Рішення адміністративного суду від 2014-01-23 00:00:00+02

Державна фінансова інспекція в Чернівецькій області звернулася до суду із вказаним позовом до Михальчанської сільської рада, в якому просила зобов'язати відповідача виконати вимоги Вижницької міжрайонної Державної фінансової інспекції від 25.06.2013 року № 24-21-12/761, шляхом вжиття заходів щодо відшкодування коштів до сільського бюджету в сумі 23102,60 грн. Відповідно до постанови Чернівецького окружного адміністративного суду від 01.11.2013 року адміністративний позов задоволено повністю. Відповідач вважаючи, що дане судове рішення ухвалено з порушенням норм процесуального і матеріального права, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить постанову суду скасувати і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. В судовому засіданні представники відповідача підтримали доводи апеляційної скарги та просили суд її задовольнити. Позивач до суду апеляційної інстанції прибуття свого уповноваженого представника не забезпечив, хоча про дату, час та місце апеляційного розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином. Враховуючи положення частини 4 статті 196 КАС України, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності представника позивача. Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, виходячи з наступного. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Як досліджено з матеріалів справи та встановлено судами обох інстанцій, відповідно до п. 2.3.6.4 Плану контрольно-ревізійної роботи Державної фінансової інспекції в Чернівецькій області на І квартал 2013 року та на підставі направлень на проведення ревізії від 05.03.2013 року № 54, спеціалістами позивача проведено ревізію формування та виконання сільського бюджету, ревізію фінансово-господарської діяльності установ, що утримуються за рахунок бюджету у Михальчанській сільській раді Сторожинецького району за 2010 р. - 2012 р. та січень-квітень 2013 р., результати якої зафіксовані в акті № 24-21-22/92. Ревізією встановлено, зокрема, оплати транспортних послуг та утримання транспортних засобів встановлено, що відповідно до рішення I сесії VI скликання Михальчанської сільської ради від 18.11.2010 р. №13-1/2010, рішення III сесії VI скликання Михальчанської сільської ради від 24.01.2011 р. №70-3/2011, рішення X сесії IV скликання Михальчанської сільської ради від 05.01.2012 р. № 7-10/2012 р., рішення XVII сесії VI скликання Михальчанської сільської ради від 10.01.2013 р. №8-17/2013 сільському голові Шевчуку З.І. нараховано компенсацію за використання особистого легкового автомобіля для службових поїздок за період з 18.11.2010 року по 31.12.2012 року в сумі 23102,60 грн., з яких перераховано податку з доходів фізичних осіб на суму 3465,06 грн. 25.06.2013 року Вижницька міжрайонна державна фінансова інспекція надіслала Михальчанській сільській раді лист за № 24-21-12/761 "Про усунення виявлених ревізією порушень законодавства" з вимогами, в тому числі п. 2 зобов'язано відповідача вжити заходів по усуненню даного порушення. Оскільки, кошти до бюджету не було повернуто, Державна фінансова інспекція у Чернівецькій області звернулася з відповідним позовом до суду. Задовольняючи позов в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що акти про поїздки сільського голови не відповідають вимогам чинного законодавства та не підтверджують витрачання сільським головою Михальчанської сільської ради одержаних під звіт коштів, відтак вимога Вижницької міжрайонної Держфінінспекції від 25.06.2013 року № 24-21-12/761 про вжиття заходів щодо відшкодування коштів до сільського бюджету в сумі 23102,60 грн. є обґрунтованою і підлягає виконанню відповідачем. Колегія суддів Вінницького апеляційного адміністративного суду не може погодитись з висновками суду першої інстанції, що знайшли своє відображення в оскарженій постанові, з огляду на таке. Згідно ст. 61 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року № 280/97-ВР органи місцевого самоврядування в селах, селищах, містах, районах у містах самостійно розробляють, затверджують і виконують відповідні місцеві бюджети згідно з цим Законом та Законом про бюджетну систему. Згідно ст.64 Закону сільські, селищні, міські , районні у містах ради та їх виконкоми самостійно розпоряджаються коштами відповідних місцевих бюджетів, визначають напрями їх використання. Тобто кошти про які йде мова в позові (23102,60 грн.) були передбачені в бюджеті, а бюджет затверджувався сесією сільської ради і відповідно до поданих звітів про виконання сільського бюджету за 2010,2011,2012р. не було витрачено більше коштів, ніж заплановано. Відповідно до ч.1ст.78 глави 12 Бюджетного кодексу України Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, виконавчі органи відповідних місцевих рад або сільські голови (якщо відповідні виконавчі органи не створені згідно із законом) забезпечують виконання відповідних місцевих бюджетів. Місцеві фінансові органи здійснюють загальну організацію та управління виконанням відповідного місцевого бюджету, координують діяльність учасників бюджетного процесу з питань виконання бюджету. Відповідно до п.4.1. Положення про державні фінансові інспекції у районах, містах та міжрайонні, об'єднані в районах та містах державні фінансові інспекції від 03.10.2011 року основне завдання підрозділу полягає в тому, що підрозділ здійснює державний фінансовий контроль за: використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у місцевих органах виконавчої влади, органах місцевого самоврядування, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням законодавства на всіх стадіях бюджетного процесу щодо державного і місцевих бюджетів. Крім того, якщо фінансовий орган виявляє правопорушення, то відповідно до п.