Рішення адміністративного суду від 2014-02-21 00:00:00+02

Позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом, в якому просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області від 23 грудня 2013 року №№ 0002022260, 0002012260. В обґрунтування адміністративного позову Товариство з обмеженою відповідальністю «Ласла» (далі - Товариство) зазначило, що висновки в акті перевірки від 29.11.2013 року № 3054/15-53-22-6/34736912, на підставі якого прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення, містять відомості щодо виявлених порушень, факт існування яких не підтверджений належними засобами доказування та допустими доказами, а оскаржувані податкові повідомлення-рішення винесені всупереч законодавству, що регулює спірні правовідносини. Зокрема, перевіряючими встановлено відсутність об'єкта оподаткування по операціям з ТОВ «Транспортна експедиційна компанія «Київ-логістикс», ПП «Грандпром-К», ТОВ «Алекс Лайн», ТОВ «Світ-Трейд», ТОВ «Джерсі», ПП «Данель», оскільки не встановлено фактичного здійснення господарських операцій позивача із контрагентами. Разом із тим, укладені позивачем із контрагентами договори були виконані і позивач в процесі відображення операцій скористався своїм правом на формування валових витрат та податкового кредиту за наявності належно оформлених первинних документів, у зв'язку із чим висновки за актом перевірки ґрунтуються на припущеннях і є недоведеними. Зважаючи на протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, позивач звернувся за судовим захистом. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги із викладених вище підстав підтримали у повному обсязі та просили задовольнити позов, частково визнавши при цьому встановлені в ході перевірки порушення. Також зазначили, що встановлені перевіркою порушення не свідчать про обґрунтованість оскаржуваних податкових повідомлень-рішень. Неможливість надати первинні документи по спірним господарським операціям пояснили тим, що у 2011 році змінилось керівництво підприємства, у зв'язку із чим багатьох документів немає і зміст та обсяг господарських операцій невідомий. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити, зазначивши, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення винесені в межах правового поля, при наявності порушень позивачем податкового законодавства, у зв'язку із чим підстави для задоволення позову відсутні. Вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення. Судом встановлено, що на підставі направлень від 06.11.2013 року №№ 000971/913, 000972/914, виданих ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області, згідно з пп.20.1.4 п.20.1 ст.20, пп.78.1.1 п.78.1 ст.78 ПК України та на виконання постанови старшого слідчого з ОВС 3 відділу 1 управління Головного слідчого управління СБ України від 23.04.2013 року, відповідно до наказу ДПІ у Приморському районі м. Одеси від 06.11.2013 року № 1111 співробітниками податкової інспекції проведено позапланову виїзну перевірку ТОВ «Ласла» з питань повноти та своєчасності декларування та сплати податку на прибуток та додану вартість за період з 01.01.2010 року по 31.12.2012 року, за результатами якої складений акт від 29.11.2013 року № 3054/15-53-22-6/34736912. Перевіркою, серед іншого, встановлено порушення: · пп.4.1.1, 4.1.6 п.4.1 ст.4, пп.11.3.1. п.11.3 ст.11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», пп.135.5.4 п.135.5. ст.135 ПК України, в результаті чого занижено податок на прибуток на суму 552073 гривень; · пп.7.2.1 п.7.2 ст.7, пп.7.4.1, 7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», п.181.1 ст.181, п.183.2 ст.183, п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.198.1, п.198.3, п.198.6 ст.198 ПК України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в розмірі 1073328 гривень. На підставі вищевказаного акту перевірки ДПІ у Приморському районі м. Одеси прийнято податкові повідомлення-рішення від 23.12.2013 року № 0002022260, яким Товариству збільшено суму грошового зобов'язання по податку на додану вартість в сумі 456812 гривень та застосовано штрафні санкції в сумі 205056 гривень; від 23.12.2013 року № 0002012260, яким Товариству збільшено суму грошового зобов'язання по податку на прибуток в сумі 492938 гривень та застосовано штрафні санкції в сумі 3095 гривень. Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначені податкові повідомлення-рішення обґрунтованими, а позовні вимоги не підлягаючими задоволенню у зв'язку з наступним. Судом встановлено, що у періоді з 01.01.2010 року по 31.12.2011 року ТОВ «Ласла» мало господарські відносини із контрагентами: ПП «Грандпром-К», ТОВ «Алекс Лайн», ТОВ «Світ-Трейд», ТОВ «Джерсі», ПП «Данель», ТОВ «Транспортна експедиційна компанія «Київ-логістикс», ТОВ «Дельта Плюс Юг». Як вбачається з акту перевірки за період з 01.01.2010 року по 31.12.2010 року ТОВ «Ласла» задекларовані валові витрати в сумі 5760919 гривень. Перевіркою встановлено завищення показника 04.1 Декларації «Витрати на придбання товарів (робіт, послуг), крім визначених у 04.11» на 187025 гривень. В періоді з 01.01.2011 року по 31.12.2011 року ТОВ «Ласла» задекларовані витрати, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, в сумі 2642202 гривень. Перевіркою встановлено завищення показника 05 Декларації «Витрати операційної діяльності» на 2141860 гривень. В періоді з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року ТОВ «Ласла» задекларовані витрати, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, в сумі 1248262 гривень. Перевіркою встановлено завищення показника 05 Декларації «Витрати