Рішення адміністративного суду від 2014-01-10 00:00:00+02

[PERSON] (далі - [PERSON], позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві (далі - Реєстраційна служба, відповідач-1), Головного управління юстиції у м. Києві (далі - відповідач-2), в якому просить: - визнати протиправним та скасувати рішення відповідача-1 №2499227 від 23 травня 2013 року про відмову [PERSON] у реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS]; - зобов'язати відповідача-1 зареєструвати за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначено про те, що [PERSON] звернулась до Реєстраційної служби з заявою про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS], яку прийнято 23 квітня 2013 року за №950256. Разом з тим, державний реєстратор при розгляді вказаної заяви встановила, що подані [PERSON] документи не відповідають вимогам або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, у зв'язку з чим прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 23 травня 2013 року №2499227. Позивач вважає таке рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідно до вимог закону надано всі необхідні документи для державної реєстрації права власності на вказаний об'єкт нерухомості. Реєстраційна служба стосовно задоволення заявленого [PERSON] позову заперечує, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. У судовому засіданні представник відповідача вказував на те, що державний реєстратор, здійснивши пошук відомостей в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, з'ясувала про наявність арешту, накладеного на майно: [ADDRESS], - що потягло за собою прийняття оскаржуваного рішення від 23 травня 2013 року №2499227. Відповідач-1 вважає, що прийняте рішення є обґрунтованим, оскільки містить інформацію про те, що документи, подані для проведення державної реєстрації прав, не відповідають вимогам, не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Ухвалою суду від 11 листопада 2013 року (протокольною) продовжено розгляд справи у порядку письмового провадження, а ухвалою суду від 09 грудня 2013 року - у судовому засіданні. Ухвалою суду від 27 грудня 2013 року (протокольною) до участі у справі №826/15053/13-а залучено державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Орищак Любов Володимирівну як третього відповідача (далі - державний реєстратор, відповідач-3). Так, ухвалюючи вказане протокольне рішення суд, дослідивши наявні у справі докази та врахувавши положення статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України, виходив з того, що позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення фактично звернута до залученої особи. Як вбачається зі змістів повістки про виклик у судове засідання та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідачем-3 останні одержанні 30 грудня 2013 року як і копія позовної заяви [PERSON] Разом з тим, державний реєстратор у судове засідання не прибув, з письмовими поясненнями (запереченнями) стосовно заявленого позову до суду не звертався. Відповідач-2 прибуття повноважного представника у судове засідання не забезпечив, з письмовими поясненнями (запереченнями) стосовно позову [PERSON] не звертався. Ухвалою суду від 09 січня 2014 року (протокольною) розгляд справи продовжено у порядку письмового провадження. Дослідивши матеріали справи, врахувавши пояснення представників позивача та відповідача-1, судом встановлено наступне. Свідоцтвом про приватизацію, виданим 03 квітня 2013 року Відділом приватизації житлового фонду Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації згідно з розпорядженням від 03 квітня 2013 року №37387, посвідчено, що квартира [ADDRESS], - належить на праві приватної власності [PERSON]. 23 квітня 2013 року [PERSON] подала заяву до Реєстраційної служби про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності). Вказану заяву зареєстровано 23 квітня 2013 року за №950256. До заяви позивачем додано: свідоцтво про право власності, видане 03 квітня 2013 року Відділом приватизації житлового фонду Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації; технічний паспорт, виданий 03 квітня 2013 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна; копію паспорту громадянина України [PERSON] СН544946, виданого 30 вересня 1997 року Московським РУ ГУ МВС України в м. Києві; копію ідентифікаційного коду №2088318261, виданого ДПІ у Московському районі. 23 травня 2013 року державним реєстратором прийнято рішення №2499227 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, яким встановлено, що подані документи не відповідають вимогам або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення щодо їх задоволення, оцінивши, відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору в межах заявлених вимог, суд дійшов наступних висновків. Спеціальним законом, який регулює відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV (з урахуванням відповідних змін; далі - Закон України №1952). Згідно з частиною 1 статті 3 зазначеного Закону державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Частиною 2 статті 9 Закону України №1952 визначено повноваження державного реєстратора, згідно з пунктами 1, 2 якої державний реєстратор, зокрема: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; 2) приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав. У частині 4 статті 9 Закону України №1952 передбачено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або про відмову в такій реєстрації. