Рішення адміністративного суду від 2014-01-20 00:00:00+02

[PERSON]. звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Львівської митниці, Львівської митниці Міндоходів, в якій просить: - визнати протиправним та скасувати наказ голови комісії з проведення реорганізації Львівської митниці Мрочка І.С. від 12.08.2013 року №765-к «Про звільнення [PERSON]» - поновити [PERSON] на посаді головного інспектора відділу дізнання та провадження у справах про порушення митних правил служби боротьби з контрабандою та порушення митних правил Львівської митниці або іншій рівнозначній посаді в Львівській митниці Міндоходів; - стягнути з Львівської митниці Міндоходів на користь [PERSON] середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, , що у зв'язку з реорганізацією та скороченням чисельності працівників Львівської митниці, відповідачем, на підставі наказу від 12.08.2013 року №765-к «Про звільнення [PERSON]» звільнено з посади головного інспектора відділу дізнання та провадження у справах про порушення митних правил служби боротьби з контрабандою та порушення митних правил Львівської митниці або іншій рівнозначній посаді в Львівській митниці Міндоходів відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку з реорганізацією та скороченням чисельності працівників Львівської митниці та штатного розпису Львівської митниці Міндоходів. Позивач вважає даний наказ незаконним, такий, що прийнятий з порушенням норм матеріального та процесуального права, без урахування всіх обставин, оскільки, відповідно до положень ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації. Реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установ, організацій, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у п.1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Натомість, відповідач в порушення ст.49-2 КЗпП України під час ознайомлення з попередженням про наступне вивільнення працівників не запропонував позивачу іншу посади. Вважає, що Львівською митницею Міндоходів проігноровано вимоги трудового законодавства щодо надання пропозиції іншої роботи на тому ж підприємстві, в установах, організаціях, а відтак, вважає оскаржуваний наказ прийнятим з порушенням норм чинного законодавства, а відтак, такий підлягає скасуванню. В ході судового розгляду судом на підставі ст.55 КАС України Львівську митницю виключено з числа відповідачів. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, пояснення надала аналогічні до викладеного у позовній заяві. Просила позов задовольнити повністю. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги заперечив у повному обсязі, з підстав, викладених у письмових запереченнях на позовну заяву, пояснення надав аналогічні до викладеного в письмових запереченнях, просив відмовити в задоволенні адміністративного позову повністю з наступних підстав. 21.08.2013 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено запис про припинення Львівської митниці за рішенням засновників. При реорганізації Львівської митниці відбулося скорочення штатної чисельності працівників з 1014 до 910, та станом на 12.08.2013 року у Львівській митниці Міндоходів було 25 вакантних посад, а 49 працівників ще не було запропоновано посади. Крім того, зазначає, що за час проходження служби в митних органах [PERSON] притягувався до дисциплінарної відповідальності, за результатами роботи неодноразово був позбавлений премій та надбавок. Відповідно до наказу Державної митної служби України від 29.08.2011 року №1821-к [PERSON] звільнено з митних органів. Наказом Державної митної служби України від 01.06.2013 року №898-к та наказом Львівської митниці від 06.06.2013 року №693-к, [PERSON] було поновлено на посаді головного інспектора відділу дізнання та провадження у справах про порушення митних правил служби боротьби з контрабандою та порушення митних правил Львівської митниці або іншій рівнозначній посаді в Львівській митниці. Відповідач також вказує на те, що відповідно до наказу Львівської митниці від 03.07.2013 року №66 «Про проведення перевірки знань», при проходженні тестування, які проводились з метою визначення кваліфікаційного рівня [PERSON] показав незадовільний результат. З огляду на вищевикладене, вважає, що звільнення позивача проведене у відповідності до вимог чинного законодавства, тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у зв'язку з їх безпідставністю. Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити повністю, виходячи з наступних підстав. Як слідує з матеріалів справи, позивач перебував на державній службі в митних органах з 21.01.1998 року, про що свідчить запис №13 у трудовій книжці Серії БТ-ІІ №2035754. Присяга державного службовця прийнята позивачем 22.01.1998 року. Згідно з наказом голови комісії з проведення реорганізації Львівської митниці Мрочко І.С. від 12.08.2013 року №765-к «Про звільнення [PERSON]» позивача звільнено з посади головного інспектора відділу дізнання та провадження у справах про порушення митних правил служби боротьби з контрабандою та порушення митних правил Львівської митниці, відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України. Мотивами вказаного вище наказу стали реорганізація та скорочення чисельності працівників Львівської митниці, відповідно до наказу Міністерства доходів і зборів України від 26.04.2013 року №80 «Про затвердження чисельності працівників територіальних органів Міндоходів» та штатного розпису Львівської митниці Міндоходів, затвердженого 07.05.2013 року та введеного в дію наказом Львівської митниці Міндоходів від 08.05.2013 року №1 «Про введення в дію тимчасової організаційної структури та тимчасового штатного розпису Львівської митниці Міндоходів на 2013 рік». Позивач не погоджуючись із наказом від 12.08.2013 року № 765-о «Про звільнення [PERSON]» звернувся до суду. Суд при вирішенні цього спору виходив з наступного. Згідно ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. За змістом ст.4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України і інших актів законодавства, що прийняті відповідно до нього. Загальні підстави розірвання трудового договору з боку керівника органу передбачені у ст. 40 КЗпП України. У відповідності до положень п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. У відповідності до припису положення ч.2 ст.40 вказаного вище Кодексу, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Частиною 1 ст.49-2 цього ж Кодексу, передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. У відповідності до ч.3 ст.49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, продовжується у наведеній