Рішення адміністративного суду від 2014-03-31 00:00:00+03

[PERSON] звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Одеського слідчого ізолятору Управління державної пенітенціарної служби України в Одеській області про визнання незаконними дій, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2014 року позивачу поновлено строк звернення до суду. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що Наказом по Одеському слідчому ізолятору №59 о/с від 22 листопада 2013 року її було звільнено зі служби згідно пункту 63 «е» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, а саме за виявлений факт самогубства засудженого. На думку позивача, звільнення її з посади є протиправним та безпідставним, у зв'язку із тим, що провини позивача у самогубстві засудженого не було, натомість, порушення допущені саме з боку відповідача, оскільки до чергування ним було залучено лише позивача без молодшого інспектора внутрішньої служби. Також позивач вказала на те, що її звільнено без згоди профкому, та на момент звільнення вона перебувала у стані вагітності. Крім того, на її утриманні перебуває малолітня дитина. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, надав заперечення відповідно до яких зазначив, що під час чергування старшого по корпусу [PERSON] сталося самогубство засудженого. За результатами висновку внутрішнього розслідування Одеського слідчого ізолятору та власного службового розслідування за цим фактом Управління державної пенітенціарної служби України в Одеській області, останнім було видано наказ від 09 жовтня 2013 року №381 «Про надзвичайну подію в Одеському слідчому ізоляторі та притягнення до дисциплінарної відповідальності винних посадових осіб». Пунктом 2 вказаного наказу за грубе порушення вимог п. 3.5.2 Наказу ДДУВП №6 (дск), що призвело до скоєння суїциду засудженим наказано звільнити з органів ДПтС України молодшого інспектора відділу режиму і охорони Одеського слідчого ізолятору старшого сержанта внутрішньої служби [PERSON]. Відтак, на думку, відповідача, на виконання зазначено Наказу від 09 жовтня 2013 року №381, відповідачем правомірно Наказом від 22 листопада 2013 року №59 о/с звільнено позивача у запас Збройних Сил України за п. 63 «е» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. З приводу посилань позивача на допущення з боку адміністрації ОСІ порушень у вигляді допуску її до чергування без молодшого інспектора внутрішніх постів, відповідач зазначив, що у день скоєння суїциду засудженим на режимному корпусі, за яким була закріплена [PERSON], перебувало у 2,5 рази менша кількість осіб, ніж та, яка береться в розрахунок для формування корпусного відділення, що свідчить про фізичну спроможність позивача виконувати обов'язки старшого по корпусному відділенню без молодшого інспектора. Також відповідач зазначив, що Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ не передбачено обов'язкового погодження з профспілковим органом звільнення зі служби військовослужбовців, та щодо своєї вагітності позивач не повідомляла адміністрацію ОСІ та Управління державної пенітенціарної служби України, у зв'язку із чим підстави для задоволення позову відсутні. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено судом, Наказом Одеського слідчого ізолятору Управління державної пенітенціарної служби України в Одеській області від 08 січня 2009 року №2 о/с «По особовому складу», [PERSON] прийнято на посаду молодшого інспектора 2-ї категорії відділу режиму і охорони зміни №1 Одеського слідчого ізолятору УДДУВП в Одеській області (а.с. 68). Наказом Одеського слідчого ізолятору Управління державної пенітенціарної служби України в Одеській області від 22 листопада 2013 року №59 о/с «Про особовий склад», старшого сержанта внутрішньої служби [PERSON] молодшого інспектора 2-ї категорії відділу режиму і охорони зміни №1 звільнено у запас Збройних Сил України за п. 63 «е» (за порушення трудової дисципліни) (а.с. 8). Частина 2 ст.19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Частина 5 вказаної статті Конституції України, гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Як вбачається з матеріалів справи, позивача було звільнено з посади за п. 63 «е» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, за яким особи рядового і молодшого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за порушення дисципліни. Відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 № 2713-IV, служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну службу», державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Згідно зі ст. 9 Закону України «Про державну службу», регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України. Трудові відносини працівників кримінально-виконавчої служби регулюються законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами) (ч. 8 ст. 14 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України»). Стаття 184 КЗпП України, визначає гарантії при прийнятті на роботу і заборону звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей. Так, згідно з ч. 3 ст. 184 КЗпП України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Як вбачається з матеріалів справи, а саме Довідки ВКК №16 від 15 січня 2014 року, виданій [PERSON] із зазначення у графі діагноз - вагітність 17 тижнів, на час звільнення позивача - [PERSON] з посади в ОСІ, остання вже перебувала у стані вагітності, отже на неї поширюються гарантії ст. 184 КЗпП України щодо заборони звільнення вагітних жінок (а.с. 11). Водночас, у судовому засіданні встановлено, що позивач про свою вагітність відповідача не повідомляла, посилаючись на відсутність медичної довідки. Разом із тим, до матеріалів справи позивачем також надано Свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 08 квітня 2003 року дочки позивача [PERSON] [INFO]; батьки: батько - [PERSON], мати - [PERSON] (а.