Рішення адміністративного суду від 2014-03-20 00:00:00+02

08 січня 2014 року [PERSON] (далі - Позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м. Донецьку (далі - Відповідач або ВДВС), в якому просив скасувати постанову державного виконавця ВДВС Єгорської Н.О. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 429815 від 14 лютого 2011 року. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач зазначив, що у виконавчому провадженні, в якому позивач є боржником, 14 лютого 2011 року державним виконавцем Єгорською Н.О. винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 429815. На цій підставі Донецькою філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна зареєстроване обтяження - арешт квартири за адресою: [ADDRESS], співвласником якої є позивач. Дізнавшись про вказані обставини від нотаріуса при намаганні здійснити відчуження своєї частики у праві спільної часткової власності на це майно, та у зв'язку з відсутністю підстав для арешту його майна 05 грудня 2013 року [PERSON] звернувся до ВДВС з вимогою про зняття арешту. Проте, 24 грудня 2013 року позивачем отриманий лист ВДВС від 18 грудня 2013 року, яким у знятті арешту було відмовлено. За твердженням позивача, внаслідок протиправних рішень ВДВС, якими було накладено арешт та збережено його чинність, порушено право позивача на розпорядження об'єктом права приватної власності, яке потребує судового захисту. Крім того, [PERSON] зазначив, що згадана квартира є його єдиним житлом; у нього відсутні зобов'язання, за якими міг бути виданий виконавчий документ про стягнення коштів в розмірі, що перевищує десять мінімальних заробітних плат. З урахуванням наведеного та посилаючись на положення ч.5 ст.25, ч.2 ст.30, ч.1 ст.31, п.6 ч.1 ст.49, ч.2 ст.50, ч.7 ст.52, ч.3 ст.60Закону України «Про виконавче провадження», позивач просив задовольнити позов (а.с.4). До початку розгляду справи по суті [PERSON] скористався правом змінити предмет позову та надав заяву, в якій просив зняти арешт з квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], накладений постановою державного виконавця ВДВС Єгорською Н.О. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 429815 від 14 лютого 2011 року (а.с.67). ВДВС позовні вимоги не визнав, 17 січня 2014 року через відділ діловодства та документообігу Донецького окружного адміністративного суду надав письмові заперечення проти позову, сутність яких полягала в наступному. 05 грудня 2013 року [PERSON] звернувся до ВДВС з заявою про зняття арешту, накладеного постановою державного виконавця Єгорської Н.О. про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження серії АА № 429815 від 14 лютого 2011 року. 18 грудня 2013 року на підставі ст.20 Закону України «Про звернення громадян» [PERSON] надана відповідь на його звернення та роз'яснено, що задовольнити його прохання неможливо, оскільки у 2012 році приміщення архіву було залито, а виконавчі провадження зіпсовано. Враховуючи те, що заявником вказані лише серія та номер обтяження, з'ясувати у якому саме виконавчому провадженні було винесено постанову про арешт майна не видається можливим. Відповідач відзначив, що за даними Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень виконавчі провадження, у яких [PERSON] був боржником і які в період з 16 лютого 2009 року по 14 лютого 2013 року знаходились в провадженні ВДВС, завершені. Станом на 16 січня 2014 року відкритих виконавчих проваджень у відношенні позивача немає (а.с.19). Згідно з письмовими поясненнями ВДВС від 14 березня 2014 року [PERSON] роз'яснено, що відповідно до ч.1 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Станом на 14 березня 2014 року відносно [PERSON] відкрито виконавче провадження, яке надійшло на виконання 19 лютого 2014 року щодо стягнення штрафу на користь Управління державної автомобільної інспекції в розмірі 850,00 грн., за даним виконавчим провадженням арешт не накладався (а.с.61). Про дату, час і місце судового розгляду сторони повідомлені належним чином з дотриманням вимог ст.ст.33-38, 181 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Сторони явку своїх представників в судове засідання 20 березня 2014 року не забезпечили. 20 березня 2014 року через відділ діловодства та документообігу Донецького окружного адміністративного суду позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.66). 19 березня 2014 року через відділ діловодства та документообігу Донецького окружного адміністративного суду представник відповідача надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.60). З урахуванням наведеного та на підставі ч.ч.1,4 ст.122, ч.6 ст.128 КАС України розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження на підставі наявних у справі доказів. З'ясовуючи чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, суд встановив наступне. На підставі свідоцтва про право власності від 14 липня 2006 року № 2869, виданого Управлінням комунальних ресурсів Донецької міської ради, двокімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], належить на праві спільної часткової власності [PERSON] - 1/3 частки та членам її сім'ї [PERSON] - 1/3 частки та [PERSON] - 1/3 частки (а.с.7). 