Рішення адміністративного суду від 2014-02-10 00:00:00+02

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява [PERSON] (далі - [PERSON], позивач) до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (далі - ГУ МВС України у Львівській області) з вимогами: - визнати протиправними дії начальника ГУ МВС України у Львівській області по видачі наказу від 31.10.2013 року про звільнення [PERSON] з посади старшого дільничного інспектора міліції СДІМ Стрийського МВ ГУ МВС України у Львівській області та скасувати наказ від 31.10.2013р. як протиправний; - поновити [PERSON] на посаді старшого дільничного інспектора міліції СДІМ Стрийського МВ ГУ МВС України у Львівській області. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ він написав під психологічним тиском, який полягав у погрозі звільнити в порядку, визначеному дисциплінарним статутом. Позивач стверджує, що фактично рапорт на звільнення за власним бажанням його змусили написати 01.11.2013 року, а не 31.10.2013 року, як зазначено в самому рапорті. Позивач також звертає увагу на те, що рапорт про звільнення подано начальнику ГУМВС України у Львівській області, що на його погляд свідчить про те, що такий рапорт він писав під примусом, оскільки рапорт про звільнення, як вважає позивач, за звичайних умов мав би подаватися безпосередньому керівнику - начальнику сектору дільничних інспекторів міліції Стрийського МВ ГУ МВС України у Львівській області. Також позивач стверджує про те, що відповідач не мав законних підстав звільняти його з органів внутрішніх справ відразу ж після написання рапорту на звільнення, оскільки законом передбачено можливість йому як працівнику подати заяву про відкликання раніше поданої заяви про звільнення, чим він і скористався, подавши рапорт від 07.11.2013р., яким просив не розглядати рапорт від 31.10.2013 року про звільнення. Втім, відповідач на той час уже видав оскаржений наказ, у зв'язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду і просить скасувати цей наказ як неправомірний. Представник позивача таку позицію підтримав, просив позов задовольнити. Відповідач позов заперечив повністю з підстав, викладених у письмових запереченнях на позовну заяву від 25.12.2013 року. Зокрема, відповідач зазначив про те, що оскаржений наказ прийнято на підставі рапорту [PERSON] від 31.10.2013 року, в якому він просив звільнити його з органів внутрішніх справ саме з 31.10.2013 року з тих мотивів, що його не влаштовує матеріальне забезпечення. Вказану позивачем причину звільнення відповідач визнав поважною і в той же день видав наказ № 433 о/с про звільнення [PERSON] за ст. 64 п. «ж» Положення - за власним бажанням. При цьому у відповідності з п. 48 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВС було проведено атестацію [PERSON], з результатами якої останнього було ознайомлено під розписку 31.10.2013 року, так само як і з наказом від 31.10.2013 року №433 о/с. Твердження позивача про те, що на нього чинився тиск чи про те, що йому погрожували звільненням з нереабілітуючих підстав є надуманими і нічим не доведеними. Таку ж думку висловив відповідач і щодо тверджень [PERSON] про те, що з оскарженим наказом та результатами атестації його ознайомлено 01.11.2013 року. Відповідач вважає, що звільнення [PERSON] з 31.10.2013 року здійснено у відповідності з вимогами закону і підстав для задоволення позову немає. Суд заслухав пояснення представників сторін, з'ясував обставини, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідив письмові докази, якими такі обґрунтовуються, заслухав показання свідків та встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини: 31 жовтня 2013 року майор міліції [PERSON], старший дільничний інспектор сектору ДІМ Стрийського міського відділу ГУМВС України у Львівській області, подав на ім'я начальника ГУ МВС України у Львівській області Рудяка О.В. рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ за власним бажанням. У рапорті [PERSON] просив звільнити його з 31.10.2013 року оскільки його не влаштовує матеріальне забезпечення (а.с. 19). Зазначений рапорт [PERSON] подав безпосередньо начальнику Стрийського МВ, який того ж дня завізував рапорт та підписав подання начальникові ГУ МВС України у Львівській області Рудяку О.В. про звільнення [PERSON] з органів внутрішніх прав за власним бажанням (а.