Рішення адміністративного суду від 2014-02-25 00:00:00+02

31 жовтня 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Алчевську Луганської області, Управління Державної казначейської служби України в м. Алчевську Луганської області, в якому просив визнати безпідставним стягнення з [PERSON] Управлінням Пенсійного фонду України в м. Алчевську Луганської області сум збору на обов'язкове державне пенсійне страхування при відчуженні легкових автомобілей у розмірі 10404,30 грн., визнати нечинним рішення Управління Пенсійного фонду України в м. Алчевську Луганської області про відмову [PERSON] у поверненні безпідставно стягнутих сум збору на обов'язкове державне пенсійне страхування при відчуженні легкових автомобілей у розмірі 10404,30 грн., зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м. Алчевську Луганської області прийняти рішення про повернення [PERSON] безпідставно стягнутих сум збору на обов'язкове державне пенсійне страхування при відчуженні легкових автомобілей у розмірі 10404,30 грн., визнати нечинним рішення Управління Державної казначейської служби України в м. Алчевську Луганської області щодо відмови [PERSON] у поверненні безпідставно стягнутих сум збору на обов'язкове державне пенсійне страхування при відчуженні легкових автомобілей у розмірі 10404,30 грн., з підстави не надання оригіналів розрахункових документів (квитанції, платіжного доручення тощо), які підтверджують перерахування коштів до бюджету (а.с. 3-5). Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 15 січня 2014 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Управління Пенсійного фонду України у м. Алчевську Луганської області, Управління Державної казначейської служби України в м. Алчевську Луганської області, відмовлено за необґрунтованістю (а.с. 80-83). Позивач з постановою суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. Просив скасувати постанову суду першої інстанції, та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 90-91). В доводах апеляційної скарги апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не враховано, вимоги пункту 14 Порядку сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 листопада 1998 року № 1740, згідно якого органи державтоінспекції здійснюють реєстрацію легкових автомобілів лише за умови сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, що підтверджується документом про сплату цього збору. Також, не прийнято до уваги пункт 3 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року № 384/2011, згідно якого саме на Пенсійний фон України покладено завдання з забезпечення надходжень, контроль за сплатою та стягнення збору на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування. Тобто, без сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, позивач не зміг би зареєструвати свій автомобіль в органах державтоінспекції, а керування автомобілем без державної реєстрації заборонено. Таким чином без сплати збору, виникає перешкода у реєстрації і вільному розпорядженні позивачем своїм майном, що є порушенням його прав, свобод та законних інтересів. В підтвердження помилковості висновку суду першої інстанції, щодо добровільної сплати позивачем сум збору на обов'язкове державне пенсійне страхуванн при відчуженні легкового автомобіля у розмірі 10404,30 грн., свідчить постанова Верховної Суду України від 26 лютого 2013 року ( у реєстрі судових рішень на сайті ВСУ Постанова від 26 лютого 2013 року № 21-29а13). Апелянт вказує на те, що суд першої інстанції не застосував норми Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Державного казначейства України від 10 грудня 2002 року № 226 (у редакції наказу Державного казначейства України від 29 травня 2008 року № 181), зареєстрований в Міністерстві юстиції України 25 грудня 2002 року за № 1000/7288 (далі - Порядок №226), який визначає процедури повернення коштів, помилково або надмірно зарахованих до державного бюджету. Судом першої інстанції, на думку апелянта, не враховано, що згідно п.5 Порядку № 226 повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету. При поверненні з державного бюджету, помилково сплачених сум збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на розрахунковий рахунок №31214224700027 з обліку коштів спеціального фонду державного бюджету, відкритого в Управлінні Державного казначейства в Луганській області, подання про повернення коштів має бути надано Управлінням Пенсійного фонду України в м.