12 вересня 2006 року державним реєстратором комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації м. Донецька» прийнято рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно: реєстраційний номер: 16018211, тип об'єкта: двокімнатна квартира, адреса об'єкта: [ADDRESS], номер запису: 42, в книзі: 7/21дк-70. Як свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12 вересня 2006 року № 11810513, право власності на цю квартиру зареєстроване на ім'я [PERSON] - 1/3 частки, [PERSON] - 1/3 частки та [PERSON] - 1/3 частки (а.с.8). Таким чином, позивач є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS]. Маючи намір здійснити відчуження належної йому частки у цьому нерухомому майні, [PERSON] звернувся до нотаріуса, від якого дізнався, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна міститься запис про арешт квартири на підставі постанови державного виконавця ВДВС Єгорської Н.О. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 429815 від 14 лютого 2011 року. 05 грудня 2013 року позивач звернувся до ВДВС з заявою про зняття арешту, накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 429815 від 14 лютого 2011 року. Заява мотивована тим, що позивача не було повідомлено ні про відкриття виконавчого провадження, ні про накладення арешту на належне йому майно; згадана квартира є єдиними житлом позивача; у нього відсутні будь-які зобов'язання, за якими міг бути виданий виконавчий документ про стягнення коштів в розмірі, що перевищує десять мінімальних заробітних плат, а також тим, що строки виконавчого провадження, в рамках якого винесена вказана постанова, вже сплинули (а.с.6). У відповідь на звернення позивача листом від 18 грудня 2013 року за № 11-С/67866 ВДВС повідомив останнього про те, що згідно з його заявою від 14 лютого 2011 року державним виконавцем Єгорською Н.О. винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 429815. Виконавчі провадження за 2011 рік передані до архіву. В 2012 році приміщення архіву було залито, а виконавчі провадження - зіпсовані, тому з'ясувати, у якому саме виконавчому провадженні винесена ця постанова, не видається можливим. Станом на 18 грудня 2013 року виконавчі провадження відносно [PERSON] завершені, відкритих виконавчих проваджень не має. З урахуванням наведеного та на підставі ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» позивачу роз'яснено його право звернутися до суду з вимогою про зняття арешту з майна (а.с.5). Вказаний лист отриманий [PERSON] 24 грудня 2013 року, про що свідчить його особистий підпис на примірнику листа, наданому ВДВС (а.с.20). Відповідно до ч.1 ст.99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб, що встановлено ч.1 ст.181 КАС України. Згідно з ч.2 ст.181 КАС України позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів Із вказаним позовом [PERSON] звернувся до Донецького окружного адміністративного суду 30 грудня 2013 року, про що свідчить штамп підприємства зв'язку на конверті, в якому здійснено поштове відправлення (а.с.9). Зважаючи на те, що про відмову ВДВС у знятті арешту [PERSON] дізнався 24 грудня 2013 року, а відповідач не надав доказів на підтвердження того, що про порушення своїх прав та охоронюваних законом інтересів позивач дізнався або мав реальну можливість дізнатися раніше, суд дійшов висновку, що позивач звернувся до суду із вказаним позовом з дотриманням строків, визначених ч.2 ст.181 КАС України. Ухвалою від 13 січня 2014 року суд зобов'язував ВДВС надати матеріали виконавчого провадження, в рамках якого винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 429815 від 14 лютого 2011 року; копію виконавчого документа та постанову про відкриття виконавчого провадження, в рамках якого винесена постанова серії АА № 429815, а також копію цієї постанови. У разі відсутності вказаних матеріалів надати суду: довідку про причини відсутності матеріалів виконавчого провадження; витяг з Журналу обліку виконавчих проваджень, переданих державному виконавцеві Єгорській Н.О. щодо виконавчого провадження, в рамках якого винесена спірна постанова; копію Здавального опису (завершених виконавчих проваджень), відповідно до якого виконавче провадження, у якому винесена спірна постанова, було передано на зберігання; витяг з реєстру завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання; витяг з опису справ, переданих до архіву органу юстиції, щодо вказаного виконавчого провадження; довідку за підписом керівника про відсутність в провадженні державних виконавців відповідача виконавчих проваджень, боржником за якими є [PERSON]; роздруковані відомості з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень щодо стану виконавчого провадження, у якому винесена спірна постанова (а.с.10). Вказана ухвала отримана ВДВС факсимільним зв'язком 15 січня 2014 року (а.с.14-17), поштою - 20 січня 2014 року (а.с.13). Витребувані докази ВДВС суду не надав з посиланням на те, що 13 квітня 2012 року відбулося залиття приміщень за адресою: м. Донецьк, пр. Київський, буд.32, в яких розміщене Київське районне управління юстиції у м. Донецьку Головного управління юстиції у Донецькій області, в тому числі кабінет № 2 (архів), внаслідок чого всі документи, що знаходились в ньому, були залиті. Вказані обставини підтверджені актами від 13 квітня 2012 року та від 17 квітня 2012 року, затвердженими начальником ЖЕУ № 8 Гришаєвою В.