Рішення адміністративного суду від 2014-02-28 00:00:00+02

Товариство з обмеженою відповідальністю «АРЄТЕ Україна ЛТД» зареєстровано 09.02.2006 року (Т.1, а.с.15-18). Відповідно п.2.2. Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «АРЄТЕ Україна ЛТД» предметом діяльності позивача, серед іншого, є надання транспортно- експедиційних послуг (Т.1, а.с.18-30). З 17.09.2013 р. по 07.10.2013 р. працівниками державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси та працівниками Державної податкової служби в Одеській області було проведено планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «АРЄТЕ УКРАЇНА ЛТД» з питань дотримання вимог податкового законодавства, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2010 р. по 31.12.2012 р. За наслідками зазначеної перевірки 14.10.2013 р. складено Акт «Про результати планової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «АРЄТЕ УКРАЇНА ЛТД» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.07.2010 р. по 31.12.2012 р, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2010 р. по 31.12.2012 р.» № 2068/15-32-22-10/34220814 (Т.1, а.с.97-136). 28.10.2013 р. на підставі даного Акту ДПІ у Приморському районі м. Одеси прийнято податкове повідомлення - рішення № 000339201, відповідно до якого TOB «АРЄТЕ УКРАЇНА ЛТД» збільшено суму грошового зобов'язання по податку на прибуток на суму 207 239,00 грн. та застосована сума штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 41 006,00 грн. та податкове повідомлення-рішення № 0003402201, яким збільшено суму грошового зобов'язання по податку на додану вартість на суму 45 539,00 грн. та застосована сума штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 2 228,00 грн. (Т.1, а.с.137-139). 06.11.2013р. позивачем подано скаргу на зазначені податкові повідомлення-рішення до Головного управління Міндоходів в Одеській області. (Т.1, а.с.84-96). 27 грудня 2013 року посадовими особами ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області на підставі п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п.п.78.1.5 п. 78.1 ст. 78 ПК України проведено позапланову документальну виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «АРЄТЕ Україна ЛТД» з питань, що стали предметом оскарження згідно первинної скарги представника за довіреністю Товариства з обмеженою відповідальністю «АРЄТЕ Україна ЛТД» Гудкової Н.Ф. від 06.11.2013р. б/н. Рішенням ГУ Міндоходів в Одеській області від 27.12.2013 р. первинну скаргу позивача задоволено частково: скасовано податкове повідомлення-рішення № 0003392201 у частині донарахування податку на прибуток у сумі 161 955 грн. та застосовання штрафних санкцій з цього податку на суму 29 955 грн.та скасовано податкове повідомлення-рішення № 0003402201 у частині донарахування податку на додану вартість у сумі 37 533 грн. та застосування штрафних санкцій з цього податку на суму 226 грн. За наслідками перевірки складено акт №3424/32-5322-01/34220814 від 27.12.2013 року «Про результати позапланової документальної виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «АРЄТЕ Україна ЛТД» з питань, що стали предметом оскарження згідно первинної скарги представника за довіреністю Товариства з обмеженою відповідальністю «АРЄТЕ Україна ЛТД» Гудкової Н.Ф. від 06.11.2013р. б/н», відповідно до висновків якого встановлено порушення: п. 5.1., п. 5.3. ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»; п.п.138.10.3 п. 138.10 ст. 138, п.п. 139.1.1, п.п.39.1.11., п. 139.1. ст. 139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток в сумі 45 284,00 грн., у т.ч. 3 кв. 2010р.- 15298 грн.; 4 кв. 2010р. -7113 грн. ; 3 кв. 2011р. - 76 грн.; 4 кв. 2011р. - 1004 грн. ; 1 кв. 2012р. - 6845 грн. ; 2кв. 2012р. - 8298 грн.; 3 кв. 2012р. - 1822 грн. ; 4 кв. 2012р. - 4828 грн.; -пп.7.2.3., п.п. 7.2.6. п.7.2., п.п.7.4.5. п.7.4., п.п.7.5.1. п.7.5. ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», п.6 Наказу ДПА України «Про затвердження форми податкової накладної та порядок її заповнення», п. 198.1, п. 198.3. п. 198.6 ст. 198., п.201.4. ст. 201Податкового кодексу України, в результаті чого занижено ПДВ в сумі 8900 грн., у т.ч. серпень 2010р.- 667 грн.; вересень. 2010р. -227 грн. ; грудень 2010р. - 572грн.; липень 2011р. - 36грн. ; жовтень 2011р. - 78 грн. ; січень 2012р. - 81 грн.; квітень 2012р. - 1004 грн. ; травень 2012р. - 26 грн. (Т.1, а.с. 35-63). Судом встановлено, що підставою для прийняття податкового повідомлення-рішення №0000072260 від 14 січня 2014 року є порушення позивачем п. п.5.1, 5. 3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», п.п.138.10.3 п. 138.10 ст. 138, п.п. 139.1.1, п.п.39.1.11., п. 139.1. ст. 139 Податкового кодексу України. Перевіркою повноти визначення валових витрат за період з 01.07. 