Алчевську Луганської області. Крім того, апелянт вважає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що підставою для відмови у поверненні позивачу коштів, Управління Пенсійного фонду України в м. Алчевську Луганської області у листі від 03 вересня 2013 року № 10058/03-52, зазначає не відсутність визначених підстав та порядку для повернення збору, сплаченого під час дії старої редакції Закону, а стверджує що збір позивачем сплачено правомірно, у відповідності п.12 Порядку №1740, що діяв на той час, згідно якого платниками збору є особи які набувають право масності на легкові автомобілі. Але суд першої інстанції залишив поза увагою, що посилання відповідача на норми п.12 Порядку № 1740 є неправомірним, тому що вони суперечать нормам п.7 ст. 1 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування», що діяв на той час. На підтвердження того, що висновок Управління Пенсійного фонду України в м. Алчевську Луганської області у листі від 03 вересня 2013 року № 10058/03-52 є незаконним, також свідчать постанови Верховного Суду України від 17 червня 2008 року і від 26 лютого 2013 року в реєстрі судових рішень на сайті ВСУ Постанова від 26 лютого 2013 року № 21-29а13). Крім того, апелянт наголошує, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що позивач частково оскаржує рішення Управління Державної казначейської служби України в м. Алчевську Луганської області викладене у листі № 02-49/940 від 20 серпня 2013 року, а саме у частині відмови повернути кошти з підстав не надання позивачем оригіналів розрахункових документів (квитанції, платіжного доручення тощо), які підтверджують перерахування коштів до бюджету. Сторони в судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. За приписами п.2 ч.1 ст.197 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи колегією суддів здійснюється в письмовому провадженні за наявними у справі матеріалами. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи. Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, встановила наступне. На підставі договорів купівлі-продажу позивачем придбано у власність легкові автомобілі: ЗАЗ-DAEWOO TF699, державний номер [NUMBER], згідно довідки рахунку від 25 лютого 2008 року серія ЦБР № 123270, вартістю без ПДВ 40208,33 грн.; ЗАЗ-DAEWOO TF699, державний номер [NUMBER], згідно довідки рахунку від 28 серпня 2008 року серія ЦБР № 284565, вартістю без ПДВ 39041,67 грн.; HONDA CR-V державний номер [NUMBER], згідно довідки рахунку від 14 вересня 2008 року серія КІМ №060518, вартістю без ПДВ 227836,67 грн., ЗАЗ DAEWOO TF699 державний номер [NUMBER], згідно довідки рахунку від 19 травня 2010 року серія ДДР №997004, вартістю без ПДВ 39723,33 грн. Право власності [PERSON] на зазначені легкові автомобілі підтверджується відповідними копіями свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів (а.с. 39), а також листом ВРЕР м. Алчевськ (підпорядковане УДАІ) УМВС України в Луганській області від 05 грудня 2013 року № 1678 (а.с.63, 64). При реєстрації зазначених легкових автомобілів позивач сплатив на розрахунковий рахунок №31214224700027 з обліку коштів спеціального фонду державного бюджету, відкритого в УДКС України в Луганській області збір на обов'язкове державне пенсійне страхування при відчуженні автомобіля у розмірі 3% від вартості автомобіля на загальну суму 10404,30 грн., а саме ЗАЗ-DAEWOO TF699, державний номер [NUMBER], свідоцтво про державну реєстрацію [NUMBER] від 11 березня 2008 року, сума збору 1206,25 грн. відповідно до квитанції від 26 лютого 2008 року; ЗАЗ-DAEWOO TF699, державний номер [NUMBER], свідоцтво про державну реєстрацію [NUMBER] від 30 серпняч 2008 року, сума збору 1171,25 грн., згідно квитанції №2509 від 30 серпня 2008 року; HONDA CR-V державний номер [NUMBER], свідоцтво про державну реєстрацію [NUMBER] від 12 грудня 2009 року, сума збору 6385,10 грн., згідно квитанції №2543 від 16 вересня 2009 року , ЗАЗ DAEWOO TF699 державний номер [NUMBER], свідоцтво про державну реєстрацію [NUMBER] від 21.05.2010, сума збору 1191,70 грн., згідно квитанції №0004309 від 21 травня 2010 року (а.с. 8-9). 14 серпня 2013 року [PERSON] звернувся до УПФУ у м. Алчевську Луганської області та до Управління Державної казначейської служби України у м. Алчевську Луганської області із заявами про повернення помилково сплачених коштів, як збір на обов'язкове державне пенсійне страхування при відчуженні автомобіля у розмірі 3% від вартості автомобіля на загальну суму 10404,30 грн., що були сплачені на р/р 31214224700027 з обліку коштів спеціального фонду державного бюджету, відкритого в УДКС України в Луганській області (а.с. 10-11, 13-14). Листом № 10058/03-52 від 03 вересня 2013 року Управлінням Пенсійного фонду України у м. Алчевську Луганської області відмовлено у поверненні коштів. (а.с.12). Листом № 02-49/940 від 20 серпня 2013 року Управлінням Державної казначейської служби України у м. Алчевську Луганської області відмовлено [PERSON] у поверненні помилково сплачених коштів, як збір на обов'язкове державне пенсійне страхування при відчуженні автомобіля у розмірі 3% від вартості автомобіля на загальну суму 10404,30 грн., посилаючись на те, що повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів та інших доходів бюджету здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень до бюджету - в даному випадку Управління Пенсійного фонду України у м. Алчевську Луганської області. Разом із таким поданням платником подається заява про повернення коштів з бюджету. На момент звернення [PERSON] до УДКС України у м. Алчевську Луганської області подання від УПФУ у м.