Г. (а.с.21-22). Водночас, докази на підтвердження того факту, що матеріали виконавчого провадження, в рамках якого державним виконавцем Єгорською Н.В. була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження серії АА № 429815 від 14 лютого 2011 року, були передані до архіву, суду не надані. Відповідно до п.1.1 Положення про Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 20 травня 2003 року № 43/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 21 травня 2003 року № 388/7709, (далі - Положення № 43/5) Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень (надалі - Єдиний реєстр) - це комп'ютерна база даних, яка створена за допомогою автоматизованої системи і відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення та надання відомостей про виконавчі дії. Згідно з п.2.1.Положення № 43/5 дані виконавчих документів, що надійшли до органу ДВС, підлягають обов'язковому внесенню до Єдиного реєстру. Даними, що вносяться до Єдиного реєстру у органі ДВС, є: найменування органу ДВС, до якого надійшов на виконання виконавчий документ; дата надходження виконавчого документа до державного виконавця; назва виконавчого документа, номер та дата видачі; найменування органу, посадової особи, що видали документ; повне найменування стягувача та боржника, їх адреси і, у разі наявності, - ідентифікаційний код за ЄДРПОУ для юридичних осіб або реєстраційний номер облікової картки платника податків для фізичних осіб; категорія виконавчого документа; відомості про стягнення коштів на користь держави; дата набрання рішенням чинності; резолютивна частина рішення (у тому числі сума грошових коштів, яка підлягає стягненню за виконавчим документом), що передбачено п.2.3. Положення № 43/5. Згідно з п.п.3.1., 3.3. Положення № 43/5 до Єдиного реєстру обов'язково вносяться відомості про проведення всіх виконавчих дій. Відомості про проведення виконавчих дій вносяться до Єдиного реєстру одночасно з виготовленням документа, на підставі якого вчиняється виконавча дія. З урахуванням наведеного та на підставі ч.4 ст.11, ч.ч.1-2 ст.69, ч.1 ст.71 КАС України 19 лютого 2014 року судом постановлена ухвала про витребування доказів, якою суд зобов'язав ВДВС надати відомості про всі виконавчі провадження, боржником за якими був [PERSON], за даними Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень із зазначенням наступних відомостей: номер виконавчого провадження; дата відкриття виконавчого провадження; назва виконавчого документа, номер та дата видачі; найменування органу, посадової особи, що видали документ; повне найменування стягувача та боржника; категорія виконавчого документа; дата набрання рішенням чинності; резолютивна частина рішення (у тому числі сума грошових коштів, яка підлягає стягненню за виконавчим документом); стан виконавчого провадження (а.с.51-52). Вказана ухвала отримана ВДВС поштою 28 лютого 2014 року (а.с.63), проте витребувані докази суду надані не були. Діючи на підставі ч.ч.4-5 ст.11, ч.2 ст.69, ч.5 ст.71 КАС України, ухвалою від 20 січня 2014 року суд витребував у Донецької філії державного підприємства «Інформаційний центр» постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 429815 від 14 лютого 2011 року (а.с.31-32). За інформацією, наданою Донецькою філією державного підприємства «Інформаційний центр», до 01 січня 2013 року внесення до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об'єкти нерухомого майна здійснювалося відповідно до вимог Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18 листопада 2003 року № 1255-IV та Положення про Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09 червня 1999 року № 31/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10 червня 1999 року за № 364/3657 (далі - Положення № 31/5). П.2.1. Положення № 31/5 було встановлено, що підставами для внесення до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відомостей про накладення заборон та арештів на об'єкти нерухомого майна є заява про реєстрацію обтяження об'єкта нерухомого майна встановленої форми, що подається реєстратору, зокрема, органами державної виконавчої служби - у зв'язку з накладенням ними арешту на об'єкти нерухомого майна. В свою чергу, реєстратор Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, вносив відомості до цього реєстру у день їх надходження. При цьому абз.7 ст.43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» держателю та реєстраторам Реєстру заборон заборонено вимагати від обтяжувача подання додаткових документів чи інформації, а також перевіряти достовірність та обґрунтованість відомостей, що містяться в заяві. Внаслідок цього Донецька філія державного підприємства «Інформаційний центр» не має можливості надати копію постанови серії АА № 429815 від 14 лютого 2011 року, про що зазначено в листі від 11 лютого 2014 року № 03-16/437 (а.с.58). Діючи на підставі ч.ч.4-5 ст.11, ч.2 ст.69, ч.5 ст.71 КАС України, ухвалою від 20 січня 2014 року суд витребував у Реєстраційної служби Ворошиловського районного юстиції у м. Донецьку докази наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна чинного запису про арешт квартири, співвласником якої є позивач (а.