Рішення адміністративного суду від 2014-01-02 00:00:00+02

Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві, винесеною 19.10.2012 р. в межах виконавчого провадження ВП № 34821079 на виконання виконавчого листа у справі № 2-4681/11 від 17.02.2012 відкрито виконавче провадження у справі, постановою від 19.10.2012 накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження. Матеріалами справи встановлено, що між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 490050092, відповідно до умов якого Банк надає позичальнику кредит та приймає у заставу в якості забезпечення виконання зобов'язань за договором предмет застави, а позичальник приймає кредит та передає банку в заставу в якості забезпечення виконання зобов'язань за договором предмет застави. Відповідно до умов кредитного договору [PERSON] надається кредит для придбання транспортного засобу згідно з договором купівлі-продажу, укладеного між позичальником та «Автомобільний Дім Україна - Мерседес-Бенц» СП у формі ТОВ № 19692655 від 20.10.2007, Jeep, Patriot, рік випуску - 2007, колір - чорний, д.н.з. [NUMBER], номер кузову -[NUMBER], легковий універсал, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], видане 20.10.2007 УДАІ ГУ МВС України. Відповідно до Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 42604513 від 21.11.2013 р., на підставі кредитного договору від 23.10.2007 № 490050092 на транспортний засіб - легковий автомобіль Jeep, Patriot, 2007 року випуску, колір чорний, номер кузову -[NUMBER], легковий універсал, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] від 20.10.2007, номер державної реєстрації [NUMBER] накладено обтяження. Обтяжувачем є ЗАТ «Альфа-Банк». У ході виконавчого провадження 17.07.2013 відповідачем винесена постанова про розшук майна боржника. Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб. Відповідно до ч. ч. 1, 3, 4 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Отже, з системного аналізу вищенаведених правих норм, вбачається, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення звертається за наявності однієї з умов: або якщо право застави виникло після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів, або якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Задоволення вимог інших стягувачів, ніж заставодержатель відбувається за рахунок залишку коштів після задоволення вимог заставодержателя відповідно до положень ст. 43 Закону України «Про виконавче провадження». Таким чином, Законом України «Про виконавче провадження» не заборонено здійснювати опис та накладати арешт на майно, що перебуває у заставі. Як вбачається з матеріалів справи, право на предмет застави у позивача виникло на підставі кредитного договору від 23.10.2007 р. № 490050092. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про заставу» в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Відповідно до ст. 593 Цивільного кодексу України право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов'язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Відповідно до ч. 1 ст.26 Закону України «Про заставу» заставодавець має право в будь-який час до моменту реалізації предмета застави припинити звернення стягнення на заставлене майно виконанням забезпеченого заставою зобов'язання. Вищенаведеними нормами закону встановлено, що звернення стягнення на заставлене майно та звернення до суду з позовом є правом кредитора, відповідно звернення стягнення на заставлене майно є правом заставодержателя. Так, забезпечення виконання зобов'язання може відбутися, зокрема, і за рішенням суду шляхом стягнення коштів з боржника, або сплатою боржником заборгованості добровільно, що автоматично припинить звернення стягнення на майно. Відповідно до ч.3 ст. 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» на підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету невизначені цим Законом. Задоволення прав чи вимог декількох обтяжувачів, на користь яких встановлено обтяження одного й того ж рухомого майна, здійснюється згідно з пріоритетом, який визначається в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» якщо інше не встановлено цим Законом, зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Обтяжувачі, які зареєстрували обтяження одного і того ж рухомого майна одночасно, мають рівні права на задоволення своїх вимог. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. Якщо відповідно до закону обтяжувач вправі притримати рухоме майно, що належить боржнику, для забезпечення своєї вимоги, пріоритет такого права притримання встановлюється з моменту його реєстрації. Якщо право притримання не було зареєстроване, воно не має пріоритету над зареєстрованими обтяженнями, але має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», звернення стягнення на предмет публічного обтяження здійснюється в порядку, встановленому законом. Якщо щодо предмета публічного обтяження зареєстроване інше обтяження з вищим пріоритетом, при зверненні стягнення на предмет публічного обтяження обтяжувач або особа, на користь якої встановлено публічне обтяження, зобов'язані надіслати обтяжувачу з вищим пріоритетом письмове повідомлення про звернення стягнення за публічним обтяженням у порядку, встановленому статтею 27 цього Закону. У цьому разі обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на відповідне рухоме майно згідно з положеннями розділу IV цього Закону. Статтею 20 Закону України «Про заставу» встановлено право звернення стягнення на заставлене майно. Так, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Звернення стягнення на заставлене майно державного підприємства (підприємства, не менше п'ятдесяти відсотків акцій (часток, паїв) якого є у державній власності) здійснюється за рішенням суду. Таким чином, позивачем не надано суду доказів, якими вирішено питання про звернення стягнення на предмет застави згідно договору від 23.10.2007 р. № 490050092. Відповідно до п. 2.12 договору від 23.10.2007 р. № 490050092 сторони за домовленістю оцінюють предмет застави у 184 000,00 гривень. Натомість судом встановлено, що згідно розрахунку заборгованості за кредитом станом на 23.12.2013 р. заборгованість [PERSON] перед ПАТ «Альфа-Банк» за кредитним договором від 23.10.2007 р. № 490050092 становить 44 847,20 грн. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що оскільки судом встановлено, що наявні умови, передбачені ч. 3 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження», а саме вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю, то діями державного виконавця щодо накладення арешту на майно не порушується право позивача. Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що позивач не реалізував свого права на звернення на предмет застави у відповідності до вимог чинного законодавства, а відтак дії державного виконавця щодо накладення арешту на предмет застави суд визнає правомірними. Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Дослідивши фактичні обставини справи у їх сукупності у взаємозв'язку з вищенаведеними правовими нормами, виходячи з меж заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Результат розгляду: denied