Рішення адміністративного суду від 2014-03-06 00:00:00+02

[PERSON] звернулась до суду до Управління Пенсійного фонду України в Вільнянському районі Запорізької області, в якому просить суд: - визнати протиправним (незаконним) рішення відповідача, оформлене Протоколом засідання комісії з призначення та виплати пенсій від 07.11.2013 року № 9, щодо відмови позивачу у призначенні пенсії у зв'язку із втратою годувальника згідно Закону України «Про державну службу»; - зобов'язати відповідача призначити з 07-го червня 2013 року позивачу, [INFO], пенсію у зв'язку із втратою годувальника на умовах статті 37 Закону України «Про державну службу». До початку судового розгляду справи позивачка зменшила розмір позовних вимог шляхом подання уточненого адміністративного позову, в якому просить суд: - визнати протиправним (незаконним) рішення відповідача, оформлене Протоколом засідання комісії з призначення та виплати пенсій від 07.11.2013 року №9, щодо відмови позивачу у призначенні пенсії у зв'язку із втратою годувальника згідно Закону України «Про державну службу»; - зобов'язати відповідача призначити з 28-го жовтня 2013 року позивачу, [INFO], пенсію у зв'язку із втратою годувальника на умовах статті 37 Закону України «Про державну службу». В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішення відповідача, оформлене Протоколом засідання комісії з призначення та виплати пенсій від 07.11.2013 року № 9, щодо відмови позивачу у призначенні пенсії у зв'язку із втратою годувальника згідно Закону України «Про державну службу» не відповідає чинному законодавству України. У судове засідання позивачка не з'явилась, подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримує та прохає суд його задовольнити. Представник відповідача Куратченко І.В. проти позову заперечує. В обґрунтування заперечень зазначає, що визнає право позивачки на призначення пенсії у зв'язку з втратою годувальника виходячи з положень статті 37 Закону України «Про державну службу», однак вважає, що призначення цієї пенсії буде суперечити законодавству, оскільки надана позивачкою Довідка про складові заробітної плати її чоловіка, що видана Територіальним управлінням державної судової адміністрації в Запорізькій області від 22.10.13 року №08-03/419, не містить складових заробітної плати, які передбачені Законом України «Про державну службу», а саме у ній не вказані відомості про доплату за ранг. Крім того, як зазначив представник відповідача, у цій довідці надбавка за вислугу років має розмір 50% посадового окладу, що суперечить вимогам Закону України «Про державну службу», у якому максимальний розмір цієї надбавки визначено у розмірі 40% від посадового окладу. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, вважає за необхідне зазначити наступне. З матеріалів справи встановлено, що позивачка, [PERSON], народилась [INFO]. У період з 21.07.1970 по 06.03.2003 року позивачка здійснювала трудову діяльність, у зв'язку із чим Управлінням Пенсійного фонду України в Вільнянському районі Запорізької області з 18.09.2007 року їй призначено пенсію за віком, виходячи з її страхового стажу. 24.06.1972 року між позивачкою та [PERSON], [INFO], було укладено шлюб. [INFO] помер чоловік позивачки, [PERSON], який на день смерті досяг 62-річного віку. У період з 22.02.1996 по день своєї смерті чоловік позивачки у статусі судді займав різні посади у Вільнянському районному суді Запорізької області. Остання посада на день його смерті - голова Вільнянського районного суду Запорізької області. Загальний стаж роботи чоловіка позивачки на посаді судді становить 17 років 03 місяців та 15 днів, а загальний стаж роботи, який віднесений до стажу роботи на посаді судді, станом на 01.06.2013 року становить 20 років 11 місяців 09 днів. Чоловік позивачки, [PERSON], до дня своєї смерті був працюючим пенсіонером, якому призначена і виплачувалась пенсія на умовах Закону України від 9 квітня 1992 року N2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Після смерті чоловіка за заявою позивачки Головним Управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області з 01.07.2013 року їй було призначено пенсію в разі втрати годувальника після померлого чоловіка на умовах Закону України від 9 квітня 1992 року N2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» у розмірі 1180,87 грн. щомісячно. 28 жовтня 2013 року позивачка звернулась до Відповідача із заявою про перехід з пенсії в разі втрати годувальника, яку вона отримувала на умовах Закону України від 9 квітня 1992 року N2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», на пенсію у зв'язку з втратою годувальника за Законом України «Про державну службу». До своєї заяви позивачка долучила документи, передбачені Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1, в т.