с.31-32). Судом встановлено, що станом на 30 січня 2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про об'єкт, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], відсутні, про що свідчить Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна від 30 січня 2014 року № 17034830 (а.с.42). Станом на 30 січня 2014 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно містяться відомості про те, що об'єкт нерухомого майна (реєстраційний номер майна: 16018211, тип майна: квартира двокімнатна; адреса нерухомого майна: [ADDRESS]; номер запису: 42 в книзі 7/21дк-70) перебуває в приватній спільній частковій власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON], кожному з яких належить по 1/3 частки. Вказані обставини підтверджені Інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 30 січня 2014 року № 17035245 (а.с.43). Станом на 30 січня 2014 року в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна міститься запис про зареєстроване обтяження з реєстраційним номером 10828720. Тип обтяження: арешт нерухомого майна. Обтяження зареєстровано 14 лютого 2011 року за № 10828720 реєстратором: Донецька філія державного підприємства «Інформаційний центр». Підстава обтяження: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, АА № 429815, 14 лютого 2011 року, ВДВС Київського районного управління юстиції у м. Донецьку, Єгорська Н.О. Об'єкт обтяження: квартира, адреса: [ADDRESS]. Боржник - [PERSON], обтяжувач - ВДВС, заявник - ВДВС. Вказані обставини підтверджені Інформаційною довідкою з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 30 січня 2014 року № 17035539 (а.с.44). На підставі ч.ч.4, 6 ст.71 КАС України, відповідно до яких суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов'язку суд витребовує названі документи та матеріали; якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів, суд вирішив справу на підстав наявних у ній доказів. Щодо розгляду та вирішення по суті позовних вимог [PERSON] суд відзначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця), мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. До юрисдикції адміністративних судів належать спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби при виконанні всіх виконавчих документів, передбачених ч.2 ст.17 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606), крім тих, відносно яких законом установлено інший, виключний порядок їх оскарження. Відповідачем не надані докази, на підставі яких можливо було б встановити виконання якого саме виконавчого документа здійснювалося у виконавчому провадженні, в якому накладений арешт. Як наслідок, суд позбавлений можливості на підставі ст.181 КАС України, ст.82 Закону № 606 та з урахуванням роз'яснень, наведених у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року № 3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби», викладеної в редакції постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 21 травня 2012 року № 5, із змінами та доповненнями, дійти однозначного висновку щодо належності цієї справи до адміністративної юрисдикції. Відповідно до п.1 ч.1 ст.157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Водночас, згідно з ч.2 ст.157 КАС України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої п.1 ч.1 цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ. З огляду на викладене, з метою забезпечення гарантованого ст.55 Конституції України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод права особи на судовий захист, суд вважав за необхідне розглянути позов [PERSON] з прийняттям рішення по суті позовних вимог. Вирішуючи справу по суті, до спірних правовідносин суд застосовує нижченаведені норми матеріального права. Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, їхніх посадових і службових осіб при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства (ч.1 ст.2 КАС України). У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для вчинення дії; 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення; 9) з урахуванням права на особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку, що передбачено ч.3 ст.2 КАС України. Згідно з приписами ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідно до ст.1 Закону України «Про державну виконавчу службу» 24 березня 1998 року № 202/98-ВР (далі - Закон № 202/98-ВР) державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції України і здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб відповідно до законів України. Згідно з положеннями ч.ч.1-2 ст.2 Закону № 606 примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом № 202/98-ВР. Ч.