с. 20). Подання про звільнення [PERSON] від 31.10.2013 року на підставі його рапорту надійшло в Управління кадрового забезпечення ГУМВС України у Львівській області 31.10.2013 року під вх. №4061, свідченням чого є відтиск штампа на цьому ж поданні, а також запис в журналі обліку вхідних нетаємних документів УКЗ ГУМВС України у Львівській області (а.с. 59). 31 жовтня 2013 року проведено атестацію [PERSON], за наслідками якої члени атестаційної комісії прийняли рішення, що позивач відповідає займаній посаді. Результати атестації оформлено атестаційним листом від 31.10.2013 року. З рішенням атестаційної комісії [PERSON] ознайомився того ж дня, 31.10.2013 року, про що свідчить його підпис під атестаційним листом, без будь-яких зауважень до проведення атестації (а.с. 21). Відтак, 31 жовтня 2013 року начальник Головного управління МВС України у Львівській області підписав наказ №433 о/с від 31.10.2013 року про звільнення [PERSON], старшого дільничного інспектора сектору дільничних інспекторів міліції Стрийського міського відділу ГУ МВС України у Львівській області, на підставі п. «ж» ст. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (за власним бажанням) з 31.10.2013 року (а.с. 22). З наказом № 433 о/с від 31.10.2013 року [PERSON] ознайомився 31.10.2013 року, про що залишив особисту розписку, в якій зазначив про те, що станом на дату звільнення він не перебуває у відпустці чи на лікарняному, трудову книжку, військовий квиток і витяг з наказу отримав (а.с. 23). Поряд з тим суд встановив, що 07.11.2013 року [PERSON] подав рапорт, яким просив не розглядати раніше поданий рапорт про звільнення від 31.10.2013 року (а.с. 24). В Головному управління МВС України цей рапорт зареєстровано 12.11.2013 року. У відповідь ГУМВС України у Львівській області листом від 28.11.2013 року повідомило [PERSON] про те, що його рапорт від 31.10.2013 року вже розглянуто і з 31.10.2013 року його звільнено з органів внутрішніх справ. Позивач вважає наказ від 31.10.2013 року про його звільнення неправомірним з тих мотивів, що рапорт про звільнення він написав під психологічним тиском, а саме - під погрозою бути звільненим за вчинення дисциплінарного проступку. Наполягає на тому, що фактично з наказом про звільнення він ознайомився 01.11.2013 року, розписку про ознайомлення написав під примусом. Крім того позивач стверджує, що звільнили його під час перебування на лікарняному і наполягає на тому, що відповідно до п. 68 Положення про проходження про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнення з органів внутрішніх справ за власним бажанням відбувається не раніше трьох місяців після подання рапорту, натомість спірний наказ оформлено в день подання рапорту. З приводу цих обставин суд дослідив наступні докази: У позовній заяві [PERSON] зазначив, що 31 жовтня 2013 року він звернувся у Стрийську міську поліклініку у зв'язку з різким погіршенням стану здоров'я. Рапорт на звільнення його змусили написати 01 листопада 2013 року, але дату вказати 31.10.2013 року. Як зазначено в позові, 01.11.2013 року він був вдома у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, однак йому зателефонували з відділу кадрів Головного управління МВС України у Львівській області і незважаючи на його стан здоров'я зобов'язали прибути і написати рапорт на звільнення. Свою відсутність на службі у зв'язку з погіршенням стану здоров'я позивач доводить довідкою № 197 про тимчасову непрацездатність (а.с. 6). На запитання суду [PERSON] позивач пояснив, що на нього чинився психологічний тиск у формі телефонного дзвінка 01.11.2013р. з управління кадрового забезпечення ГУ МВС України у Львівській області. [PERSON] стверджує, що його по телефону повідомили, що у випадку відмови звільнитися зі служби за власним бажанням його буде звільнено з підстав, передбачених Дисциплінарним статутом ОВС. Як пояснив позивач, переконливість таких погроз зумовлена тим, що він проходить як свідок в межах кримінального провадження щодо подій 31.10.2013р., коли його знайомі та співробітники [PERSON] та [PERSON] були затримані за підозрою у вчиненні злочину. Позивач підтвердив, що йому відомі певні обставини інциденту, який мав місце 31.10.2013р., але запевняє, що він та його колеги не вчиняли жодних протиправних дій. Разом