2010 року по 31.03.2011 року та витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування за період з 01.04.2011 року по 31.12.2012р. встановлено їх завищення, в зв'язку з чим занижено податок на прибуток у розмірі 45284 грн. Так, зокрема, перевіркою встановлено, що позивачем до складу валових витрат ряд 04.1 «витрати на придбання товарів (робіт, полсуг), крім визначених у р. 04.11 декларації за 3 квартали 2010 року, за 2010 рік віднесено суми сплачених витрат за простій судна та простій автомобіля контрагентами, в зв'язку з чим, податковий орган вважає, що позивачем в порушення п. 5.1, 5.3 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» до складу валових витрат віднесено витрати по демереджу, що призвело до заниження податку на прибуток. Суд погоджується з зазначеною позицією податкового органу, з огляду на наступне. Відпровідно п.5.1 ст. 5 Закону України № 334/94-ВР від 28.12.1994р. «Про оподаткування прибутку підприємств» (чинний на момент виникнення спірних правовідносин, надалі Закон України № 334/94-ВР ) валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності. Відповідно п. 5.2.1 ст. 5 Закону України № 334/94-ВР до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті. Згідно п.5.3.5 ст. 5 Закону України № 334/94-ВР не включаються до складу валових витрат витрати на сплату штрафів та/або неустойки чи пені за рішенням сторін договору або за рішенням відповідних державних органів, суду. Відповідно ст. 149 Кодексу торгового мореплавства України угодою сторін можуть бути встановлені додатковий після закінчення терміну навантаження (розвантаження) час очікування судном закінчення вантажних робіт (контрсталійний час) і розмір плати перевізнику за простій судна протягом контрсталійного часу (демередж), а також винагорода за закінчення навантаження (розвантаження) до закінчення сталійного часу (диспач). За відсутності угоди сторін, передбаченої частиною першою цієї статті, тривалість контрсталійного часу і розмір плати перевізнику за простій, а також розмір винагороди відправнику або фрахтувальнику за дострокове закінчення навантаження (розвантаження) визначаються відповідно до термінів і ставок, прийнятих у відповідному порту. За відсутності зазначених ставок розмір плати за простій визначається витратами на утримання судна та екіпажу, а винагорода за дострокове закінчення навантаження (розвантаження) обчислюється у половинному розмірі плати за простій. Термін «Демерж» використовується у морських, залізничних, інших перевезеннях як санкція за наднормативний простій. Розмір демереджу визначається угодою сторін, при відсутності угоди згідно з ставками , прийнятими у відповідному порті, залізниці. У випадку відсутності таких ставок ромір плати за простій визначається витратами на утримання судна, контейнерного обладнання, за простій вагона, іншого транспорту після обумовленого часу, в зв'язку з чим за своєю правовою суттю демередж є неустойкою. Зазначена правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 01 листопала 2011 року по справі №К/9991/29728/11. Окрім того, як вбачається з наявних в матеріалах справи актів виконаних робіт від 01 жотвня 2010 року, від 04 жотвня 2010 року, від 07 жотвня 2010 року, від 15 жотвня 2010 року, від 25 жовтня 2010 року, Замовником ТОВ «АРЄТЕ Україна ЛТД» допущено порушення зобов'язань, яке тягне за собою демередж за перевищення строків використання контейнеру (Т.1, а.с.179-190). Згіно актів прийому-передачі наданих послуг (виконаних робіт) до договору №1501/10-1 від 05.01.2010р. та рахунків, ТОВ «АРЄТЕ Україна ЛТД» сплачує демередж (штраф за понаднормативне використання контейнеру) на користь судоходної лінії 28/10/10) (Т.1, а.с.192-197). Таким чином, суд вважає, що виплата, яка сплачена за простій судна понад час (демередж) не включається до складу витрат, в зв'язку з чим останній неправомірно віднесений позивачем до складу витрат, що призвело до заниження податку на прибуток в сумі 43044, 0 грн. Стосовно встановленого податковим органом порушенння п.п. 139.1.1, п.п.39.1.11., п. 139.1. ст. 139 Податкового кодексу України щодо завищення позивачем витрат в сумі 2240 грн. (в зв'язку з включенням вартості послуг зі зберігання обладнання (насосна установка, рукав для бітума, електропарогенератор), яке рахується на балансі підприємства, але не використувалось у господарській діяльності підприємства, тобто не пов'язано з провадженням господарської діяльності позивача), суд зазначає наступне. Відповідно до п.п.138.10.3 п.138.10 ст.138 Податкового кодексу України до складу витрат включаються витрати на збут, які включають витрати, пов'язані з реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг. Відповідно до п.п.139.1.1 п. 139.1 ст.139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності. Судом встановлено, TOB «АРЄТЕ УКРАЇНА ЛТД» 04.01.2011 року укладено з TOB «ГЕРАФАК» договори зберігання хімічної та іншої продукції №1/2, №4 (Т.3, а.