Рішення адміністративного суду від 2014-03-19 00:00:00+02

ПП "Нафтотрейдинг" звернулося до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Вінницької ОДПІ про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень. Позовні вимоги мотивовано тим, що Вінницькою ОДПІ було проведено планову виїзну перевірку ПП "Нафтотрейдинг" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, за результатами якої складено акт від 25.11.2013 року № 1052/2202/30836601. На підставі висновків акту перевірки Вінницька ОДПІ прийняла податкові повідомлення-рішення від 12.12.2013 року №0007342201, №0007352201, №0007362201. Вважаючи висновки податкового органу безпідставними, а рішення - неправомірним, просили визнати податкове повідомлення-рішення протиправним та скасувати. Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 04.02.2014 року позов задоволено. Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 04.02.2014 року, та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись при цьому на неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи та порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору. В судовому засіданні представник відповідача (апелянта) апеляційну скаргу підтримала у повному обсязі за обставин, викладених у ній, просила постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 04.02.2014 року скасувати, дала пояснення, аналогічні доводам, викладеним в апеляційній скарзі. Представники позивача в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнали у повному обсязі, проти її задоволення заперечили, вважаючи рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим і таким, що відповідає фактичним обставинам справи. Просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Частиною 3 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. При цьому в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України). Частиною 1 ст. 195 КАС України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, Вінницькою ОДПІ, на підставі направлення від 30.10.2013 року, проведено планову виїзну перевірку ПП "Нафтотрейдинг" з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, за результатами якої складено акт від 25.11.2013 року № 1052/2202/30836601. На підставі акту Вінницька ОДПІ прийняла податкове повідомлення-рішення від 12.12.2013 року № 0007342201, яким позивачу визначено податкове зобов'язання з податку на прибуток підприємств в сумі 251726,00 грн. основного платежу та 46652 грн. штрафної санкції; податкове повідомлення-рішення від 12.12.2013 року за № 0007352201, яким позивачу визначено податкове зобов'язання з ПДВ в сумі 13554 грн. основного платежу та 1831 грн. штрафної санкції; податкове повідомлення-рішення від 12.12.2013 року за № 0007362201, яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми ПДВ в розмірі 41233,00 грн. Вирішуючи по суті існуючий спір, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що рішення податкового органу є протиправними і підлягають скасуванню. Колегія суддів апеляційного суду вважає такий висновок помилковим, враховуючи наступне. Відповідно наданих до перевірки документів ПП «Нафтотрейдинг», за перевіряємий період заключило договори зберігання та відпуску нафтопродуктів з покладодавцями, а саме: договір зберігання № 20111 від 01.01.2011 року, укладений з ПП "Фірма Нафтосінтез"; договір № 100902 від 10.09.2012 року, укладений з ТОВ "Оксал", договір № 170512 від 17.05.2012 року, укладений з ТОВ "НК-Віфарт"; договір № 230112/115 від 23.01.2012 року, укладений з ТОВ "Мобільний термінал"; договір № 170712 від 17.07.2012 року, укладений з ТОВ "ЮКРА"; договір № 090812 від 09.08.2012 року, укладений з ПП "А.Е.К." Аграрно-експортна-компанія"; договір № 21021 від 21.02.2012 року, укладений з ТОВ "Фітеко"; договір № 150212 від 15.02.2012 року, укладений з ТОВ "Кир-Х"; договір № 30911 від 22.09.2011 року, укладений з ТОВ ТД "Галев ЛТД"; договір № б/н від 30.08.2010 року, укладений з ПП "Орлен", та додаткова угода до договору від 30.08.2010 року; договір № 10111 від 01.01.2011 року, укладений з ТОВ "Вінакольд"; договір №13-08/ХР від 13.08.2010 року, укладений з ТОВ "Вінакольд"; договір № 10-09/01ХР від 01.11.2010 року, укладений з ПП "Фірма Нафтосинтез"; договір № 280412 від 28.04.2012 року та додаткова угода до договору від 28.04.2012 року. Згідно вищевказаних договорів зберігання вартість послуг із зберігання палива, прийнятого в резервуари «Нафтотрейдинг» встановлюється розмірі 40 гривень, в тому числі ПДВ 20% за 1 тону зданого на зберігання палива за кожний календарний місяць зберігання. Також за умовами договору №170712 від 17.07.2012 року з ТОВ «Юкра» вартість послуг встановлюється в розмірі 