Алчевську Луганської області про повернення позивачу помилкового сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування при відчуженні автомобіля у розмірі 3% від вартості автомобіля не надходило (а.с.15). Позивачем у 2008-2010 роках при реєстрації зазначених транспортних засобів сплачено збір на обов'язкове державне пенсійне страхування при відчуженні автомобіля у розмірі 3% від вартості автомобіля на загальну суму 10404,30 грн. у добровільному порядку. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодних доказів того, що Управлінням Пенсійного Фонду України в м. Алчевську Луганської області вчинялись активні дії щодо стягнення з позивача 3-х відсотків від вартості придбаних автомобілів у якості збору на обов'язкове державне пенсійне страхування. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що а ні закон України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» а ні порядок № 1740 не передбачають випадків повернення збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, помилково сплаченого особами при купівлі автомобілів у 2008-2010 роках під час дії старої редакції Закону. Судова колегія частково не погоджується з висновком суду першої інстанції з урахуванням наступного. Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку у тому числі органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Стосовно позовних вимог в частині визнання не чинним рішення Управління Державної казначейської служби України в м. Алчевську Луганської області щодо відмови позивачу у поверненні безпідставно стягнутих сум збору на обов'язкове державне пенсійне страхування при відчуженні легкових автомобілів у розмірі 10404,30 грн., з підстав не надання оригіналів розрахункових документів (квитанцій, платіжних доручень тощо), які підтверджують перерахування коштів до бюджету, колегія суддів зазначає наступне. Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Державного Казначейства України від 10 грудня 2002 року № 226, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25 грудня 2002 року за № 1000/7288 (далі - Порядок № 226), який був чинний на час надання відповіді на заяву позивача, визначає процедури повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою або під державні гарантії. Відповідно до пункту 5 Порядку № 226, в редакції, чинній на час надання відповіді позивачу, повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету. Подання надається до органу Державного казначейства України за формою, передбаченою відповідними спільними нормативно-правовими актами Державного казначейства України та органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, з питань повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету коштів, або в довільній формі на офіційному бланку установи, за підписом керівника установи або його заступників відповідно до їх компетенції з обов'язковим зазначенням такої інформації: обґрунтування необхідності повернення коштів з бюджету, найменування (П. І. Б.) платника, ідентифікаційного коду за ЄДРПОУ або реєстраційного номера облікової картки платника податків з ДРФО, або серії та номера паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний орган державної податкової служби і мають відмітку у паспорті), суми платежу, що підлягає поверненню, дати та номера розрахункового документа, який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету. З аналізу зазначеної норми вбачається, що обов'язковою умовою для повернення помилково зарахованих коштів до бюджету є подання органу, що контролює справляння надходжень до бюджету. Відповідно до матеріалів справи, позивачем при поданні заяви від 14 серпня 2013 року долучено лише копії квитанцій про сплату збору на обов'язкове державне пенсійне страхування у розмірі 10404,30 грн. проте позивач не надав подання уповноваженого органу про повернення коштів, в даному випадку подання Управління Пенсійного фонду України у м. Алчевську Луганської області. Таким чином, позивачем при зверненні з відповідною заявою про повернення помилково зарахованих коштів до бюджету було порушено вимоги Порядку № 226, в частині не надання подання органу, що контролює справляння надходжень до бюджету в даному випадку УПФУ. Крім того, колегія суддів зазначає, що позивачем необґрунтовано зазначено, що підставою для відмови Управлінням Державної казначейської служби України в м. Алчевську Луганської області у поверненні безпідставно стягнутих сум є ненадання оригіналів розрахункових документів (квитанцій, платіжних доручень тощо), які підтверджують перерахування коштів до бюджету, оскільки, як вбачається з відповіді Управління Державної казначейської служби України в м. Алчевську Луганської області підставою для такої відмови послугувало саме ненадання подання УПФУ про повернення помилково сплачених коштів. На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Управління Державної казначейської служби України в м. Алчевську Луганської області відмовляючи у задоволенні заяви позивача діяло в межах своєї компетенції та в рамках чинного законодавства, що є підставою для відмови в задоволені позовних вимог в цій частині. Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині визнання не чинним рішення Управління Пенсійного фонду Украйни у м. Алчевську Луганської області про відмову позивачу у поверненні безпідставно стягнутих сум збору на обов'язкове державне пенсійне страхування при відчуженні легкових автомобілів у розмірі 10404,30 грн. та зобов'язання Управління Пенсійного фонду Украйни у м. Алчевську Луганської області прийняти рішення про повернення [PERSON] безпідставно стягнутих сум збору на обов'язкове державне пенсійне страхування при відчуженні легкових автомобілів у розмірі 10404,30 грн., з наступних підстав. Відповідно до частини 4 статті 9 Кодексу адмінітсратвиного судочинства України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Згідно п.п.1 п. 8 ст.15 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено, платники збору на обов'язкове державне пенсійне страхування сплачують збір на обов'язкове державне пенсійне страхування в порядку та розмірах, визначених Законом України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування». Пунктом 7 статті 1 Закону України від 26 червня 1997 року №400/97-ВР "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування" (в редакції на час виникнення правовідносин, до внесення змін Законом України від 07 червня 2012 року N 4911-VI), якою визначено виключний перелік осіб - платників збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, передбачено, що платниками збору є юридичні та фізичні особи при відчуженні легкових автомобілів, крім легкових автомобілів, якими забезпечуються інваліди, та тих автомобілів, які переходять у власність спадкоємцям за законом. Відчуження майна визначене згідно з пунктом 1 частини першої статті 346 Цивільного кодексу України як одна з форм припинення права власності і саме в такому розумінні застосовується у Цивільному кодексі України, а також у Господарському кодексі України. За визначенням, яке міститься у підпункті 14.1.31 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, відчуження майна - це будь-які дії платника податків, унаслідок вчинення яких такий платник податків у порядку, передбаченому законом, втрачає право власності на майно, що належить такому платникові податків, або право користування, зокрема, природними ресурсами, що у визначеному законодавством порядку надані йому в користування. Отже, на момент вказаних правовідносин, відповідно до цього Закону обов'язок зі сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування покладається на осіб лише у випадку відчуження (втрата право власності на майно), а не при купівлі автомобілів (здобуття право власності на майно). Натомість, відповідно до пункту 12 Порядку платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій з відчуження легкових автомобілів є підприємства, установи та організації всіх форм власності, а також фізичні особи, які набувають право власності на легкові автомобілі шляхом купівлі легкових автомобілів, у тому числі у виробників або торгівельних організацій (крім випадків забезпечення автомобілями інвалідів згідно із законодавством). Крім того, відповідно пунктом 7 статті 1 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування»,( в редакції зі змінами внесеним Законом України від 07 червня 2012 року N 4911-VI) передбачено, що платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування є підприємства, установи та організації незалежно від форми власності, фізичні особи, які набувають право власності на легкові автомобілі, що підлягають першій державній реєстрації в Україні в підрозділах Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України, крім випадків забезпечення легковими автомобілями інвалідів згідно із законодавством та успадкування легкових автомобілів відповідно до закону. Тому особа, яка придбала автомобіль до внесення змін в Закон України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції Закону від 07.06.2012 року, не був платником збору, відповідно не повинен надавати документ, що підтверджує його оплату, при реєстрації автомобіля. