Рішення адміністративного суду від 2014-01-16 00:00:00+02

19 листопада 2012 року [PERSON] звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління праці, соціального захисту населення та охорони здоров'я Хмельницької міської ради про визнання дій неправомірними, зобов'язання до вчинення дій з 22.04.2009 року. На обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона віднесений до 1 категорії осіб, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та є інвалідом ІІ групи, відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має право на отримання щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі 5 мінімальних заробітних плат, проте така допомога виплачена відповідачем їй у значно меншій сумі, що не відповідає розмірам, визначеним законом, і останній відмовляється виплатити недоплачену суму вказаної допомоги. Також позивач просить стягнути з Управління компенсацію у зв'язку з порушеннями строків виплати допомоги на оздоровлення у розмірі, визначеному законом, стягнути з відповідача судові витрати та допустити негайне виконання постанови суду. Ухвалою суду від 23.09.2013 року позов в частині вимог за період часу з 22.04.2009 року по 19.05.2012 року залишено без розгляду у зв'язку з пропуском встановленого ст. 99 КАС України 6-ти місячного строку пред'явлення адміністративного позову, оскільки судом не знайдено причин для поновлення вказаного строку. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, представник подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, вимоги позову підтримав. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, судом вставленні наступні обставини та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] належить до першої категорії, як особа, що постраждала внаслідок аварії на ЧАЕС, та є інвалідом 2-ї групи. Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорії зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Відповідно до вказаного Закону держава бере на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та зобов'язується відшкодувати її за пошкодження здоров'я або втрату працездатності громадянами та їхніми дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 року № 562 «Про щорічну допомогу на оздоровлення громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» розмір щорічної допомоги на оздоровлення учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а саме учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС першої категорії встановлено 120 гривень. З матеріалів справи вбачається, що позивачу виплата щорічної допомоги на оздоровлення була проведена в сумі 120 гривень у 2012 та 2013 році. Згідно з ч. 4 ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зі змінами і доповненнями від 06.06.1996 року щорічна допомога на оздоровлення учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а саме учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС першої категорії становить п'ять мінімальних заробітних плат. Конституційним Судом України рішення про визнання неконституційною Постанови Кабінету Міністрів України № 562 від 12.07.2005 року не приймалось. Проте, відповідно до ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. У відповідність ст. 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, Закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Отже, виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами при вирішенні даного спору, застосуванню підлягає саме ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» зі змінами і доповненнями від 06.06.1996 року. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Таким чином, суд приходить до висновку стосовно протиправності дій відповідача в частині не донарахування та недоплати щорічної допомоги на оздоровлення [PERSON] в 2012 та в 2013 році (з урахуванням того, що провадження по справі було відкрите в частині вимог позивача за період з 19.05.2012 року). Враховуючи вище викладені обставини, з огляду на загальні засади пріоритету законів над підзаконними актами, суд дійшов до висновку про необхідність зобов'язати відповідача здійснити доплату [PERSON] щорічної допомоги на оздоровлення за 2012 та 2013 рік, як учаснику ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС першої категорії, в розмірі п'яти мінімальних заробітних плат щорічно Щодо вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача компенсації у зв'язку з порушенням строків виплати щорічної допомоги на оздоровлення, то суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині, оскільки позивачем не зазначеної в якій сумі вона просить стягнути зазначену компенсацію, не вказано які саме строки було порушено, та чим вказані строки передбачені, адже щорічно [PERSON] отримувала допомогу на оздоровлення вчасно, проте у меншому розмірі. Також не підлягає до задоволенню вимога позивача про призначення їй щорічної допомоги на оздоровлення, оскільки така допомога їй уже призначена та виплачується, проте у меншому, аніж передбачено законом, розмірі.

Результат розгляду: partial