Рішення адміністративного суду від 2014-01-28 00:00:00+02

[PERSON] звернулася до Відділу Держземагентства у Бахчисарайському районі АР Крим із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо надання у власність земельної ділянки орієнтованим розміром не більше 2,0 га в адміністративних межах Красномацької сільської ради Бахчисарайського району АР Крим з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Листом Відділу Держземагентства у Бахчисарайському районі АР Крим вих.№ 3721 від 11.11.2013 року позивачу повідомлено про розгляд вказаного клопотання та зазначено, що на прикладеному графічному матеріалі не визначено розташування земельної ділянки відносно меж населеного пункту, що дає неможливим визначення органу уповноваженого розпоряджатися земельною ділянкою (а.с.14). Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд з'ясовує, чи використане повноваження, надане суб'єкту владних повноважень, з належною метою; обґрунтовано, тобто вчинено через вмотивовані дії; безсторонньо, тобто без проявлення неупередженості до особи, стосовно якої вчиняється дія; добросовісно, тобто щиро, правдиво, чесно; розсудливо, тобто доцільно з точки зору законів логіки і загальноприйнятих моральних стандартів; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, тобто з рівним ставленням до осіб; пропорційно та адекватно; досягнення розумного балансу між публічними інтересами та інтересами конкретної особи. Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Право на землю набувається і реалізується громадянами і суб'єктами господарської діяльності (юридичними і фізичними особами) виключно відповідно до закону. Відповідно до ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об'єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Згідно ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Згідно ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Згідно ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб (ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України). Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 10.05.2012 року № 258, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.05. 2012 року за № 858/21170, затверджено Положення про Міжрайонне управління Держземагентства (далі Положення № 258). Відповідно до п. 1 Положення № 258 міжрайонне управління Держземагентства (далі - Управління ) є територіальним органом Державного агентства земельних ресурсів України. Підпунктом 4.27, п. 4 Положення № 258 Управління відповідно до покладених на нього завдань: передає відповідно до закону земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або в користування для всіх потреб у межах районів у разі утворення управління на території Автономної Республіки Крим. З огляду на зазначене вище, повноваження відповідача при розпорядженні землями сільськогосподарського призначення поширюються на землі державної форми власності. Як вже зазначалось, позивач звернувся відповідача із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо надання у власність земельної ділянки орієнтованим розміром не більше 2,0 га в адміністративних межах Красномакської сільської ради Бахчисарайського району АР Крим для ведення особистого селянського господарства. До клопотання позивачем у якості графічного матеріалу подано умовне зображення селища Красний Мак, на якому відсутні будь-які позначки про бажане місце розташування земельної ділянки Листом вих.№3721 від 11.11.2013 року позивачу повідомлено про розгляд вказаної заяви та зазначено, що на прикладеному графічному матеріалі не визначено розташування земельної ділянки відносно меж населеного пункту, що дає неможливим визначення органу уповноваженого розпоряджатися земельною ділянкою. Згідно частини першої та четвертої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Позивачем, не надано доказів оформлення графічних матеріалів, які додаються до заяви про отримання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, відповідно до вимог чинного законодавства, відносно зазначення місця розташування обраної позивачем земельної ділянки саме державної форми власності. З огляду на зазначене вище, суд дійшов висновку, що матеріалами справи спростовуються твердження позивача щодо протиправності дій відповідача стосовно відмови у задоволенні клопотання [PERSON] про надання дозволу на розробку проекту землеустрою для отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Красномацької сільської ради Бахчисарайського району АР Крим, в зв'язку з чим, в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Враховуючи, що матеріалами справи спростовуються твердження позивача щодо протиправності дій відповідача, зазначених вище, то позовні вимоги про зобов'язання Відділ Держземагентства у Бахчисарайському районі АР Крим розглянути подане [PERSON] клопотання у відповідності до вимог чинного законодавства із прийняттям аргументованого рішення, наказу чи іншого документу, яким передбачено надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи його відмови, задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. В свою чергу, ч. 2 ст. 71 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади (суб'єкта владних повноважень), який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії. Судом встановлено, що відповідач відповідно до ст. 71 КАС України, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, урахував усі обставини, що мають значення при прийнятті рішень, на обов'язковість урахування яких прямо вказують законодавчі акти, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. За таких обставин враховуючи викладене, оцінивши надані сторонами докази та матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов висновку, що правові підстави для задоволення вимог позивача відсутні, у зв'язку з чим суд відмовляє в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На підставі наведеного,

Результат розгляду: denied