с. 10). Також у матеріалах справи наявне Свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 16 січня 2007 року між чоловіком [PERSON] та дружиною [PERSON], якій після розірвання шлюбу присвоєно прізвище [PERSON] (а.с. 9). З вищезазначеного вбачається, що позивач - [PERSON] є одинокою матір'ю, відтак на неї поширюється й ще одна гарантія ст. 184 КЗпП України - заборона звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років. За таких обставин, звільнення позивача з посади відбулося з грубим порушенням вимог чинного законодавства України про працю. Враховуючи викладене, суд не дає правову оцінку підставам звільнення позивача з посади, оскільки вже з огляду на допущення з боку відповідача вищевказаних порушень - гарантій наданих позивачу відповідно до ст. 184 КЗпП України, звільнення позивача є протиправним у будь-якому разі. Таким чином, відповідачем неправомірно прийнято Наказ від 22 листопада 2013 року №59 о/с «Про особовий склад», у зв'язку із чим останній підлягає скасуванню. Щодо тверджень позивача стосовно її звільнення без згоди профкому та посилань відповідача на те, що Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ не передбачено обов'язкового погодження з профспілковим органом звільнення зі служби військовослужбовців, судом встановлено наступне. Як вбачається з матеріалів справи, листом від 22 листопада 2013 року, який 25 листопада 2013 року зареєстровано в Одеському слідчому ізоляторі за вхід. №34077, позивач звернувся до голови Профспілки Одеського слідчого ізолятору з проханням втрутитись в ситуацію з її звільненням та допомогти відстояти свої права згідно КЗпП України та Положення про Профспілки, у зв'язку із тим, що наказ про звільнення порушує вимоги ст. 184 КЗпП України та Положення про проходження служби в ОВС. Однак відповіді на зазначений лист позивачу надано не було. Судом звертає увагу, що відповідно до вимог чинного законодавства України про працю, звільнення працівника з посади з ініціативи власника проводиться за обов'язковою попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Разом із тим, у судовому засіданні відповідачем було надано Статут Всеукраїнської профспілки персоналу органів та установ пенітенціарної служби, затвердженого установчим з'їздом Всеукраїнської громадської організації «Профспілка персоналу пенітенціарної системи України» 25 травня 2011 року, за підпунктом «а» підпункту 2.5.3 пункту 2.5, якого член Профспілки не може бути звільненим із работи з ініціативи адміністрацій органів чи установ Служби без згоди відповідного профспілкового комітету за винятком випадків передбачених законодавством. Проте, відповідно до п. 2.5.4, дія підпункту «а» підпункту 2.5.3 пункту 2.5 не поширюється на осіб рядового та начальницького складу Служби. Однак у даному випадку, враховуючи обставини справи, суд критично ставиться до вказаного припису. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. У судовому засіданні представник відповідача надав Довідку про те, що посада молодшого інспектора відділу режиму і охорони Одеського слідчого ізолятору Управління державної пенітенціарної служби України в Одеській області, з якої було звільнено позивача, є вакантною. Враховуючи незаконність оскарженого Наказу від 22 листопада 2013 року №59 о/с, суд вважає, що порушене відповідачем право позивача на проходження служби в органах Державної пенітенціарної служби України підлягає відновленню шляхом поновлення позивача на посаді молодшого інспектора 2-ї категорії відділу режиму і охорони зміни №1. Відповідно до положень ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. З огляду на зазначене позивачу має бути виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу, який виходячи з довідки від 12 березня 2014 року №5/8-3532 складає 8 052, 20 грн. В даному адміністративному позові позивач також просить суд стягнути з відповідача витрати понесені позивачем при розгляді справи. Відповідно до ч. 1 ст. 87 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Позивач від сплати судового збору звільнений в силу положень п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», за яким від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Відтак, витрати на судовий збір позивачем не понесені. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать: 1) витрати на правову допомогу; 2) витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду; 3) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 4) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів на місці та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи (ч. 3 ст. 87 КАС України). Згідно з ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Отже, законом передбачено стягнення судових витрат, які документально підтверджені. Між тим, позивачем не надано до суду жодних доказів на підтвердження здійснених нею витрат, відтак, вказана позовна вимога не підлягає задоволенню. Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 КАС України). Згідно із вимогами ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову. Відповідно до ч. 1 ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Згідно зі ст. 256 КАС України, негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби та присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби у межах суми стягнення за один місяць. На підставі вищевикладеного, з урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, оцінюючи надані сторонами у справі докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню.

Результат розгляду: partial