Рішення адміністративного суду від 2014-02-24 00:00:00+02

Рішенням Управління Пенсійного фонду України в Кам'янсько-Дніпровському районі Запорізької області №945/05 від 05.03.2013 утримано з пенсії [PERSON] в розмірі 20% призначеної пенсії щомісячно до повного погашення переплати суми пенсії за вислугу років. [PERSON] до 19.04.2002 року займав посаду головного лікаря у Новодніпровській медичній амбулаторії. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 № 909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років» у 2002 році [PERSON] пішов на пенсію за вислугою років, у зв'язку з чим 19.04.2002 звільнився з посади головного лікаря Новодніпровської медичної амбулаторії. Відповідно до ст. 7, п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на підставі заяви 22.04.2002 року [PERSON] призначено пенсію за вислугу років. Після виходу на пільгову пенсію, [PERSON] 19.04.2002 призначений на посаду голови Новодніпровської сільської ради Кам'янсько-Дніпровському району Запорізької області. Відповідно до рішення №945/05 від 05.03.2013 у зв'язку з тим, що [PERSON] не повідомив про працевлаштування за сумісництвом на посаду, яка дає право на пенсію за вислугу років, виникла переплата пенсії за вислугу років в сумі 26 324,26грн. за період роботи з 04.01.2011 по 03.01.2012. Рішенням Управління Пенсійного фонду України в Кам'янсько-Дніпровському районі Запорізької області №3089/05 від 24.07.2013 утримано з пенсії [PERSON] 20% призначеної пенсії щомісячно до повного погашення переплати суми пенсії за вислугу років. Так, [PERSON] з 08.02.2006 призначена пенсія за вислугу років, як працівнику охорони здоров'я. [PERSON] працювала за сумісництвом на 0,5 ставки терапевтичною патронажною медичною сестрою з 01.10.2009 по 31.12.2010 в Новодністровській лікарській амбулаторії та з 04.01.2011 по 31.12.2011 працювала за сумісництвом на 0,5 ставки на посаді дільничної медичної сестри в Новодністровській лікарській амбулаторії КУ «Кам'янсько-Дніпроавської центральної районної лікарні». За змістом рішення №3089/05 від 24.07.2013 [PERSON] не повідомила про працевлаштування за сумісництвом на посаду, яка дає право на пенсію за вислугу років, що призвело до виникнення переплати пенсії за вислугу років з сумі 20 561,10грн. за період роботи 01.10.2009 по 31.12.2011. Рішенням №3580/05 від 21.08.2013 Управління Пенсійного фонду України в Кам'янсько-Дніпровському районі Запорізької області утримано з пенсії [PERSON] 20% призначеної пенсії щомісячно до повного погашення переплати суми пенсії за вислугу років. [PERSON] з 13.01.2009 призначена пенсія за вислугу років як працівнику охорони здоров'я. [PERSON] працювала за сумісництвом на 0,5 ставки медичної сестри з 13.01.2009 по 31.12.2010 в Новодніпровській лікарській амбулаторії та з 04.01.2011 по 31.12.2011 працювала за сумісництвом на 0,5 ставки на посаді медичної сестри в Новодніпровській лікарській амбулаторії КУ «Кам'янсько-Дніпроавської центральної районної лікарні». Згідно оскаржуваного рішення у зв'язку з неповідомленням [PERSON] про працевлаштування за сумісництвом на посаду, яка дає право на пенсію за вислугу років, виникла переплата пенсії за вислугу років в сумі 24 702,05грн. за період роботи з 13.01.2009 по 31.12.2011. Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Так, за змістом ст. 52 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров'я, а також соціального забезпечення, які в будинках-інтернатах для престарілих та інвалідів і спеціальних службах безпосередньо зайняті обслуговуванням пенсіонерів та інвалідів, відповідно до пункту «е» статті 55. Згідно п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку. Водночас, за умовами ст. 7 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії за вислугу років призначаються при залишенні роботи, яка дає право на цю пенсію. При цьому слід зазначити, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом, а страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов'язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески. Відповідно до ст. 102-1 Кодексу законів про працю України Кодекс законів про працю України працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу. За приписами ст. 24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Згідно правил, визначених означеною статтею, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду, відповідної доплати до суми страхових внесків таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок. При цьому, у разі якщо зазначену доплату не було здійснено, до страхового стажу зараховується період, визначений за кожний місяць сплати страхових внесків за формулою: ТП = Св : В, де: ТП - тривалість періоду, що зараховується до страхового стажу та визначається в місяцях; Св - сума фактично сплачених страхових внесків за відповідний місяць; В - мінімальний страховий внесок за відповідний місяць. Періоди роботи після призначення пенсії зараховуються до страхового стажу на загальних підставах. В судовому засіданні представник відповідача пояснив, що при прийнятті оскаржуваних рішень щодо кожного з пенсіонерів управлінням не було вирахувано суму сплачених страхових внесків та не було встановлено чи сплачувалися такі страхові внески, які є підставою для зарахування періодів роботи після призначення пенсії до страхового стажу. Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. «На підставі» означає, що суб'єкт владних повноважень: 1) повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; 2) зобов'язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним. «У межах повноважень» означає, що суб'єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх. «У спосіб» означає, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний дотримуватися встановленої законом процедури і форми прийняття рішення або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби. Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, але одночасно вони є і вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності. В контексті вищевикладеного Суд звертає увагу на те, що одним із принципів, яким повинно відповідати рішення суб'єкта владних повноважень, є принцип обґрунтованості, закріплений в пункті 3 частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Принцип обґрунтованості прийнятого рішення, тобто прийняття рішення з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії, вимагає від суб'єкта владних повноважень (в тому числі, при винесенні рішень про утримання пенсії) враховувати як обставини, на обов'язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суб'єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих рішень, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Рішення суб'єкта владних повноважень повинно бути мотивованим. В розумінні Кодексу адміністративного судочинства України виявлення невідповідності діяльності суб'єкта владних повноважень хоча б одному із зазначених критеріїв для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності слугує підставою для задоволення адміністративного позову за умови, що встановлено порушення прав, свобод та інтересів позивача. Суд звертає увагу на те, що дії відповідача при винесенні оскаржуваних рішень аналізуються судом на предмет їх правомірності та відповідності вимогам чинного законодавства України станом на момент вчинення цих дій та обсягу доказів та інших фактичних обставин, які існували на цей момент. Таким чином, оскільки відповідачем при прийнятті оскаржуваних рішень не було враховано чи збільшувався страховий стаж [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що дає право на пенсію за вислугу років, враховуючи наявність або відсутність сплачених за відповідний місяць страхових внесків, суд приходить до висновку про необґрунтованість тверджень Управління Пенсійного фонду України в Кам'янсько-Дніпровському районі Запорізької області про те, що роботи, на яких працювали пенсіонери дають право на пільгову пенсію. Відповідно до ч.1 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У ч.2 ст.71 КАС України зазначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії. Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві вимоги позивача є такими, що підлягають до задоволення.

Результат розгляду: granted