операційної діяльності» на 55710 гривень. За результатами здійснення контрольних заходів перевіряючими встановлено заниження ТОВ «Ласла» податку на прибуток у перевіреному періоді на 552073 гривень та подану на додану вартість в сумі 476919 гривень по господарським відносинам із вищевказаними підприємствами. В основу вищевказаних висновків перевіряючих покладені акти ДПІ у Печерському районі ГУ Міндоходів у м. Києві від 06.07.2011 року № 833/2310/35573967 про результати перевірки дотримання ТОВ «Транспортна експедиційна компанія «Київ-логістикс» вимог податкового валютного та іншого законодавства», ДПІ у Оболонському районі м. Києва ГУ Міндоходів від 07.03.2012 року № 187/23-6/37113986 «Про результати позапланової невиїзної перевірки ТОВ «Дельтаплюс Юг», Кировоградської ОДПІ від 08.02.2013 року № 127/1520/38164764 про результати перевірки з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства ТОВ «Арагон Торг», ДПІ у Малиновському районі м. Одеси Одеської області ДПС від 24.09.2012 року № 256/22-208/35930700 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ПП «Данель» з питань правомірності проведених господарських відносин із платниками податків». Так, за результатами зазначених перевірок складені акти, в яких зазначено про відсутність зобов'язання з податку на додану вартість у підприємств-постачальників, тому перевіряючі дійшли висновків, що всі первинні документи, що отримані від підприємств-постачальників, складені з порушенням податкового законодавства, а видані податкові накладні не мають юридичної сили і доказовості, тобто витрати не можуть бути віднесені ТОВ «Ласла» до податкового кредиту у періоді, що перевірявся. Зокрема, віднесені до податкового кредиту суми ПДВ в розмірі 381669 гривень по господарським операціям у сфері поводження з відходами із ПП «Данель» перевіряючими визнані необґрунтованими. Крім того, по ПП «Грандпром-К» двічі позивачем двічі віднесено до складу податкового кредиту в лютому 2012 року та у квітні 2012 року податкову накладну № 6 від 03.02.2102 року на загальну суму 6641,67 гривень. Також по ТОВ «Алекс Лайн», ТОВ «Світ-Трейд», ТОВ «Джерсі», до перевірки не надано первинні документи, які б підтверджували фінансово-господарську діяльність, а саме - податкові накладні, видаткові накладні, акти виконаних робіт та послуг, договори тощо, у зв'язку із чим перевіряючі дійшли висновку про необґрунтоване віднесення позивачем до складу податкового кредиту ПДВ в сумах 6288 гривень, 21654 гривень та 1867 гривень відповідно, по господарським відносинам із цими контрагентами. При цьому представниками позивача в судовому засіданні не заперечувались встановлені в ході перевірки порушення по ПП «Грандом-К». Також представниками позивача в судовому засіданні зазначено, що сторона позивача не спроможна надати первинні документи по господарським операціям із контрагентами, зокрема із ТОВ «Джерсі», оскільки в серпні 2011 року змінилось керівництво ТОВ «Ласла», у зв'язку із чим багатьох документів немає та зміст і обсяг операцій невідомий. Крім того, судом встановлено, що між ТОВ «Ласла» та ТОВ «Світ-Трейд» 07.09.2010 рок укладений договір про надання маркетингових послуг № 1753 та додаток № 1 до цього договору. На підтвердження виконання робіт по цьому договору позивачем надано до суду акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) «Маркетингове дослідження ринку» (т. І, а.с. 70), в якому відсутні відомості щодо відповідальної особи виконавця робіт, а також будь-які відомості щодо змісту та суті виконаних робіт. Також судом встановлено, що між ТОВ «Ласла» та ТОВ «Алекс Лайн» укладений договір № 193 від 30.04.2010 року. На підтвердження виконання робіт по вказаному договору позивачем надано до суду акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) «Організація вбирання сміття» (т.І, а.с. 72-74, т.ІІ, а.с.26-28), в яких відсутні будь-які відомості щодо змісту та суті виконаних робіт. При цьому суд враховує, що в рамках кримінального провадження № 22012000000000070 слідством встановлено, що у 2010 році невстановлені особи зареєстрували ТОВ «Світ-Трейд» та ТОВ «Алекс Лайн» на ім'я осіб, які фактично не здійснювали управління товариствами, не формували їх статутні капітали та не мали наміру здійснювати від їх імені законну господарську діяльність. На підтвердження виконання укладеного 01.12.2009 року із ТОВ «Транспортно-експедиційна компанія «Київ-Логістик» договору № 011209-01 позивачем надано до суду акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) «Транспортні послуги» (т. І, а.с.83-94, т. ІІ, а.с. 1-12). Крім того, на підтвердження виконання договору № 5/07-11 від 03.07.2011 року по збиранню, перевезенню, зберіганню відходів, укладеного ТОВ «Ласла» із ПП «Данель», позивачем надано акти здачі-прийняття наданих послуг (т. ІІ, а.с.31-40). Оцінюючи вищезазначені господарські операції, суд враховує, що ні до перевірки, ні до суду позивачем не надано товарно-транспортних накладних та інших документів, які б підтверджували перевезення товарно-матеріальних цінностей, відходів. Згідно з п.11.