40 грн. Порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах та організаціях України затверджено наказом Міністерства а енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв'язку Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 20 травня 2008 року N281/171/578/155 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 2 вересня 2008 р. за №805/15496. Згідно вищевказаної інструкції на ПП «Нафтотрейдинг» прийняття нафтопродуктів на зберігання супроводжується актом зливу, та виписується накладна на зберігання, до якої надається копія товарно-транспортної накладної. Дана інформація фіксується в журналах обліку надходження нафти і нафтопродуктів (форма №6-НП); товарній книзі кількісного руху нафтопродуктів (форма №31 -НП). Відпуск нафтопродуктів з відповідального зберігання здійснюється на підставі заявки покладодавців, на підставі якої виписується акт передачі нафтопродуктів з відповідального зберігання. Реєстрація відпуску фіксується в товарній книзі кількісного руху нафтопродуктів (форма №31 -НП). В бухгалтерському обліку ПП «Нафтотрейдинг» дану інформацію обліковує на позабалансовому рахунку 028 «Товари прийняті на відповідальне зберігання». Судом першої інстанції не враховано, що послуги за зберігання нараховувались лише на обсяг палива за квартал (оборот по дебету 028 рахунку) в розмірі, зазначеному у договорі відповідального зберігання. А на залишок палива, який рахується по дебетовому сальдо на початок наступного податкового періоду та зберігається наступний період, послуги зберігання не нараховувались. За фактичне зберігання палива, отриманого від ТОВ «Оксал» взагалі не було складено відповідних актів, а в складі доходів, отриманих від реалізації, враховано лише компенсацію витрат на зберігання в сумі 20 грн. Враховуючи вищевикладене, ПП «Нафтотрейдинг» занижено Дохід від реалізації товарів (робіт, послуг) в сумі 249348 грн. та занижено податкові зобов'язання з податку на додану в сумі 52309 грн. за рахунок не включення до складу доходів від реалізації товарів (робіт, послуг) вартість фактично наданих послуг зберігання палива поклажодавців. В ході проведення перевірки було також виявлено, що підприємством не включено до складу «Дохід від операційної діяльності (дохід від реалізації товарів (робіт, послуг))» та не включено до податкових зобов'язань з ПДВ суму вартості послуг із зберігання палива, прийнятого ПП «Нафтотрейдинг» від покладодавців, яке залишалось на зберіганні в наступних податкових періодах, (дебіторська заборгованість на початок звітного періоду по рахунку 028.1 «Товари прийняті на зберігання»), але ПП «Нафтотрейдинг» вказані послуги зберігання по залишку товару не відносило до доходів отриманих від реалізації послуг. Відповідно до п.14.1.54 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України дохід з джерелом їх походження з України - це будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями). При цьому доходи - це загальна сума доходу платника податку від усіх видів діяльності, отриманого (нарахованого) протягом звітного періоду в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах як на території України, так і за їх межами. Згідно п. 135.1 ст.135 Податкового кодексу України до складу доходів, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, відносяться доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137 ПК України, та складаються з доходу від операційної діяльності та інших доходів. Судом першої інстанції були досліджені надані для перевірки договори зберігання та відпуску нафтопродуктів з покладодавцями. При цьому судом першої інстанції не враховано, що вартість послуг за зберігання нараховувались лише на обсяг злитого палива за квартал в розмірі, зазначеному договором відповідного зберігання. При цьому на залишок палива, якій рахується по дебетовому сальдо на початок наступного податкового періоду та зберігається в наступному періоді, послуги зберігання не нараховувались. Підприємством не включено до складу доходів від реалізації товарів (робіт, послуг) вартість фактично наданих послуг зберігання палива покладодавцеві, а також, не включено до податкових зобов'язань з ПДВ суму вартості послуг із зберігання палива прийнятого позивачем від покладодавців, яке залишилось на зберіганні в наступних податкових періодах, (дебіторська заборгованість на початок на початок звітного періоду по рахунку 028.1 "товари прийняті на зберігання"). Стосовно віднесення до складу розділу "Інші витрати" витрат у вигляді земельного податку та орендної плати на землю, яка не є власністю, не знаходиться в оренді ПП "Нафтотрейдинг" та не використовується в господарській діяльності підприємства в сумі 22352 грн., судом встановлено наступне. 