п.4.4 Положення про державні фінансові інспекції у районах, містах та міжрайонні, об'єднані в районах та містах державні фінансові інспекції від 03.10.2011 року підрозділ, який проводить ревізію і виявив порушення фінансового законодавства складає протоколи про адміністративне правопорушення, яке підписує особа, що притягається до відповідальності, однак, цього не було зроблено і як зазначив представник позивача, під час перевірки, вони складали деякі протоколи про адміністративне правопорушення, однак з даного спірного питання такого протоколу не було складено. Що стосується актів, то у постанові суду першої інстанції вказано, що компенсація коштів сільському голові за використання особистого автомобіля для службових поїздок здійснювалася на підставі актів про поїздки сільського голови, які складені комісією сільської ради і затверджені головою, однак суд жодним чином не вказує на рішення сільської ради, яким затверджені дані акти. Дані рішення Михальчанської сільської ради ніким не скасовані і не оскаржені. На дану обставину також звернула увагу і прокуратура у листі від 15.05.2013 року, в якому повідомила, що акти підтверджують правомірність компенсованих коштів. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що посилання суду першої інстанції на невідповідність актів чинному законодавству, як на основну підставу для виконання вимог позивача є безпідставним, оскільки акти - це документи, які засвідчують певні фактичні обставини. В даному випадку - факт використання сільським головою власного транспортного засобу для виконання повноважень, які передбачені Законом України «Про місцеве самоврядування», які затверджені відповідними рішеннями органу місцевого самоврядування, які ніким не скасовані. Крім того, колегія суддів вважає також за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу» (в редакції на час ухвалення судового рішення) головним завданням державної контрольно-ревізійної служби є здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності в міністерствах та інших органах виконавчої влади, в державних фондах, у бюджетних установах і у суб'єктів господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах і в організаціях, які отримують (отримували в періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів та державних фондів або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), виконанням місцевих бюджетів, розроблення пропозицій щодо усунення виявлених недоліків і порушень та запобігання їм у подальшому. Державний фінансовий контроль реалізується державною контрольно-ревізійною службою через проведення державного фінансового аудита, перевірки державних закупівель та інспектування. Відповідно до ч. 5 ст. 2 Закону України Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» порядок проведення державною контрольно-ревізійною службою державного фінансового аудиту та інспектування встановлюється Кабінетом Міністрів України. Пунктом 35 Порядку проведення інспектування державною контрольно-ревізійною службою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року № 550, визначено, що виявлені допущені об'єктом контролю порушення законодавства, контроль за дотриманням якого віднесено до компетенції служби, фіксуються в констатуючій частині акта ревізії з обов'язковим посиланням на норми законів чи інших нормативно-правових актів, які порушено, та зазначенням винних у їх допущенні осіб. Відповідно до п. 46 Порядку якщо вжитими в період ревізії заходами не забезпечено повне усунення виявлених порушень, органом служби у строк не пізніше ніж 10 робочих днів після реєстрації акта ревізії, а у разі надходження заперечень (зауважень) до нього - не пізніше ніж 3 робочих дні після надіслання висновків на такі заперечення (зауваження) надсилається об'єкту контролю письмова вимога щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства із зазначенням строку зворотного інформування. Згідно із п. 49 Порядку у разі коли діями чи бездіяльністю працівників об'єкта контролю державі або підконтрольній установі заподіяна матеріальна шкода, орган служби ставить вимоги перед керівником об'єкта контролю та органом його управління щодо пред'явлення цивільних позовів до винних осіб. Пунктом 50 Порядку встановлено, що за результатами проведеної ревізії у межах наданих прав органи служби вживають заходів для забезпечення: притягнення до адміністративної, дисциплінарної та матеріальної відповідальності винних у допущенні порушень працівників об'єктів контролю; звернення до суду в інтересах держави щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства з питань збереження і використання активів, а також стягнення у дохід держави коштів, одержаних за незаконними договорами, без встановлених законом підстав або з порушенням вимог законодавства; застосування заходів впливу за порушення бюджетного законодавства. Частиною 1 ст. 119 Бюджетного кодексу України встановлено, що нецільове використання бюджетних коштів, тобто витрачання їх на цілі, що не відповідають бюджетним призначенням, встановленим законом про Державний бюджет України чи рішенням про місцевий бюджет, виділеним бюджетним асигнуванням чи кошторису, має наслідком зменшення асигнувань розпорядникам бюджетних коштів на суму коштів, що витрачені не за цільовим призначенням, і притягнення відповідних посадових осіб до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності у порядку, визначеному законами України. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи згідно із ст.19 Конституції України зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Із змісту вказаних положень законодавства вбачається, що позивач здійснює фінансовий контроль за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяття зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності. Відповідний контроль здійснюється шляхом проведення ревізії. У випадку встановлення порушень законодавства, відповідач має право пред'являти письмову вимогу щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства. Між тим, зміст вимоги відповідача повинен узгоджуватися з приписами чинного законодавства, що, зокрема, означає те, що вимога повинна містити вичерпну вказівку підконтрольному суб'єкту щодо вчинення дій, які відповідно до норм законодавства будуть направлені на усунення порушених вимог закону. Дослідивши вимогу, пред'явлену відповідачу, колегія суддів прийшла до висновку, що вони прийняті з порушенням вимог законодавства. Так, позивач не зазначає, якою нормою закону (підзаконного акту) передбачено відновлення порушених, на його думку, вимог законодавства саме у такий спосіб. Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення неповно з'ясував обставини справи та порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а відтак, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню. Відповідно до статті 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Результат розгляду: denied