ч.1-3 ст.3 Закону № 202/98-ВР визначено, що органами державної виконавчої служби є, зокрема районні відділи державної виконавчої служби відповідних міських управлінь юстиції. Виконання рішень, перелік яких встановлено законом, покладається на державних виконавців. Районні відділи державної виконавчої служби відповідних міських управлінь юстиції є юридичними особами. Ч.2 ст.4 Закону № 202/98-ВР містить правову норму, відповідно до якої державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом. Системний аналіз вищезгаданих положень Законів № 202/98-ВР та № 606, а також п.7 ч.1 ст.2 КАС України свідчить, що ВДВС та його державні виконавці є суб'єктами владних повноважень, як наслідок, у справах щодо оскарження рішень та дій цих суб'єктів суд має перевірити їх відповідність критеріям, наведеним у ч.3 ст.2 КАС України. Згідно з приписами ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади, їхні посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зі змісту ст.1 Закону № 606 вбачається, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до ч.1 ст.11 Закону № 606 державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Водночас, згідно з ч.1 ст.6 Закону № 606 державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Таким чином, у спірних правовідносинах відповідач та його державні виконавці мали забезпечити вжиття заходів примусового виконання рішення, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчинити виконавчі дії, не допускаючи при цьому порушення прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі позивача. Звернення стягнення на майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, є одним із заходів примусового виконання рішень, що передбачено п.1 ч.1 ст.32 Закону № 606. Порядок звернення стягнення на майно боржника визначний ст.52 Закону № 606. Відповідно до ч.1 ст.52 Закону № 606 звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Згідно з ч.5 ст.52 Закону № 606 у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем. При цьому, відповідно до ч.6 ст.52 Закону № 606 стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Крім того, за приписами ч.7 ст.52 Закону № 606 у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване це житло, не здійснюється. У такому разі державний виконавець зобов'язаний вжити всіх заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника. Порядок накладення арешту і вилучення майна боржника унормований ст.57 Закону № 606. Відповідно до ч.1 ст.57 Закону № 606 арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, що встановлено ч.2 ст.57 Закону № 606. Згідно з ч.3 ст.57 Закону № 606 постановами, передбаченими ч.2 цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Особливості звернення стягнення на будинок, квартиру, інше приміщення та земельну ділянку фізичної особи визначені ст.63 Закону № 606. Так, відповідно до ч.1 ст.63 Закону № 606 звернення стягнення на будинок, квартиру, земельну ділянку, інше нерухоме майно фізичної особи проводиться у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Відповідно до ч.3 ст.63 Закону № 606 у разі звернення стягнення на будинок, квартиру, інше приміщення чи земельну ділянку державний виконавець подає запит до відповідних місцевих органів, що здійснюють реєстрацію та облік майна, про належність такого майна боржнику на праві власності, а також перевіряє, чи не перебуває це майно під арештом. Згідно з ч.4 ст.63 Закону № 606 після надходження документального підтвердження належності боржнику на праві власності будинку чи іншого нерухомого майна державний виконавець накладає на них арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідних реєстрів в установленому законодавством порядку. Таким чином, виносячи постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державний виконавець Єгорська Н.О. мала забезпечити дотримання вимог ст.ст.32, 52, 57, 63 Закону № 606. В той же час ВДВС не надані докази на підтвердження того факту, що постанова про відкриття виконавчого провадження була надіслана (вручена) [PERSON] як боржнику у виконавчому провадженні; що останній мав можливість виконати виконавчий документ у строки, надані для добровільного виконання. Відповідачем не доведено, що перш ніж накласти арешт на нерухоме майно, державний виконавець пересвідчився у відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача; що боржник мав можливість скористатися своїм правом запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. ВДВС не надані докази на підтвердження того факту, що стягненню з [PERSON] за виконавчим провадженням підлягала сума, що перевищувала десять розмірів мінімальної заробітної плати. Відповідачем не надана оцінка доводам позивача про те, що квартира є його єдиним житлом. Крім того, [PERSON] є власником лише 1/3 частки квартири, проте арешт накладений на це нерухоме майно в цілому, тобто і на ті частки, що перебувають у власності інших осіб, які не є стороною у виконавчому провадженні. ВДВС не надані докази на підтвердження того факту, що постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження була надіслана (вручена) боржнику. В сукупності наведені обставини зумовлюють висновок, що внаслідок накладення арешту квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], були порушені права [PERSON] як боржника у виконавчому провадженні та як співвласника цього майна, а також порушені права інших співвласників ([PERSON] та [PERSON]). Всупереч вимогам ч.2 ст.71 КАС України протилежне відповідачем не доведено. Згідно з письмовими поясненнями відповідача за даними Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень виконавчі провадження, у яких [PERSON] був боржником і які в період з 16 лютого 2009 року по 14 лютого 2013 року знаходились в провадженні ВДВС, були завершені. Станом на 14 березня 2014 року відносно [PERSON] відкрито виконавче провадження, яке надійшло на виконання 19 лютого 2014 року щодо стягнення штрафу на користь Управління державної автомобільної інспекції, однак у цьому виконавчому провадженні арешт не накладався. Підстави, за