з тим, як твердить позивач, його повідомили, що причетність до цих подій певним чином може вплинути на його подальше перебування на службі в органах внутрішніх справ. [PERSON] на запитання суду не зміг назвати ні прізвища (імені, по батькові тощо), ані посади чи звання особи (осіб), яка, як він стверджує, чинила на нього психологічний тиск; посилається на анонімний телефонний дзвінок. Також позивач повідомив, що присутній у судовому засідання інспектор управління кадрового забезпечення ГУ МВС України у Львівській області [PERSON], який безпосередньо займався оформленням документів на його звільнення, не чинив тиск на позивача. [PERSON] стверджує, що 31 жовтня 2013 року зранку, приблизно о 10:00 год. він був в м. Львові в приміщенні ГУ МВС України у Львівській області, де зустрівся з [PERSON] та [PERSON] і поїхав в м. Червоноград, де вони втрьох пробули до 16:00 год. [PERSON] та [PERSON] орієнтовно о 16-00 поїхали в м. Нововолинськ Волинської області, а [PERSON] ввечері повернувся в м. Львів. Допитаний в судовому засіданні як свідок [PERSON] підтвердив такий перебіг подій 31.10.2013 року. Натомість допитаний в судовому засіданні як свідок інспектор з кадрового забезпечення Стрийського МВ ГУ МВС України у Львівській області [PERSON] повідомив суду, що рапорт на звільнення за власним бажанням [PERSON] особисто подав зранку 31 жовтня 2013 року. У рапорті [PERSON] просив звільнити його з 31.10.2013 року з тих мотивів, що його не влаштовує матеріальне забезпечення. Така причина є поважною, у зв'язку з цим того ж дня було підготовлено подання начальника Стрийського МВ ГУМВСУ у Львівські області на звільнення [PERSON] з органів внутрішніх справ, яке разом з рапортом [PERSON] зареєстровано в журналі вихідної кореспонденці та передано в ГУ МВС України у Львівській області (а.с.91-92). Свідок [PERSON] пояснив, що документи на звільнення [PERSON] не скеровувалися поштою, а передані наручно працівником райвідділу, який того дня автомобілем їхав до Львова. Документи зареєстровано в управлінні кадрового забезпечення 31 жовтня 2013 року, що підтверджується відтиском вхідного штампа на згаданому вище поданні начальника Стрийського МВ, а також записом в журналі обліку вхідних нетаємних документів від 31.10.2013 року (а.с. 59). Старший інспектор з кадрового забезпечення відділу комплектування та проходження служби Управління кадрового забезпечення ГУМВС України у Львівській області [PERSON] підтвердив, що подання начальника Стрийського МВ про звільнення [PERSON] на підставі його рапорту від 31.10.2013 року надійшло в Управління того ж дня, 31.10.2013 року. [PERSON] повідомив, що отримавши документи він підготував проект наказу про звільнення [PERSON] і подав на підпис начальнику ГУ МВС України у Львівській області. Ствердив, що 31.10.2013р. проведено атестацію позивача, що підтверджується витягом з протоколу (а.с.6263), за наслідками якої затверджено рішення атестаційної комісії про звільнення [PERSON] (а.с.21). Наказ про звільнення [PERSON] підписано 31 жовтня 2013 року і ввечері, вже після завершення робочого дня, [PERSON] вручено витяг з цього наказу, трудову книжку, військовий квиток. Перелічені документи [PERSON] отримав особисто під розписку без будь-яких застережень (а.с.23). Окрім того, з рішенням атестаційної комісії [PERSON] також ознайомлено 31.10.2013 року, свідченням чого є його власноручний підпис в атестаційному листі без жодних зауважень. [PERSON] ствердив, що доводи позивача про погрози чи психологічний тиск є надуманими і безпідставними, жодного примусу до написання рапорту він чи будь-хто інший в його присутності на позивача не чинив. [PERSON] також категорично заперечив доводи позивача про те, що рапорт на звільнення фактично було написано 01.11.2013 року, наполягає на тому, що рапорт насправді подано 31.10.2013 року і позивач власноруч підписався про ознайомлення з наказом про своє звільнення з органів внутрішніх справ саме в день звільнення, тобто 31.10.2013 року. Стосовно кримінального правопорушення, причетність до якого [PERSON], на думку останнього, могла б вплинути на подальше проходження служби в органах внутрішніх справ, то на підставі наданого представником позивача листа від 05.02.2014 року суд встановив, що слідчий відділ Червоноградського МВ ГУ МВС України у Львівській області проводить досудове розслідування у кримінальному провадженні №12013150150001768 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.11.2013 року за заявою гр. [PERSON] Під час досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні [PERSON] 07.11.2013 року було допитано як свідка (а.