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 26 лютого 2013 року. З врахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає правомірними дії позивача, щодо звернення до відповідача з заявою про повернення помилково сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, в якій він просив відповідача подати до Управління Державної казначейської служби України в м. Алчевську Луганської області подання, щодо повернення помилково сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування. Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції помилково дійшов до висновку, що оскільки Закон України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» (в редакції на час виникнення правовідносин) та Порядок № 1740, не передбачають випадків повернення збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, помилково сплаченого особами при купівлі автомобілів, відмова відповідача у поверненні позивачу збору на обов'язкове державне пенсійне страхування є правомірною, оскільки, зазначеними нормами, які діяли на час виникнення правовідносин, позивач, як особа, яка придбала автомобіль не був платником вказаного збору, а тому не повинен був сплачувати зазначений збір, з огляду на, що позивач мав право повернути помилково сплачені до бюджету кошти, в даному випадку збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, що передбачено вищезазначеним порядком. Колегія суддів приходить до висновку, що відповідач неправомірно відмовив позивачу у поверненні збору на обов'язкове державне пенсійне страхування у розмірі 10404,30 грн., сплаченого ним при придбанні автомобілів у 2008-2010 роках, з підстав відповідності його дій, щодо сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» на момент звернення позивача у 2013 року з заявою про повернення помилково сплачених коштів. Колегія суддів, зазначає, що позивач просив визнати не чинним рішення Управлінням Пенсійного фонду України у м. Алчевську Луганської області, викладеного у листі № 10058/03-52 від 03 вересня 2013року, проте зазначений лист не є рішенням суб'єкта владних повноважень в розумінні чинного законодавства, на підставі викладеного, колегія суддів вважає за доцільне визнати неправомірною відмову Управління Пенсійного фонду України у м. Алчевську Луганської області у поверненні позивачу безпідставно стягнутих сум збору на обов'язкове державне пенсійне страхування при відчуженні легкового автомобіля у розмірі 10404,30 грн. викладених в листі № 10058/03-52 від 03 вересня 2013 року Управління Пенсійного фонду України у м. Алчевську Луганської області. З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів дійшла до висновку, що Управління Пенсійного фонду України мало обов'язок за зверненням позивача надати подання до органу казначейства про повернення коштів, але завдяки неправильному тлумаченню приписів законодавства, не здійснила належних дій, тому з огляду на частину 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України з метою захисту прав та інтересів позивача, суд першої інстанції повинен був надати оцінку відмові УПФУ вчинити передбачені Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Державного казначейства України № 226 від 10 грудня 2002 року, дії з повернення збору на обов'язкове державне пенсійне страхування сплаченого позивачем за квитанціями в 2008-2010 роках до Державного бюджету шляхом направлення подання до Управління Державної казначейської служби України в м. Алчевську Луганської області. З врахуванням встановленого порушення прав позивача у спірних правовідносинах в частині відмови у поверненні позивачу безпідставно стягнутих сум збору на обов'язкове державне пенсійне страхування при відчуженні легкового автомобіля у розмірі 10404,30 грн., та з врахуванням вимог Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів затвердженим наказом Міністерства Фінансів України № 787 від 03 вересня 2013 року, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 25 вересня 2013 року за N 1650/24182, колегія суддів з метою захисту прав позивача вважає, за необхідне зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у м. Алчевську Луганської області направити поданням про повернення помилково сплачених до бюджету сум збору на обов'язкове державне пенсійне страхування при відчуженні легкового автомобіля у розмірі 10404,30 грн. до Управління Державної казначейської служби України в м. Алчевську Луганської області Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права. З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що постанова прийнята судом першої інстанції з порушенням вимог матеріального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню з викладених в постанові підстав, а постанова суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нової постанови про часткове задоволення позовних вимог. Судові витрати підлягають розподілу пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Результат розгляду: partial