Рішення адміністративного суду від 2014-02-06 00:00:00+02

24 грудня 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Новомосковської районної державної адміністрації, в якому просить визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати позивачу одноразової компенсації, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, який став інвалідом III групи внаслідок Чорнобильської катастрофи та виплати позивачу щорічної допомоги на оздоровлення за 2013 рік в розмірі меншому ніж встановлено ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу суми одноразової компенсації, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 1 категорії, який став інвалідом III групи внаслідок Чорнобильської катастрофи, як встановлено ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зобов'язати відповідача провести перерахунок та здійснити виплату недоплаченої позивачу суми щорічної допомоги на оздоровлення за 2013 рік, як встановлено ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з розміру чотирьох мінімальних заробітних плат, визначених на момент виплати. Позовні вимоги обґрунтовані законодавчо визначеним правом позивача на отримання щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі, встановленому Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в редакції, відновленої згідно рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008. Відповідач заперечував проти проведення перерахунку посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року №836. Рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2011. Оцінивши повідомлені позивачем та відповідачем обставини, вважаю за можливе винести рішення без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі. Вивчивши матеріали справи, вважаю за необхідне задовольнити позовні вимоги з частково з огляду на наступне. Згідно матеріалів справи [PERSON] є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, першої категорії, та інвалідом ІІІ групи, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] с від 15 листопада 2011 року, посвідченням серії [NUMBER] від 19 грудня 2011 року, та одержує компенсаційні та соціальні виплати згідно Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». В липні 2012 року позивачу виплачено одноразову компенсацію, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що став інвалідом ІІІ групи внаслідок Чорнобильської катастрофи в розмірі 189,60 грн. з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836. Виплата позивачу щорічної допомоги на оздоровлення, передбаченої ст.48 вказаного Закону, за 2013 рік здійснено відповідачем 15 травня 2013 року розмірі 90,00 грн. з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 № 562 та від 26 липня 1996 року № 836. Дії відповідача щодо нарахування та виплати одноразової компенсації, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що став інвалідом ІІІ групи внаслідок Чорнобильської катастрофи в розмірі, меншому ніж встановлено Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є протиправними з огляду на наступне. На момент здійснення відповідачем виплати позивачу компенсації, за шкоду, заподіяну здоров`ю, розміри одноразової компенсації за шкоду, заподіяну здоров`ю учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, кожній дитині, яка втратила внаслідок Чорнобильської катастрофи одного з батьків, особам, евакуйованим із зони відчуження у 1986 році, включаючи дітей, встановлені вказаним Законом в редакції, відновленій згідно Рішенню Конституційного Суду України №10рп/2008 від 22 травня 2008р. Відповідно до вимог ч.2 ст.152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Так, згідно ч.1 ст.48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», одноразова компенсація учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи, інвалідам III групи виплачується в розмірі 30 мінімальних заробітних плат. Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент виплати. Посилання відповідача в обґрунтування своїх дій, зокрема, на ст.67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є неправомірним, оскільки надані вказаною нормою повноваження Кабінету Міністрів України підвищувати конкретні розміри всіх доплат, пенсій і компенсацій відповідно до зміни індексу вартості життя і зростання мінімальної заробітної плати не свідчать про можливість встановлення Кабінетом Міністрів України інших розмірів доплат, пенсій і компенсацій, ніж визначено відповідними статтями Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Також слід зазначити, що станом на момент існування спірних відносин, нормативних актів Кабінету Міністрів України з приводу встановлення розмірів виплат одноразової компенсації особам, визначеним ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», не приймалося. Застосування відповідачем положень постанови Кабінету Міністрів України від 26 липня 1996 року № 836 та від 12 липня 05 № 562 при нарахуванні одноразової компенсації є неправомірним, оскільки означені постанови суперечать положенням Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Таким чином, виходячи із загальних засад пріоритетності законів над іншими підзаконними нормативними актами, нарахування позивачу одноразової компенсації повинно здійснюватися відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Відсутність грошових коштів на виплату компенсації та допомоги на оздоровлення в даному випадку не позбавляє позивача, як особу, що має статус особи, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, права на отримання цієї компенсації. Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не обмежує таке право наявністю фінансування. Враховуючи, що держава взяла на себе обов'язок щодо виплати одноразової компенсації та поклала виконання цього обов'язку на органи соціального захисту населення за місцем проживання позивача, але вони не вчинили жодної дії для нарахування цих коштів та їх виплати, суд вважає, що вони не виконали своїх повноважень без поважних причини. Посилання на те, що позивачем при зверненні до суду з вимогами про перерахунок одноразової компенсації учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС пропущено строк позовної давності, встановлений ст.99 КАС України, суд вважає безпідставними з огляду на те що Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» встановлено розмір компенсації за шкоду, заподіяну здоров'ю, особам, які стали інвалідами внаслідок Чорнобильської катастрофи та положення Віденської конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду від 21 травня 1963 року, до якої Україна приєдналася 12 липня 1996 року (Закон України «Про приєднання України до Віденської конвенції про цивільну відповідальність за ядерну шкоду» № 334/96-ВР від 12 липня 1996 року) відповідно до якої строк позовної давності за вимогами про відшкодування ядерної шкоди завданої здоров'ю в тридцять років. Стосовно вимог про виплату щорічної одноразової допомоги на оздоровлення за 2013 рік в розмірі меншому, ніж встановлено Законом, суд вважає що позовні вимоги в цій частині підлягають залишенню без розгляду з огляду на наступне. Відповідно до ч.1, 2 ст.99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала. У відповідності до п.9 ч.1 ст.155 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними. Як свідчать обставини справи, спір виник внаслідок того, що позивач вважає, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень виплачено позивачу соціальна допомога не в належному розмірі. При цьому необхідно враховувати, що предметом позову в даній справі є бездіяльність суб'єкта владних повноважень, пов'язана з соціальними виплатами, які є регулярними, щорічними платежами, тому слід перевіряти строк звернення до суду залежно від виду платежу та тривалості періоду, за який виник спір. Як свідчить долучена до матеріалів позову відповідь відповідача на звернення позивача № 4907 від 11 грудня 2013 року, позивачем отримано щорічну допомогу на оздоровлення 15 травня 2013 року. Враховуючи, що позивач одержав даний платіж 15 травня 2013 та на протязі періоду з 15 травня 2013 року по 15 листопада 2013 року міг звернутись до Управління соціального захисту населення Новомосковської районної державної адміністрації з вимогами про надання роз`яснення формування своєї допомоги, однак цим правом скористався лише в 27 листопада 2013 року,- дату отримання відповіді на звернення не можна вважати за дату, з якої позивачу стало відомо про порушення своїх прав. Зокрема, для правильного обчислення строку звернення до суду важливим є визначення його початкового моменту. Виходячи з вимог ст. 99 ч. 2 КАС України початок перебігу строку звернення до суду, суд пов'язує не з фактом обізнаності особи, якій належить порушене право в зв'язку з тим, що цей суб'єктивний момент є результатом недбалого ставлення особи до охорони власних прав, а з моменту, коли вона повинна була дізнатися про таке порушення. Об'єктивними даними про цей момент є актуальність положень рішень Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року та 22 травня 2008 року (офіційне опублікування в Офіційному Віснику України № 52 від 27 липня 2007 року та № 38 від 06 червня 2008 року) та Законів України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», «Про Державний бюджет України на 2008 рік (офіційне опублікування в Офіційному Віснику України №10 від 22 березня 2006 року та Урядовому кур'єрі № 247 від 31 грудня 2007 року), які широко обговорювалися в Україні засобами масової інформації, на телебаченні на той час, а тому позивач не міг не знати про факт порушення його прав. Враховуючи принцип, закріплений ст.68 Конституції України, позивачем не доведено, що ним пропущено шестимісячний строк, передбачений ст. 99 КАС з поважних причин. Крім того, позивачем клопотання про поновлення строку звернення до суду не заявлялось, поважності причин такого пропуску матеріали справи не містять. В цій частині позов стосується дій відповідача щодо проведення соціальних виплат певним категоріям громадян, а не відповідальності за завдану життю та здоров`ю шкоду або відшкодування ядерної шкоди. Таким чином початок перебігу строку позовної давності щодо вимог про виплату одноразової допомоги на оздоровлення рахується саме з 15 травня 2013 року та сплив 15 листопада 2013 року. Оскільки позивач звернувся з позовом 24 грудня 2013 року, чим пропустив в цій частині позову строк звернення до адміністративного суду з позовом, вважаю за необхідне адміністративний позов в цій частині залишити без розгляду.

Результат розгляду: partial