с.51). При вирішенні спору суд керувався наступними нормами права: Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки визначає Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР, від 29.07.1991 року № 114 (далі - Положення). Відповідно до п. 10 Положення особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням. Перелік підстав для звільнення зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу передбачено в п. 64 Положення. Однією з таких підстав є звільнення за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків (п. «ж» п. 64 Положення). Відповідно до п. 68 Положення особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою. Згідно з п. 70 Положення звільнення осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу в запас і відставку провадиться: до підполковника міліції, підполковника внутрішньої служби включно - начальниками головних управлінь, управлінь МВС в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві та Севастополі і рівними їм начальниками, яким таке право надано Міністром внутрішніх справ. Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Відповідно до ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. У ч. 2 цієї статті передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. При вирішенні спору суд виходить з наступних мотивів: Наказ про звільнення [PERSON] з органів внутрішніх справ №433 о/с від 31.10.2013 року було видано на підставі його особистого рапорту про звільнення за власним бажанням, в якому висловлено прохання звільнити його з 31.10.2013 року. Мотивом для такого невідкладного звільнення позивача зазначено неналежне матеріальне забезпечення. Доводи позивача щодо протиправності цього наказу обґрунтовані: 1) відсутністю добровільного волевиявлення на подання такого рапорту 31.10.2013р., оскільки такий був під тиском 01.11.2013р., під час перебування [PERSON] на лікарняному; 2) порушення відповідачем п. 68 Положення щодо строків звільнення за власним бажанням. [PERSON] не назвав суду, хто саме (П.І.Б., звання, посада, наявність відносин підпорядкування з такою особою) примушував його подати рапорт на звільнення і чим зумовлена така психологічна безпорадність позивача перед цією особою. Позивач також не повідомив про наявність інших доказів, які б свідчили про наявність достатніх і обґрунтованих підстав вважати, що його може бути звільнено з органів внутрішніх справ за вчинення дисциплінарного проступку. Позивач та його представник не змогли пояснити суду, які несприятливі наслідки для [PERSON] має його процесуальний статус свідка у кримінальному провадженні. Та обставина, що [PERSON] написав рапорт про звільнення на ім'я начальника ГУ МВС України у Львівській області, на що звертає увагу представник позивача, жодним чином не доводить, що такий рапорт написано під примусом, оскільки в силу норм п. 70 Положення саме до повноважень названої посадової особи віднесено звільнення з органів внутрішніх справ. Разом з тим долучені відповідачем до справи письмові докази в їх сукупності та взаємозв'язку (особисто написаний рапорт [PERSON] про звільнення від 31.10.2013 року, подання начальника Стрийського МВ ГУ МВС України у Львівській області від 31.10.2013 року, журнали обліку поштової кореспонденції, атестаційний лист від 31.10.2013 року з відмітками позивача про згоду з прийнятим рішенням, власноручна розписка позивача про отримання ним 31.10.2013 року витягу з наказу), а також показання свідка [PERSON] та [PERSON] дають суду достатні і обґрунтовані підстави вважати, що рапорт на звільнення [PERSON] дійсно подав 31.10.2013 року і наказ про звільнення з органів внутрішніх справ отримав того ж дня, 31.10.2013 року. З урахуванням наведеного суд прийшов до висновку, що доводи позивача про те, що він не мав власного бажання звільнятися з органів внутрішніх справ, а рапорт на звільнення подав під психологічним тиском, є непідтвердженими. Натомість відповідач надав суду достатньо доказів, які спростовують доводи позивача і