Рішення адміністративного суду від 2014-03-20 00:00:00+02

24.02.2009 між ПП «ВІЗА І К» та позивачем було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, згідно якого ПП «ВІЗА І К» продало, а [PERSON] купив нежитлову будівлю (літ.А) загальною площею 1189,90 кв.м., яка розташована за адресою : [ADDRESS]. Даний договір посвідчено [PERSON], приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № Г - 319. Суд встановив, що позивач звернувся до відповідача із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо права власності на об'єкт нерухомості, що знаходиться за адресою : [ADDRESS]. Згідно картки прийому заяви № 6135564, дана заява була зареєстрована у базі даних заяв і запитів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 23.09.2013 16:42:32 за реєстраційним номером 3086536. В картці прийому заяви № 6135564 наведено перелік документів, які були подані позивачем із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме: ѕ договір купівлі-продажу, серія та номер: 319, виданий 24.02.2009, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON]; ѕ витяг з Державного реєстру правочинів, серія та номер: 7048285, виданий 24.02.2009, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON]; ѕ технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 09.09.2013, видавник: Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації»; ѕ копія ідентифікаційного номера, серія та номер: [NUMBER], виданий 18.07.1997, видавник: Державна податкова адміністрація Ватутінського району м. Києва; ѕ паспорт громадянина України, серія та номер [NUMBER], виданий 26.03.2006, видавник: Деснянське районне управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України м. Києва. 11.10.2013 відповідач прийняв рішення № 6668862 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, згідно якого підставою для відмови стало подання для державної реєстрації прав документів, що не відповідають вимогам або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, зокрема у Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна наявний запис щодо попереднього власника. Позивач вважає таке рішення протиправними та таким, що порушує його права як власника даного об'єкта нерухомості. Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч.1,2 ст.128 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Реєстраційним посвідченням № 027330 Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна посвідчено, що нежитлова будівля (літ.А) загальною площею 1189,90 кв.м., що розташована в [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого[PERSON] - приватним нотаріусом Київського міського округу 24.02.2009 № Г-320 та записано в реєстровану книгу № 178 П - 173 за реєстровим № 9157-П. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення в визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна визначає Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (далі-Закон). Відповідно до ст.2 Закону, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державний реєстр прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, яка містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав. Згідно ч.1, 2, 5, 6 ст.3 Закону, державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим законом, державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості надходження заяв. Будь-які правочини щодо нерухомого майна (відчуження, управління, іпотека тощо) вчиняються, якщо право власності чи інше речове право на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Відповідно до п.2 ч.1 ст.4 Закону обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека, довірче управління майном. Речові права на нерухоме майно, зазначені в пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті, є похідними і реєструються після державної реєстрації права власності на таке майно, крім випадків, передбачених статтею 4 1 цього Закону. Право власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини) може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані. Право власності на квартиру, житлове та нежитлове приміщення може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), в яких вони розташовані. Згідно ч.1 ст.6 Закону, систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку. До повноважень органу державної реєстрації прав належить, зокрема: проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації; забезпечення ведення Державного реєстру прав (п.1,2 ч.1 ст.8 Закону). Порядок проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень визначається Законом та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно га їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 р. № 703 (далі-Порядок). Відповідно до ч.1, 2, 5, 7 ст.15 Закону державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 16 цього Закону; 6) надання витягів з державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Розгляд заяви про державну реєстрацію обтяжень і прийняття рішення про таку реєстрацію, відмову у державній реєстрації обтяжень або її зупинення проводиться в день надходження заяви та документів, необхідних для державної реєстрації обтяжень. Відповідно до ст.24 Закону у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) об'єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; 5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 5 1) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 5 2) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 5 3) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; 5 4) після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; 5 5) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 5 6) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; 6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень. Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, зазначених у пунктах 4, 5 2 - 5 6 частини першої цієї статті, не позбавляє заявника права повторно звернутися із заявою за умови усунення перешкод для державної реєстрації прав та їх обтяжень. За результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та документів, необхідних для її проведення, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або рішення про відмову в такій реєстрації (п.16 Порядку). На підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо об'єкта нерухомого майна, право власності на який заявлено вперше, державний реєстратор відкриває розділ у Державному реєстрі прав, реєстраційну справу та присвоює реєстраційний номер такому об'єкту (п.17 Порядку) . Державний реєстратор на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вносить записи до Державного реєстру прав (п.18 Порядку). Після внесення записів до Державного реєстру прав державний реєстратор формує витяг з Державного реєстру прав та оформляє його у двох примірниках, один з яких державний реєстратор долучає до реєстраційної справи (п.20 Порядку). Орган державної реєстрації прав, нотаріус у день прийняття рішення про державну реєстрацію видає або надсилає рекомендованим листом з описом вкладення заявникові витяг з Державного реєстру прав разом з документами, що подавалися заявником для проведення державної реєстрації прав, одним із способів, зазначених у заяві про державну реєстрацію. Згідно ч.1 ст.26 Закону записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані права і обтяження, суб'єктів прав, об'єкти нерухомого майна, документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав (ч.1 ст.10 Закону). Органи державної реєстрації прав, державні реєстратори забезпечують достовірність інформації, її захист від несанкціонованого доступу, оновлення, архівування та відновлення даних, їх оперативний пошук і документальне відтворення процедури державної реєстрації прав, оперативне надання витягів про зареєстровані права та/або їх обтяження з Державного реєстру прав (ч.5 ст.10 Закону) Для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені цим Порядком(п.26 Порядку). Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, зокрема є укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно, чи його дублікат (п.27 Порядку). Із письмових заперечень відповідача, суд з'ясував, що єдиною підставою відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень стало те, що за попереднім власником ПП «ВІЗА І К» 14.04.2009 зареєстровано арешт нерухомого майна (нежитлову будівлю площею 1145,8 кв.м.), що знаходиться за адресою : [ADDRESS]) на підставі ухвали Господарського суду міста Києва № 30/11048 -2009 від 07.04.2009. Так, згідно Єдиного державного реєстру судових рішень (http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/13510685) суд встановив, ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.04.09. № 30/11048-2009 заяву Спілки дизайнерів України про вжиття запобіжних заходів до подання позовної заяви задоволено частково; з метою вжиття запобіжних заходів накладено арешт на майно, а саме: нежитлову будівлю площею 1145,8 кв. м, розташовану за адресою: [ADDRESS], в іншій частині заяви відмовлено. Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.05.2010 у справі № 30/211 в задоволенні позовних вимог Спілки дизайнерів України відмовлено. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.09.10. у справі № 30/211 рішення Господарського суду міста Києва від 13.05.2010 у справі № 30/211 залишено без змін. Постановою Вищого господарського суду України від 25.11.2010 у справі № 30/211 постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2010 у справі № 30/211 залишено без змін. 18.01.2011 фізичною особою [PERSON] через відділ діловодства Господарського суду міста Києва було подано заяву, відповідно до якої заявник просить суд зняти арешт з його майна в зв'язку з розглядом справи № 30/211. Це стосується лише одного виду запобіжного заходу - накладення арешту на майно, що належить особі, щодо якої вжито запобіжних заходів, і знаходиться в неї або в інших осіб. Цей запобіжний захід кореспондує з одним із заходів забезпечення позову, а саме: накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві. Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.01.2011 у справі № 30/211 скасовано заходи забезпечення позову, які встановлені в ухвалі Господарського суду міста Києва від 07.04.2009 № 30/11048-2009 щодо накладення арешту на майно, а саме: нежитлову будівлю площею 1145,8 кв. м, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Окрім того, позивач будучи законним власником об'єкту нерухомості, маючи документальне підтвердження відповідної реєстрації права власності згідно вимог діючого законодавства, фактично лише намагався здійснити процедуру внесення інформації про об'єкт нерухомості, що ним володіє, до новоствореного державного реєстру. Отже, враховуючи наявність рішення Господарського суду міста Києва у справі № 30/211 від 20.01.2011, яким скасовано заходи забезпечення позову, які встановлені в ухвалі Господарського суду міста Києва від 07.04.2009 № 30/11048-2009 щодо накладення арешту на майно, а саме: нежитлову будівлю площею 1145,8 кв. м, розташовану за адресою: [ADDRESS], суд приходить до висновку, що рішення про відмову у державній реєстрації прав на зазначене вище нерухоме майно за [PERSON] з підстав, викладених в п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону, прийнято державним реєстратором за відсутності законодавчих підстав для відмови у державній реєстрації прав позивача на нерухоме майно, а тому є протиправним. За результатом системного аналізу викладених законодавчих норм та обставин справи, суд дійшов висновку про відсутність у відповідача підставі для прийняття оскаржуваних рішень та, відповідно, про їх протиправність. Окрім того, позивач в прохальній частині позовної заяви просить суд зобов'язати відповідача після набрання даним рішенням суду законної сили, в термін визначений діючим законодавством, вчинити необхідні дії щодо державної реєстрації права власності на нежитлову будівлю (літ. А) загальною площею 1 189,90, що розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі заяви [PERSON] за реєстраційним № 3086536 від 23.09.2013 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень; зобов'язати відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання даного судового рішення. Відповідно до змісту ст. 267 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб'єкта владних повноважень про виконання постанови суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб'єкта владних повноважень, відповідального за виконання постанови, штраф у розмірі від десяти до тридцяти мінімальних заробітних плат. Половина суми штрафу стягується на користь позивача, інша половина - до Державного бюджету України. Зобов'язання суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, має застосовуватися у виключних випадках. З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги обставини даної справи, суд не вважає за необхідне зобов'язувати суб'єкта владних повноважень подавати звіт про виконання даного судового рішення, оскільки позивачем не наведено причин та не надано доказів, які б свідчили про те, що відповідач може ухилятися від виконання рішення суду. Згідно з ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. Згідно ч.1, 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього обов'язок щодо доказування. За таких обставин, Окружний адміністративний суд міста Києва за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази, вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). На підставі викладеного та

Результат розгляду: granted