нормі, працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Як вбачається з матеріалів справи на підставі попередження голови комісії з проведення реорганізації Львівської митниці [PERSON] повідомлено про наступне вивільнення, з яким позивач був ознайомлений 10.06.2013 року. Зі змісту вказаного вище попередження встановлено, що у зв'язку з реорганізацією та скороченням чисельності працівників Львівської митниці, відповідно до наказу Міністерства доходів і зборів України від 26.04.2013 року №80 «Про затвердження чисельності працівників територіальних органів Міндохдів» та штатного розпису Львівської митниці Міндоходів, затвердженого 07.05.2013 року та введеного в дію наказом Львівської митниці Міндоходів від 08.05.2013 року №1 «Про введення в дію тимчасової організаційної структури та тимчасового штатного розпису Львівської митниці Міндоходів на 2013 рік», враховуючи вимоги ст.49-2 КЗпП України попереджено [PERSON] про можливе наступне вивільнення відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України. Одночасно з попередженням запропоновано позивачу самостійно звернутися до центру зайнятості або працевлаштуватись самостійно (а.с.38). Тобто, зі змісту вказаного попередження судом встановлено, що роботодавцем не було дотримано вимог ч.3 ст.49-2 КЗпП України в частині надання пропозиції працівнику з приводу іншої роботи. Згідно з наказу Міністерства доходів і зборів України від 26.04.2013 року №80 «Про затвердження чисельності працівників територіальних органів Міндоходів» затверджено, зокрема п.п.1.2 п.1: чисельність працівників митниць Міндоходів згідно з додатком 2, а саме - 910 чоловік. Отже, суд приходить до висновку, що на момент звільнення [PERSON], з займаної посади у зв'язку з реорганізацією та скороченням чисельності працівників Львівської митниці, були наявні вакантні посади, однак роботодавцем питання можливості залишення позивача на роботі та дотримання вимог законодавства про працю в частині порядку звільнення на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України взагалі не розглядалось. При цьому, судом враховано обставини наявності вакантних посад, що підтверджується службовою запискою від 30.10.2013 року за №4/40-235-ЕП. (а.с.163-164). Щодо посилання представника відповідача про те, що позивачу не пропонувались вакантні посади у зв'язку з його низькою кваліфікацією, то такі судом не беруться до уваги, оскільки, як вбачається з результатів проходження тестування від 05.07.2013 року рівень кваліфікації [PERSON] визначена після попередження про наступне вивільнення. Не можна залишити поза увагою і ту обставину, що під час проведення процедур визначення рівня кваліфікації працівників, останні були поставлені не у рівні умови - з одними проводилось професійне навчання, за наслідками якого проводилось тестування, з іншими такого навчання не проводилось (дані обставини підтверджуються наказом Львівської митниці від 03.07.2013 року за №66, листом ознайомлення зі згаданим наказом, наказом Львівської митниці від 03.01.2013 року за №5 та додатком до нього), що є порушенням ст.21 Конституції України, ст.2-1 КЗпП України. Судом не можуть братись посилання позивача на незабезпечення відповідачем гарантованого права на переважне залишення на роботі (ст.42 КЗпП України), оскільки реалізація даного права передбачає наявність конкуренції, однак такої не було у зв'язку з наведеними порушеннями. Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Таким чином, сукупність зібраних та перевірених в судовому засіданні доказів дають суду підстави вважати, що оскаржуваний наказ від 12.08.2013 року № 765-к «Про звільнення [PERSON]» прийнятий головою комісії з проведення реорганізації Львівської митниці не на підставі та не у спосіб, визначені законами України, необґрунтовано, тобто без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, упереджено по відношенню до позивача, без дотримання рівності перед законом, а відтак наказ від 12.08.2013 року № 765-к «Про звільнення [PERSON]» слід визнати протиправним та скасувати. У відповідності до положень ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Розглядаючи питання про поновлення позивача, суд взяв до уваги позицію Верховного Суду України, викладену у абзаці другому п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року №9, згідно якої працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. В матеріалах справи наявні Посадова інструкція головного інспектора відділу дізнання та провадження у справах про порушення митних правил служби боротьби з контрабандою та порушеннями митних правил Львівської митниці (а.с.103-106) та Посадова інструкція головного інспектора відділу провадження у справах про порушення митних правил управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Львівської митниці Міністерства доходів і зборів України (а.с.100-102), аналіз змісту яких дозволяє прийти до висновку про тотожність повноважень за згаданими посадами. Крім того, у відповідності до положень ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не як за один рік. При цьому, розраховуючи суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, судом взято до уваги середньоденну заробітну плату зазначену в довідці відповідача від 24.09.2013 року №5/13-181, яка становить 102,31 грн без урахування обов'язкових платежів та податків. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 11 561,03 грн. 83 коп. (102,31х113). Приписами ч. 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин справи, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів, на досягнення яких спрямовані ці рішення (дії) та з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до положень, закріплених ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст. 86 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Положення ст. 19 Конституції України закріплене у ст. 9 КАС України, яка передбачає, що суди при вирішенні справи керуються принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно із ч. 3 ст. 9 КАС України, суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зважаючи на викладене вище, виходячи із заявлених позовних вимог, на підставі системного аналізу положень чинного законодавства України, наявних у матеріалах справи доказів, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а відтак підлягають до задоволенню. Крім того, у відповідності до вимог ч.1 ст.256 КАС України судове рішення в частині поновлення на посаді та стягнення заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню. У відповідності до норм ст. 94 КАС України, судові витрати не стягуються.

Результат розгляду: granted