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора, пов'язану з проведенням державної реєстрації прав, забороняється і тягне за собою відповідальність згідно з законом. Відповідно до частини 1 статті 15 Закону України №1952 державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Згідно з абзацом 2 частини 2 статті 15 Закону України №1952 перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Водночас, Постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року №703 затверджено Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - Порядок №703), за абзацом 1 пункту 5 якого документи, які подаються для проведення державної реєстрації прав, взяття на облік безхазяйного нерухомого майна, повинні відповідати вимогам, що встановлені законом, цим Порядком та іншими нормативно-правовими актами. За пунктом 16 Порядку №703 за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та документів, необхідних для її проведення, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або рішення про відмову в такій реєстрації (абзац 1). Відповідно до пункту 23 Порядку №703 державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені у Законі України №1952. Так, у частині 1 статті 24 Закону України №1952 визначено вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень, зокрема, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; Частиною 2 статті 24 Закону України №1952 передбачено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень. Як судом встановлено та вбачається з рішення від 23 травня 2013 року №2499227, державним реєстратором розглянуто заяву [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень для проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS], - а також - подані документи для проведення державної реєстрації прав. Відповідач вважає, що додані до заяви документи не відповідають вимогам або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Разом з тим, у вказаному рішенні державного реєстратора не зазначено, яким саме вимогам не відповідають подані [PERSON] документи, тоді як законодавець чітко визначив, що останні повинні відповідати вимогам Закону України №1952. Також відповідачем не вказано, в чому саме полягає невідповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Натомість Реєстраційна служба, заперечуючи проти задоволення заявленого позову, повідомляє про те, що згідно з результатами пошуку відомостей в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, на вищевказану квартиру накладено обтяження, а саме: арешт нерухомого майна (реєстраційний номер 10466788), який було зареєстровано 09 листопада 2010 року о 17:32:31 годині реєстратором ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України на підставі постанови №1555/6 від 09 листопада 2010 року, винесеної ВДВС Голосіївського РУЮ в межах суми боргу - 192464,69грн., власник на момент обтяження - [PERSON]. Водночас, поза увагою суду не залишилось й те, що оскаржуване рішення відповідача не містить посилань на вказаний недолік, наданих [PERSON] документів. Також, судом не враховуються посилання відповідача-1 (наявні у письмових запереченнях на позов) щодо наявності обтяження, накладеного на вище зазначену квартиру позивача. Так, у розумінні статті 24 Закону України №1952 зазначена обставина не тягне відмову у реєстрації права власності, а відповідно до пунктів 12 та 13 Порядку №703 є підставою для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію. Враховуючи вище наведене, є наявним те, що державний реєстратор Орищак Л.В., відмовляючи [PERSON] у проведенні реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS], не надала належної оцінки заяві позивача, у зв'язку з чим передчасно вирішила, що подані останньою документи не відповідають вимогам або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують Таким чином, суд дійшов висновку, що рішення державного реєстратора від 23 травня 2013 року №2499227 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень є передчасним, прийнятим всупереч вимогам Закону України №1952 та Порядку №703, а отже є протиправним та підлягає скасуванню. У частині 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно з частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Частина 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Доказів, які б свідчили про правомірність прийнятого рішення відповідачем-3 та вказували на безпідставність доводів позивача, на розгляд суду не надано. Водночас, слід зауважити на тому, що здійснення судового захисту особи, чиє право порушено органами державної влади чи місцевого самоврядування внаслідок порушення ними положень Конституції та законів України у спосіб, що відповідає визначеним у законодавстві способам захисту порушеного права, є здійснення судом його повноважень органу судової влади у межах Конституції та законів України. Крім того, згідно з частиною 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд, зокрема, може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Стаття 162 Кодексу адміністративного судочинства України визначає повноваження суду при вирішенні справи, за частиною 2 якої, зокрема, передбачено, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Таким чином, враховуючи наведене, положення, зокрема, вказаних статей Кодексу, а також - наявність у державного реєстратора дискреційних повноважень, до яких відповідно до Закону України №1952 віднесено, зокрема, прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову у державній реєстрації, - суд дійшов висновку про часткове задоволення позову [PERSON] шляхом: - визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Орищак Любові Володимирівни «про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень» від 23 травня 2013 року, прийняте за наслідками розгляду заяви [PERSON] «про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» (реєстраційний номер 950256); - зобов'язання Реєстраційної служби повторно розглянути заяву [PERSON] «про державну реєстрацію прав та їх обтяжень» (реєстраційний номер 950256) у порядку та строки, передбачені законодавством, - про що повідомити заявника. В частині решти вимог позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (частина 1). Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (частина 3).

Результат розгляду: partial