ч. надала Довідку Територіального управління державної судової адміністрації в Запорізькій області від 22.10.2013 року №08-03/419 про складові заробітної плати свого чоловіка за формою, що затверджена постановою правління Пенсійного фонду України від 04.09.2013 року №15-1. Протоколом засідання комісії з призначення та виплати пенсій від 07.11.2013 року №9 позивачці було відмовлено у призначенні пенсії у зв'язку з втратою годувальника, оскільки надана нею довідка про заробітну плату її чоловіка від 22.10.2013 року №08-03/419 не містить складових заробітної плати, які передбачені Законом України «Про державну службу», а саме: - доплати за ранг; - надбавка за вислугу років у вище означеній довідці встановлена у розмірі 50%, що суперечить максимальному розміру, встановленому Законом - 40%. Позивачка, не погодившись із відмовою відповідача у призначенні їй пенсії у зв'язку з втратою годувальника, звернулась із позовом до суду. З матеріалів справи встановлено, що підставою звернення до суду є неправильне застосування відповідачем положень Законів України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про державну службу» в частині, що стосується визначення системи оплати праці суддів, яку, як вважає позивачка, відповідачем помилково було віднесено до системи оплати праці державних службовців. Суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 46 Конституції України, - громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх, зокрема, у разі втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян. Статус професійного судді, загальний порядок забезпечення діяльності судів та регулювання інших питань судоустрою і статусу суддів, в т.ч. порядок призначення пенсії суддям, визначається Законом України «Про судоустрій і статус суддів». Статтею 138 зазначеного Закону визначено, що, зокрема, судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 роки, виплачується пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу". За умовами, які передбачені у ч.1 ст.37 Закону України "Про державну службу", зокрема, на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 року №283 «Про порядок обчислення стажу державної служби» був затверджений Порядок обчислення стажу державної служби, а також визначено, що, зокрема, обчислений відповідно до цього Порядку стаж державної служби застосовується для призначення пенсії. У пункті 2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 року №283, визначено, що до стажу державної служби зараховується робота (служба), зокрема, на посадах суддів. З наданої позивачем Довідки про складові заробітної плати її чоловіка від 22.10.13 року №08-03/419, що видана Територіальним управлінням державної судової адміністрації в Запорізькій області, встановлено, що станом на 01.06.2014 року стаж державної служби чоловіка позивачки складає 20 років 11 місяців 09 днів. Отже, суд приходить до висновку, що на день смерті чоловіка позивачки його стаж роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, складає понад 20 років, що відповідає однієї з визначених у статті 37 Закону України «Про державну службу» умов для призначення пенсії державному службовцю. Крім того, з матеріалів справи судом встановлено, що на день своєї смерті чоловік позивачки вже досяг 62-річного віку, а також мав загальний страховий стаж понад 40 років, який перевищує страховий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбачений абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що за своє життя чоловік позивачки набув право на пенсію за віком на умовах статті 37 Закону України "Про державну службу", проте це право ним так і не було реалізоване до дня смерті. Аналіз норм Закону України «Про судоустрій і статус суддів» свідчить, що вони не містять положень, які визначають умови призначення членам сім'ї судді пенсії у зв'язку із втратою годувальника судді. Водночас положення статті 138 цього Закону в частині умов призначення судді пенсії відсилають до умов, визначених статтею 37 Закону України "Про державну службу". У зв'язку із чим суд приходить до висновку, що умови призначення членам сім'ї померлого судді пенсії у зв'язку із втратою годувальника так само будуть визначатись за умовами статті 37 Закону України "Про державну службу", оскільки іншого законодавство не передбачає. Відповідно до частини 10 статті 37 Закону України "Про державну службу", - у разі смерті особи у період перебування на державній службі за наявності у померлого годувальника стажу державної служби не менше 10 років непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні (при цьому дітям - незалежно від того, чи були вони на утриманні померлого годувальника), призначається пенсія у зв'язку з втратою годувальника на одного непрацездатного члена сім'ї у розмірі 70 відсотків суми заробітної плати померлого годувальника, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а на двох і більше членів сім'ї - 90 відсотків. До непрацездатних членів сім'ї належать особи, зазначені у статті 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Відповідно до вимог п.1 частини 2 ст.36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" непрацездатним членом сім'ї вважається, зокрема, дружина, якщо вона досягла пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону. Крім того, у частині 3 ст.36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначено, що до членів сім'ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони, зокрема, були на повному утриманні померлого годувальника або одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Також в останньому абзаці частини 3 статті 36 згаданого Закону визначено, що члени сім'ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв'язку з втратою годувальника. З матеріалів справи судом встановлено, що на день звернення позивачки із заявою про перехід на пенсію у разі втрати годувальника на умовах Закону України «Про державну службу» позивачка досягла 62-річного віку, у зв'язку із чим за умовами пункту 1 частини 2 ст.36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" вона відноситься до непрацездатних осіб. Крім того, судом встановлено, що на день звернення із заявою про перехід на пенсію у разі втрати годувальника на умовах Закону України «Про державну службу» позивачка одержувала пенсію в разі втрати годувальника після померлого чоловіка на умовах Закону України від 9 квітня 1992 року