підтверджують, що рапорт про звільнення позивач подав 31.10.2013 року і того самого дня йому було відомо про прийняття оскарженого наказу. Щодо доводів позивача про порушення процедури його звільнення у зв'язку із недотриманням строку для звільнення суд зазначає наступне. Позиція позивача в цій частині зводиться до того, що в порушення Положення про проходження служби відповідач не додержав обов'язкового тримісячного терміну від моменту подання рапорту і до звільнення, а за цей період він виявив намір відкликати свій рапорт. Відповідно до ч. 2 ст. 161 КАС України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 цього Кодексу. У ч. 1 ст. 244-2 КАС України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України. У постанові від 29.05.2012 року по справі №21-122а12 Верховний Суд України зазначив про те, що за змістом пункту 68 Положення до закінчення трьохмісячного строку попередження згадані особи (рядового і начальницького складу) мають право відкликати поданий рапорт, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк. Разом з тим, судом першої інстанції правильно встановлено, що нормами Положення про проходження служби та спеціальних Законів (на відміну від КЗпП України) такого обов'язку для адміністрації не встановлено. Отже, у п. 68 Положення передбачено загальний строк у три місяці для звільнення з органів внутрішніх справ, по завершенні якого особа рядового або начальницького складу, яка виявили на це бажання, повинна бути звільнена. Проте, за змістом цього пункту тримісячний строк з моменту виявлення особою бажання звільнитись з органів внутрішніх справ не слід розуміти як обов'язковий строк, протягом якого особу, яка подала рапорт про звільнення, заборонено звільняти. Вказаний строк, на думку суду, є граничним терміном для видання наказу про звільнення з органів внутрішніх справ. Разом з тим, за змістом п. 68 згаданого вище Положення такій особі не заборонено звільнитися зі служби раніше тримісячного строку, якщо існують обставини які перешкоджають подальшому проходженню служби. Таке право працівника передбачено у ст. 38 Кодексу законів про працю України, норми якого по відношенню до норм Положення є нормами загальної дії. Названий нормативно-правовий акт регулює трудові відносини всіх працівників підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності. У частині 1 згаданої вище статті наведено невичерпний перелік підстав, за наявності яких власник або уповноважений ним орган повинен розірвати з працівником трудовий договір у строк, про який просить працівник. Поважність причин для звільнення працівника у строк, про який він просить, оцінюється в кожному конкретному випадку. Суд встановив, що в рапорті про звільнення [PERSON] просив звільнити його з органів внутрішніх справ саме з 31.10.2013 року. Підставою для звільнення зазначив неналежне матеріальне забезпечення. Така підстава, на думку суду, може бути поважною причиною для звільнення працівника у строк, про який він просить, і відповідач при прийнятті оскарженого наказу мав право взяти таке прохання до уваги. Отже, в даному випадку сторони дійшли згоди щодо звільнення у більш короткий строк, а ніж визначено п. 68 Положення. Поряд з тим варто зазначити, що твердження позивача про протиправність його звільнення зі служби в період тимчасової непрацездатності є безпідставним, оскільки нормами як загального, так і спеціального законодавства таку заборону передбачено як одну із гарантій прав працівника при його звільненні з ініціативи роботодавця, а не за власним бажанням. З урахуванням наведеного вище доводи позивача в цій частині суд вважає необґрунтованими. У ч. 3 ст. 2 КАС України наведено перелік критеріїв, на відповідність яким суд повинен перевірити рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень у справах про їх оскарження. Зокрема, суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) та інші. За наведених вище обставин суд прийшов до висновку, що наказ Головного управління МВС України у Львівській області № 433 о/с від 31.10.2013 року в частині, що стосується звільнення [PERSON], відповідає критеріям, наведеним у ч. 3 ст. 2 КАС України, і підстав для задоволення позову немає. Щодо судовий витрат, то відповідно до ст. 94 КАС України підстав для їх розподілу немає.

Результат розгляду: denied