27.01.2012 року між ПП "Нафтотрейдинг" та TOB "Вінакольд" укладено договори купівлі-продажу, предметом яких були АЗС, які знаходяться за адресою: Вінницька область, смт. Тиврів, вул. Матросова, 30 та смт. Літин, вул. Радянська, 72. Відповідно до пп. 14.1.73 п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України, землекористувачами визнаються юридичні та фізичні особи, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди. Частиною 1 ст. 377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). З матеріалів справи вбачається, що позивачем в подальшому були укладені договори оренди нежитлових приміщень, за якими придбані АЗС надані в оренду іншим суб'єктам господарювання; а також акти прийому-передачи приміщення та калькуляція до договорів (договір оренди № 27011-ТВ від 27.01.2012 року та № 27011-ЛТ від 27.01.2012 року), за якими придбані у TOB "Вінакольд" АЗС надані в оренду іншим суб'єктам господарювання. За таких обставин земельні ділянки, на яких знаходяться автозаправні станції, не знаходяться в оренді ПП "Нафтотрейдинг", не використовується безпосередньо у господарській діяльності підприємства, тому платник податків-позивач не має права нараховувати відповідний податок та орендну плату по земельних ділянках, що здані в оренду іншим підприємствам, відтак висновок податкового органу щодо зазначених порушень є обґрунтованим. Відповідно до п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. Згідно п.152.1. ст.152 Податкового кодексу України податок на прибуток нараховується платником самостійно за ставкою, визначеною пунктом 151.1 статті 151 цього кодексу, від податкової бази, визначеної згідно зі ст.149 цього кодексу. Згідно ст.149 кодексу, податковою базою для цілей цього розділу визнається грошове вираження прибутку як об'єкта оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього кодексу, з урахуванням положень ст.ст.135-137 та 138-143 цього кодексу. Згідно п. п. 134.1.1. п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі ст.ст.135-137 цього кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі ст.ст.138-143 цього кодексу, з урахуванням правил, встановлених ст.152 цього кодексу. Склад витрат та порядок їх визнання передбачений ст.138 Податкового кодексу України, витрати, що не враховуються при визначенні оподатковуваного прибутку визначені ст.139 кодексу. Так, відповідно до п. 138.1 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності та інших витрат, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу. Згідно п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. Пунктом 138.8 ст. 138 Податкового кодексу України визначено, що собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг. До складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, визначеному в положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку (п.п. 138.8.1 п. 138.8 ст. 138). Відповідно до п.п. 138.10.3 п. 138.10 ст. 138 Податкового кодексу України, до складу інших витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються: 138.10.3. витрати на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг. Податковий кредит, у відповідності до п.14.1.181 ст.14 ПК України, визначається як сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом. Згідно п. 198.3 ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Відповідно до п.198.1 ст. 198 Податкового кодексу України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, в тому числі, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. Датою виникнення права платника податку на податковий кредит згідно п.198.2 ст.198 Податкового кодексу України є дата здійснення першої з наступних подій: а) дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг); б) дата отримання податкової накладної. Згідно п. 200.1 ст. 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийнята постанова не відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і підлягає скасуванню. Оцінюючи наявні в справі докази в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводів позивача. Разом з тим, відповідач як суб'єкт владних повноважень в ході судового розгляду довів обґрунтованість своїх висновків і правомірність прийнятих на їх підставі рішень. Відповідно до статті 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення судом норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи. Враховуючи порушення судом першої інстанції норм права та невідповідність висновків суду обставинам справи, колегія суддів вбачає підстави для скасування оскаржуваної постанови суду першої інстанції та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Результат розгляду: denied