N2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Відповідно до вимог пункту 18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (зареєстровано в Мінюсті від 27.12.2005р. за №1566/11846), - для призначення пенсії у зв'язку з втратою годувальника за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім'ї, приймаються довідки житлово-експлуатаційних або інших організацій з місця проживання (реєстрації) або довідки органів місцевого самоврядування про перебування на повному утриманні померлого годувальника чи одержання від померлого годувальника допомоги, яка була постійним і основним джерелом засобів до існування, або про спільне проживання з годувальником на момент його смерті. З Довідки виконкому Павлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області №1002, яку позивачка надала Відповідачу разом із завою про призначення їй пенсії у зв'язку із втратою годувальника, судом встановлено, що позивачка перебувала на повному утриманні у її чоловіка. Відповідно до частини 11 статті 37 Закону України "Про державну службу", - право на призначення пенсії у зв'язку з втратою годувальника на умовах, передбачених частиною десятою цієї статті, мають також непрацездатні члени сім'ї померлої особи, яка отримувала або мала право на пенсію за цим Законом. Статтею 7 Закону України від 9 квітня 1992 року N2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачено, що військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором. З урахуванням того, що за своє життя чоловік позивачки набув право на призначення пенсії на умовах статті 37 Закону України "Про державну службу", а також встановлених судом обставин щодо перебування позивачки на утриманні її чоловіка, належності позивачки до непрацездатних осіб, отримання позивачкою пенсії в разі втрати годувальника на умовах Закону України від 9 квітня 1992 року N2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», наявності у позивачки права перейти з одного виду державної пенсії на інший, суд приходить до висновку, що позивачка має право на призначення їй пенсії у зв'язку з втратою годувальника на умовах статті 37 Закону України "Про державну службу" після смерті свого чоловіка. Проте суд не приймає посилання представника відповідача, як підставу для відмови у призначенні позивачки пенсії у зв'язку з втратою годувальника, що надана позивачкою Довідка про складові заробітної плати її чоловіка, що видана Територіальним управлінням державної судової адміністрації в Запорізькій області від 22.10.13 року №08-03/419, не містить складових заробітної плати, які передбачені Законом України «Про державну службу». Так само суд не приймає посилання представника відповідача, що у цій довідці не вказані відомості про доплату за ранг, а надбавка за вислугу років чоловіка позивачки має розмір 50% посадового окладу, що, як вважає відповідач, суперечить вимогам Закону України «Про державну службу», у якому максимальний розмір цієї надбавки визначено у розмірі 40% від посадового окладу. Аналіз положень Законів України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про державну службу» свідчить, що відповідач не з'ясував визначений у статті 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зміст суддівської винагороди, яку отримують судді, та помилково прирівняв суддів в частині, що стосується оплати їх праці, до держаних службовців з характерною для них системою оплати праці, що визначена у статті 33 Закону України «Про державну службу». Так, відповідно до статті 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», - суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці. Частиною 5 цієї статті передбачено, що суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі, зокрема, за наявності стажу роботи більше 20 років - 50 відсотків. В той же час відповідно до статей 1, 33 Закону України «Про державну службу» державні службовці отримують заробітну плату, яка складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок. Аналіз положень статті 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та положень статей 1, 33 Закону України «Про державну службу» свідчить, що судді на відмінну від державних службовців не отримують заробітної плати, не отримують доплату за ранг, а також можуть отримувати доплату за вислугу років у розмірі 50 відсотків, в той час як державні службовці за вислугу років отримують не доплату, а надбавку, максимальний розмір якої не перевищує 40 відсотків. Отже суд приходить до висновку, що система оплати праці судів є відмінною від системи оплати праці державних службовців. Аналогічні висновки наведені і у наданому позивачкою листі Територіального управління державної судової адміністрації в Запорізькій області від 30.12.2013року №Ш-126/08-05/3170, де зазначено, що інформація, яка внесена до Довідки про складові заробітної плати її чоловіка від 22.10.2013 року №08-03/419 відповідає вимогам Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач, прийнявши рішення, оформлене Протоколом засідання комісії з призначення та виплати пенсій від 07.11.2013 року №9, про відмову позивачці у призначенні пенсії у зв'язку з втратою годувальника на умовах статті 37 Закону України «Про державну службу» після смерті чоловіка позивачки з мотивів невідповідності у наданій позивачкою довідці про заробітну плату її чоловіка даних вимогам законодавства, діяв необґрунтовано та при помилковому розумінні норм законодавства. Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В силу вимог частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідачем не доведено правомірності свого рішення.

Результат розгляду: granted