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року № 363, основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля. Пунктом 11.5 Правил передбачено, що товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі екземпляри товарно-транспортної накладної підписом і при необхідності печаткою (штампом). Відповідно до п.11.7 Правил перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається Перевізнику. Спільним Наказом Міністерства транспорту України та Міністерства статистики України від 29 грудня 1995 року № 488/346 (зі змінами та доповненнями) затверджено типові форми первинного обліку роботи вантажного автомобіля та введено їх у дію з 1 січня 1996 року, зокрема, подорожній лист вантажного автомобіля ф. № 2; подорожній лист вантажного автомобіля у міжнародному сполученні, ф. № 1 (міжнародна); товарно-транспортна накладна ф. № 1-ТН; талон замовника, ф. № 1-ТЗ. Пунктом 2 цього Наказу визначено обов'язковим вважати застосування вказаних форм первинного обліку всіма суб'єктами господарської діяльності, незалежно від форм власності. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Водночас за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку відповідні суми не можуть включатися до складу витрат для цілей оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів. Вирішуючи спір, суд враховує, що приймати на підтвердження даних податкового обліку можливо лише достовірні первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку. Статтею 9 цього Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарських операцій, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити, які зазначені в цій статті, та в яких, крім іншого, повинно бути зазначено зміст та обсяг господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарських операцій і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Такі ж вимоги до первинних документів визначені у п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, згідно якого первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа. В п.2.15 і п.2.16 Положення № 88 зазначено, що первинні документи підлягають обов'язковій перевірці працівниками, які ведуть бухгалтерський облік, за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов'язкових реквізитів та відповідність господарської операції чинному законодавству, логічна ув'язка окремих показників. Забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать нормативно-правовим актам, встановленому порядку приймання, зберігання і витрачання грошових коштів, товарно-матеріальних цінностей та іншого майна, порушують договірну і фінансову дисципліну, завдають шкоди державі, власникам, іншим юридичним і фізичним особам. Такі документи повинні бути передані керівнику підприємства, установи для прийняття рішення. Суд не приймає до уваги твердження представників позивача, що наявні у Товариства первинні документи відповідають вимогам законодавства, оскільки з досліджених в судовому засіданні актів виконаних робіт вбачається, що в останніх відсутні відомості щодо змісту та обсягу господарських операцій, їх вимірники (у натуральному і вартісному виразі), час здійснення фінансово-господарських операцій, не зазначені особи, відповідальні за здійснення господарських операцій і правильність їх оформлення. Будь-яких доказів надання послуг виконавцями в матеріалах справи немає, тому суд визнає вказані акти виконаних робіт в якості неналежних доказів. Вищий адміністративний суд України в інформаційному листі № 1112/11/13-10 від 20 липня 2010 року «Проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів державної податкової служби» зазначив, що для встановлення обґрунтованості права платника податку на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування з податку на додану вартість встановленню та перевірці, зокрема підлягають фізичні, технічні та технологічні можливості певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, як-то: наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, у тому числі транспортних засобів для перевезення, приміщень для зберігання товарів тощо; можливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару у відповідні строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку тощо; наявність відповідних ліцензій та інших дозвільних документів, що необхідні для ведення певного виду господарської діяльності. Отже позивачем не надано первинних документів у розумінні ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, на підтвердження фактичного отримання товарів та послуг від контрагентів. Суд не може визнати як достатні та незаперечні докази видаткові накладні та акти прийняття-здачі робіт, додані до матеріалів справи. Адже, відповідно до ч. 2 ст. 86 КАСУ ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Зазначені документи мали б силу достатніх доказів тільки у взаємному зв'язку з сукупністю з іншими доказами, при умові, якби відповідачем було надано такі докази. При цьому належність доказу означає встановлення інформації (фактичних даних), які визначають предмет доказування. Зміст фактичних даних повинен відповідати їх формі, а саме документально підтверджувати певні обставини, на які посилається сторона, тобто мати ознаку допустимості, що виключає суперечливість поєднання змісту та форми доказу. Останній критерій є обов'язковою ознакою для правової придатності доказу та його достовірності, що, в свою чергу, визначає якісну оцінку вже наявного доказу як належного та допустимого, тобто дозволяє перевірити його правдоподібність та відповідність реальній дійсності у співвідношенні з іншими засобами доказування. Позивачем не надано інших первинних документів, які підтвердили б здійснення господарських операцій по придбанню товарів (послуг) у контрагентів, та які б містили достовірну і несуперечливу інформацію про те, ким поставлявся та відвантажувався товар (надавалися послуги), якими матеріально відповідальними особами оприбутковувався товар, на яких складах зберігався, подальший рух товару тощо. Відповідно до чинного на момент виникнення спірних правовідносин пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності. Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» встановлено, що до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті. Згідно з підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку. Крім того, згідно з чинним на момент виникнення спірних правовідносин підпунктом 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту). Підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 зазначеного Закону встановлено, що податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту. Відповідно до підпункту 7.2.1 пункту 7.2. цієї статті Закону № 168/97-ВР платник податку зобов'язаний надати покупцю податкову накладну, що має містити зазначені окремими рядками: порядковий номер податкової накладної; дату виписування податкової накладної; повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; податковий номер платника податку (продавця та покупця); місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм); повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах отримувача; ціну поставки без врахування податку; ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні; загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку. Згідно з пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8 1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку. Згідно з п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. Згідно з абз.«а» п.198.1 ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п.198.2 ст.198 ПК України). Відповідно до п.198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. Відповідно до п.138.2 ст.138 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. Отже позивачем не надано первинних документів у розумінні ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення про документальне забезпечення записів в бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, на підтвердження фактичного отримання нафтопродуктів від контрагента. Так, підприємством документально не доведено дотримання вимог, встановлених ч.1, ч. 2, ст. 3 Господарського кодексу України в частині реалізації господарської діяльності, ч.1 ст. 55 Господарського кодексу України, в частині участі в господарських відносинах, реалізуючи господарську компетенцію. Таким чином, суд погоджується із викладеними в акті перевірки від 29.11.2013 року № 3054/15-53-22-6/34736912 висновками про те, що у перевіреному періоді ТОВ «Ласла» в порушення пп.4.1.1, 4.1.6 п.4.1 ст.4, пп.11.3.1. п.11.3 ст.11 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», пп.135.5.4 п.135.5. ст.135 ПК України, занижено податок на прибуток на суму 552073 гривень, а в порушення пп.7.2.1 п.7.2 ст.7, пп.7.4.1, 7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», п.181.1 ст.181, п.183.2 ст.183, п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.198.1, п.198.3, п.198.6 ст.198 ПК України занижено податок на додану вартість в розмірі 1073328 гривень. Таким чином, позивачем сформовано податковий кредит і оприбутковано та віднесено до валових витрат отримані товари (роботи, послуги) без наявності належним чином оформлених первинних документів, що в свою чергу підтверджує правомірність дій Державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області при винесенні оскаржуваних позивачем податкових повідомлень-рішень. Вирішуючи спір, суд зважає, що в силу вимог ч.2 ст.49 КАС України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов'язки, що з огляду на запроваджений ст.8 Конституції України принцип верховенства права та в кореспонденції з приписами ч.1 ст.71 КАС України означає абсолютний і безумовний обов'язок кожної особи, яка бере участь в адміністративній справі довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Оцінка поданих особами, які беруть участь в адміністративній справі та самостійно зібраних судом в порядку ст.11 КАС України доказів в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, здійснюється судом за правилами ч.2 ст.71 КАС України в порядку, що встановлений ст.86 цього кодексу. З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість викладених в акті перевірки від 29.11.2013 року № 3054/15-53-22-6/34736912 висновків про те, що наявні у позивача первинні документи, які не відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», у своїй сукупності не підтверджують здійснення господарських операцій між позивачем і його контрагентами, а тому формування валових витрат та податкового кредиту за рахунок видаткових накладних і податкових накладних, отриманих від зазначених суб'єктів господарювання, є неправомірним. При цьому в судовому засіданні представник відповідача довів суду належними та допустимими в спірних правовідносинах доказами, з посиланням на відповідні положення законодавства, необґрунтованість позовних вимог позивача. При таких обставинах суд вважає, що позивач не довів необґрунтованості висновків акту перевірки та протиправності прийнятих на його підставі податкових повідомлень-рішень. На підставі встановлених в судовому засіданні фактів, суд приходить до висновку про те, що при винесенні спірних податкових повідомлень-рішень відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, пропорційно, своєчасно та з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення. Таким чином, на підставі ст.10 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.11 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними доказів, з'ясувавши обставини у справі; перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, у зв'язку із чим в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Результат розгляду: denied