язані із здійсненням пенсійного забезпечення несе держава, що надає це пенсійне забезпечення. Стаття 5 цієї Угоди передбачає, що вона поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян. Статтею 6 передбачено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. За змістом статті 7 Закону України "Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", а також відповідно до зазначених вище статей 2, 24 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" особи, право яких на отримання відшкодування шкоди раніше було встановлено згідно із законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних з виконанням ними трудових обов'язків, мають право на забезпечення по страхуванню від нещасного випадку відповідно до цього Закону. Отже, страховиком, який має виплачувати пенсію по інвалідності особам, які стали інвалідами внаслідок нещасного випадку на виробництві на території колишніх республік СРСР, а в разі виплати її органами Пенсійного фонду України - відшкодовувати її останньому, є відділення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, у даному випадку, відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіцманському районі. Вказаний висновок суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висвітленою у постанові від 05.12.2011 року в справі №333а-11. Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд виходить з наступного. Міністерством юстиції України 16.05.2003р. зареєстрована постанова правління Пенсійного фонду України та правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 04.03.2003 року № 5-4/4, якою затверджений "Порядок відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України Пенсійному фонду України витрат, пов'язаних з виплатою пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсій у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання". Згідно пункту 2 вказаного Порядку останній визначає механізм відшкодування на централізованому рівні Фондом соціального страхування від нещасних випадків Пенсійному фонду витрат, пов'язаних з виплатою відповідних пенсій. Пунктом 5 Порядку передбачено, що органи Пенсійного фонду щомісяця проводять з відділеннями виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків звірку витрат по особових справах потерпілих, складають акт щомісячної звірки, в якому визначають загальну суму витрат, що підлягає відшкодуванню, та до 15 числа місяця, наступного за звітним, подають його відповідно головним управлінням Пенсійного фонду і управлінням виконавчої дирекції Фонду на місцях. Відповідно до пункту 6 Порядку головні управління Пенсійного фонду та управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на підставі поданих актів узагальнюють і узгоджують Довідку про відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків Пенсійному фонду України витрат, пов'язаних з виплатою відповідних пенсій, та до 20 числа місяця, наступного за звітним, подають її відповідно до Пенсійного фонду та Фонду соціального страхування від нещасних випадків. Пунктом 7 Порядку встановлено, що Фонд соціального страхування від нещасних випадків на підставі вищевказаної Довідки на централізованому рівні до 25 числа місяця, наступного за звітним, перераховує відповідні кошти Пенсійному фонду. Згаданий порядок визначає механізм відшкодування на централізованому рівні Фондом соціального страхування від нещасних випадків Пенсійному фонду витрат, пов'язаних із виплатою пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсій у зв'язку із втратою годувальника, який помер із цих причин, що призначені особам, застрахованим згідно із Законом України від 23 вересня 1999 року №1105-ХІV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (крім осіб, зазначених у пункті 2 статті 8 цього Закону), у тому числі добровільно застрахованим, та потерпілим особам, право яких на отримання відшкодування шкоди раніше було встановлено згідно із законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам унаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних із виконанням ними трудових обов'язків. Отже, у разі незгоди Фонду соціального страхування від нещасних випадків на підписання актів звірки в судах адміністративної юрисдикції мають вирішуватись вимоги про стягнення витрат, а не вимоги про включення сум до цих актів, тому що Порядок не врегульовує спірних правовідносин, що виникли в цьому випадку, оскільки встановлене ним правило підписання актів звірки розрахунків має застосовуватися за відсутності спору. За даних обставин обраний позивачем спосіб захисту (відновлення) порушеного права є невірним. У разі відсутності згоди на включення до акту щомісячної звірки витрат по особових справах з боку Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, в судовому порядку мають вирішуватись вимоги не про зобов'язання включити до акту звірки певні суми, а про відшкодування виплачених Пенсійним фондом України коштів шляхом їх стягнення з обґрунтуванням ціни позову та наданням відповідних доказів (ст. 24 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності"). Щодо вимоги про відшкодування сум витрат на виплату допомоги на поховання, оскільки смерть потерпілого не пов'язана із страховим випадком державного соціального страхування, слід зазначити наступне. Відшкодування витрат на виплату допомоги на поховання передбачено Порядком №5-4/4. Разом з тим, умови проведення відшкодування зазначених витрат встановлені в Законі України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Так, відповідно до абзацу 2 частини 9 статті 34 цього Закону страхові виплати проводяться за умови, якщо причинний зв'язок смерті потерпілого з одержаним каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я підтверджується висновками відповідних медичних закладів. Наказом Міністерства охорони здоров'я України №606 від 15.11.2005р., зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.12.2005 року за №1455/11735, затверджено Інструкцію про встановлення причинного зв'язку смерті з професійним захворюванням (отруєнням) або трудовим каліцтвом. У відповідності із названою Інструкцією, причинним зв'язком смерті з професійним захворюванням (отруєнням) або трудовим каліцтвом є - зв'язок, який можна встановити між перебігом професійних захворювань (отруєнь) або наслідками трудового каліцтва з урахуванням форми, стадії, тяжкості функціональних порушень, розвитку ускладнень за життя, патоморфологічними та гістологічними змінами в органах та системах організму, що виявлені під час розтину, та настання смерті. Безпосередня причина смерті - це головні клініко-морфологічні прояви основного захворювання або його ускладнення, що стали безпосередньою причиною смерті. Відповідно до пункту 2.1 Інструкції функції щодо встановлення причинного зв'язку смерті з професійним захворюванням (отруєнням) або трудовим каліцтвом покладаються на МСЕК, що затверджуються відповідним наказом Міністерства охорони здоров'я Автономної Республіки Крим, управлінь охорони здоров'я обласних, Севастопольської міської і Головного управління охорони здоров'я та медичного забезпечення Київської міської державних адміністрацій. Управлінням Пенсійного фонду України у Кіцманському районі Чернівецької області відповідних документів щодо підтвердження причинного зв'язку смерті потерпілого з одержаним каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я - суду не надано. Оцінюючи доводи позивача, суд враховує, що відповідно до частини 4 статті 69 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Оскільки позивачем на підтвердження причинного зв'язку смерті потерпілого з одержаним каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я доказів не надано, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог щодо відшкодування витрат на виплату допомоги на поховання, оскільки смерть потерпілого не пов'язана із страховим випадком державного соціального страхування у сумі 300,00 грн., слід відмовити. Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що адміністративний позов не підлягає до задоволення.

Результат розгляду: denied