наявності яких виконавче провадженні підлягає закінченню, наведені у ст.49 Закону № 606. Так, відповідно до ч.1 ст.49 Закону № 606 виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення;7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України "Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію" заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа. Згідно з ч.3 ст.49 Закону № 606 про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Відповідачем не доведено, що про закінчення виконавчого провадження, у якому накладено арешт на квартиру, позивач був поінформований в порядку, визначеному Законом № 606 Наслідки завершення виконавчого провадження визначає ст.50 Закону № 606. Згідно з ч.1 ст.50 Закону № 606 у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. За приписами ч.ч.2-3 ст.50 Закону № 606 у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, зазначеної в частині другій цієї статті, для їх пред'явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно. Отже, у разі закінчення виконавчого провадження, в рамках якого була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 429815 від 14 лютого 2011 року, державний виконавець мав вирішити питання про зняття арешту з майна позивача. Такий висновок суду заснований на тому, що ВДВС не надані докази на підтвердження тієї обставини, що виконавче провадження було закінчено у зв'язку з направленням виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, або у зв'язку з офіційним оприлюдненням повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, або у зв'язку із закінченням виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, або мав місце факт нестягнення виконавчого збору чи витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій. Тобто відповідачем не доведено існування обставин, передбачених ч.1 ст.50 Закону № 606, з якими законодавець пов'язує збереження чинності арешту майна боржника у разі закінчення виконавчого провадження. Ст.41 Конституції України гарантоване право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.ч.1-2 ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Згідно з абз.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Перший протокол, протоколи №№ 2, 4, 7 та 11, ратифіковані Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Аналізуючи доводи позивача про порушення його права власності внаслідок накладення арешту та збереження його чинності після закінчення виконавчого провадження, відповідно до змісту другого речення абз.1 ст.1 Першого протоколу Конвенції, суд приходить до наступних висновків. Внаслідок арешту квартири, співвласником якої є [PERSON], мало місце вручання у право власності позивача з боку держави, останній позбавлений можливості розпоряджатися цим майном. Це втручання відповідало вимозі правової визначеності (законності), оскільки передбачене Законом № 606. Воно мало законну мету та здійснювалося в інтересах суспільства, які полягали у забезпеченні реального та повного виконання виконавчого документа, примусове виконання якого покладено на органи державної виконавчої служби. В той же час відповідачем не доведено, що вказане втручання здійснено з дотриманням вимог Закону № 606. Крім того, це вручення не може вважатися співрозмірним меті його здійснення. По-перше, арешт майна зберіг свою чинність після закінчення виконавчого провадження; по-друге, арешт накладений на квартиру в цілому, незважаючи на те, що 2/3 частки в цьому майні є власністю інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.162 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. Згідно з п.п.1, 2 ч.2 ст.162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Оскільки постанова державного виконавця ВДВС Єгорською Н.О. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 429815 від 14 лютого 2011 року не була надана, суд не може прийняти рішення про визнання її протиправною та скасування. З урахування наведеного, належним способом відновлення порушеного права позивача має бути зняття арешту з квартири розташованої за адресою: [ADDRESS], накладеного постановою державного виконавця ВДВС Єгорською Н.О. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 429815 від 14 лютого 2011 року. З приводу доводів відповідача про те, що [PERSON] слід звертатися до суду на підставі ч.1 ст.60 Закону № 606 з позовними вимогами про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту, суд відзначає таке. Відповідно до ч.1 ст.60 Закону № 606 особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника, що передбачено ч.2 ст.60 Закону № 606. Правова норма, що міститься у ч.1 ст.60 Закону № 606, не може бути застосована до позивача, оскільки він був боржником у виконавчому провадженні, в той час коли наведеною нормою визначені права особи, відмінної від боржника, яка вважає, що арешт накладено на майно, належне їй, а не боржнику. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, беручи до уваги, що ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Згідно з ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України. Позивачем документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 69,00 грн. (а.с.2), які підлягають присудженню на користь останнього з Державного бюджету України.

Результат розгляду: granted