Рішення адміністративного суду від 2014-01-15 00:00:00+02

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив: - визнати неправомірним та скасувати Рішення Державної міграційної служби України від 07 жовтня 2013 року №597-13 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - визнати дії Головного управління Державної Міграційної служби України в місті Києві незаконними в частині порушення встановленого законом порядку повідомлення про прийняття Державною міграційною службою України рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - зобов'язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Афганістану [PERSON] біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на обставини, викладені в адміністративному позові, зокрема зазначив про порушення допущені Державною міграційною службою України, під час винесення спірного рішення, положень Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та не прийняв до уваги факти серйозної загрози життю позивача. При цьому, представник позивача вважає, що Державна міграційна служба України не вчинила всіх необхідних дій для детального встановлення причин та підстав оформлення позивачем документів для вирішення питання щодо визнання його в Україні біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту. Крім того, представник позивача звертав на відсутність у повідомленні про прийняття Державною міграційною службою України рішення № 596-13 від 07.10.2013 року про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві чіткого посилання на причини відмови в наданні статуту біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Представник відповідачів в обґрунтування правомірності прийнятого Державною міграційною службою України рішення посилався на обставини, викладені в письмових запереченнях Державної міграційної служби України та на те, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачами вивчено матеріали особової справи шукача притулку, дано оцінку та досліджено інформацію по країні його походження, а тому на підставі вказаного та з урахуванням імперативних приписів норм Закону, відповідачем 2 правомірно відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. З матеріалів справи вбачається, що громадянин Ісламської Республіки Афганістан [PERSON], [INFO], народився в Афганістані, за національністю - таджик, за віросповіданням - мусульманин-суніт, одружений, має шістьох дітей. На територію України прибув приблизно 04.05.2013 року нелегально. Жодних документів, що посвідчують особу, не має. Свою історію побоювань позивач обґрунтував тим, що у січні 2013 року особа на ім'я [PERSON] запропонувала йому одружитись на його чотирнадцятирічній донці. Позивач відмовив вказаній особі. Після цього, як стверджує позивач, [PERSON] ще кілька разів висловлював свої наміри стосовно доньки позивача, при цьому, використовуючи погрози. Після чергової пропозиції позивач погодився на шлюб, проте через короткий проміжок часу, разом із сім'єю, залишив територію Афганістану. При цьому, в судовому засіданні позивач пояснив, що на рівні звичаїв, в Афганістані можливий шлюб з дівчатами такого віку, проте на законодавчому рівні це не закріплено. Суд звертає увагу на те, що побоювання позивача виникли внаслідок стосунків побутового характеру, при цьому позивач в судовому засіданні відзначив, що він не звертався до правоохоронних органів Афганістану за захистом своїх прав та інтересів. З копії матеріалів особової справи позивача, громадянина Афганістану [PERSON] 2013 KYIV0077 вбачається, що в ході співбесіди від 15.07.2013 року позивач заявив, що він не переслідувався за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи, політичних переконань; застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару йому не загрожує; такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання до нього не застосовувалось. Аналогічне позивач зазначив і в судовому засіданні, а саме, що жодних форм переслідування або будь-яких дискримінаційних проявів щодо його чи його близьких не здійснювалось. Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Пунктом 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 № 3 звернуто увагу судів на те, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане | ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань. Також звернуто увагу суддів, що при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Пленум Вищого адміністративного суду України також звернув увагу та чітко зазначив, що об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. В судовому засіданні позивачем не вдалося довести суду наявність у останнього об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними. Частиною сьомою статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі - Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. З оскаржуваного рішення вбачається, що підставою для його прийняття послугували висновки, зроблені при перевірці заяви позивача Головним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві, а саме послугувало те, що з інформації, наданої позивачем, відповідачем 1 не вдалося встановити підстав, які б дали, змогу вважати, що він переслідується в Ісламській Республіці Афганістан за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних. Судом також встановлено, що побоювання позивача щодо переслідувань є його власними припущеннями, оскільки інформація про побоювання переслідувань, що була надана позивачем, ґрунтується виключно на його особистих твердженнях і не має ніякого документального підтвердження, позивачем не надано відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» Виходячи зі змісту статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виписані у статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Відповідно до пункту четвертого частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону відсутні. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Частина 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Враховуючи вищевикладене, вимоги статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку, що відповідачем, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вивчено матеріали особової справи шукача притулку, дано належну оцінку та досліджено інформацію по країні його походження. На підставі вказаного та з урахуванням імперативних приписів статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається. Водночас, посилання позивача про порушення відповідачем чинного законодавства під час розгляду його особистої справи та прийняття оскаржуваного рішення, - підтвердження не знайшли. Крім того, позивач просив зобов'язати Державну міграційну службу України визнати громадянина Афганістану [PERSON] біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог чинного законодавства, тобто прийняти певне рішення, проте, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до вимог статті 17 та пунктів 1, 2 частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, зазначене питання не віднесено до компетенції суду, а відповідно до положень Закону віднесене до виключної компетенції (дискреційних повноважень) Державної міграційної служби України. Відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції, тобто вирішення зазначеного питання віднесено до виключної компетенції Державної міграційної служби України. Також, як випливає зі змісту Рекомендацій № К (80) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо виконання дискреційних повноважень адміністративними органами від 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, а відтак відмовляє у їх задоволенні у повному обсязі. Відповідно до частини 2 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Судові витрати, які підлягають стягненню у відповідності з частиною 2 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України - відсутні.

Результат розгляду: denied