с.20-23). На підставі укладеного договору з TOB «ГЕРАФАК» TOB «АРЄТЕ УКРАЇНА ЛТД» придбало послуги на суму 2240,00 грн. зі зберігання обладнання (установка, рукав для бітуму та електропарогенератор). Як встановлено перевіркою, дане обладнання знаходиться на балансі підприємства . Як вбачається з довідки Головного управління статистики в Одеські області Серії АА №080977, основними видами діяльності TOB «АРЄТЕ УКРАЇНА ЛТД» є: організація перевезення вантажів; діяльність вантажного залізничного транспорту, діяльність автомобільного вантажного транспорту, діяльність морського вантажного транспорту (Т.,3 а.с.19). На підтвердження використання у господарській діяльності обладнання позивачем надано договір з компанією-нерезидентом «Termcotank Geneva» про надання транспортно-експедиторських послуг № 01122009/2 від 01.12.09 р. На замовлення даного клієнта підприємство надавало послуги з використанням обладнання: установка, рукав для бітуму та електропарогенератор, що підтверджується копіями рахунків, випискою про сплату наданих послуг (Т.2, а.с.188-197). 30.12.2010р. TOB «АРЄТЕ УКРАЇНА ЛТД» укладено договір транспортного експедирування з TOB «Ефі-Транс», на підставі якого позивач здійснював великі обсяги перевезення бітуму, для чого використовував майно, яке знаходиться на балансі підприємства (насосна установка, рукав для бітума та електропарогенератор) (Т.2, а.с. 198-203). Окрім того, на підтвердження перевезення бітуму, позивачем надано копії залізничних накладних (Т.2, а.с. 204-205). Враховуючи зазначене, суд вважає, що дане обладнання безпосередньо використовувалось TOB «АРЄТЕ УКРАЇНА ЛТД» в господарській діяльності підприємства, а тому висновок податкового органу стосовно того, що витрати на сплату послуг TOB «ГЕРАФАК» зі зберігання обладнання не пов'язані з провадженням господарської діяльності не знайшли свого підтвердження, в зв'язку з чим суд приходить до висновку, що TOB «АРЄТЕ УКРАЇНА ЛТД» правомірно включено до складу витрат підприємства отримані послуги зі зберігання її обладнання, необхідного для надання послуг з перевезення бітуму на суму 2240,00 грн. Відповідно п.123.1 ст. 123 ПК України, у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування. Враховуючи зазначене, суд вважає, що податкове повідомлення-рішення №0000072260 від 14.01.2014 року підлягає скасуванню в частині збільшення грошового зобов`язання з податку на прибуток на суму 2240 грн. та нарахування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 560 грн.( 2240*25%=560 грн.). Стосовно податкового повідомлення-рішення №0000082260 від 14.01.2014 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість в розмірі 8006,00 грн. та нараховано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 2002,00 грн., суд заначає наступне. Згідно зазначеного податкового повідомлення-рішення, позивачем порушено7.2.3., п.п. 7.2.6. п.7.2., п.п.7.4.5. п.7.4., п.п.7.5.1. п.7.5. ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», п. 198.1, п. 198.3. п. 198.6 ст. 198., п.201.4. ст. 201 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість за період з 01.07.2010 року по 31.12.2012 року у сумі 8006 грн. Перевіркою повноти визначення податкового кредиту за період з 01.07.2010 року по 31.12.2010 року встановлено його завищення у сумі 8900 грн. Як вбачається з наданого відповідачем розрахунку штрафних (фінансових) санкцій до акту перевірки ТОВ «АРЄТЕ УКРАЇНА ЛТД» від 27.12.2013р. податок на додану вартість у сумі 8900 грн. складається з: 3248 грн. за порушення п.п.7.2.3 п.7.2.6 п. 7.2, п.п.7.4.5 п.7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість»; 470 грн. - порушення п. 198.1, 198.3 ст. 198 ПК України (ТОВ «Герафак»); 4288 грн. - порушення п. 198.1, 198.3 ст. 198 ПК України (демередж); 894 грн. - порушення п.п.7.2.3 п.7.2.6 п. 7.2, п.п.7.4.5 п.7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (відсутні ПН). Відповідно п.1.7 ст. 1 Закону України «Про податок на додану вартість» № 168/97-ВР 03.04.1997р. (чинний на момент виникнення спірних правовідносин, надалі Закон № 168/97-ВР) податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом. Відповідно п.п. 7.4.5 п. 7. 4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами. Згідно п п. 7.2.6 п. 7.2 ст. 7 Закону України № 168/97-ВР податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту. Як виняток з цього правила, підставою для нарахування податкового кредиту при поставці товарів (послуг) за готівку чи з розрахунками картками платіжних систем, банківськими або персональними чеками у межах граничної суми, встановленої Національним банком України для готівкових розрахунків, є належним чином оформлений товарний чек, інший платіжний чи розрахунковий документ, що підтверджує прийняття платежу постачальником від отримувача таких товарів (послуг), з визначенням загальної суми такого платежу, суми податку та податкового номера постачальника. У разі відмови з боку постачальника товарів (послуг) надати податкову накладну або при порушенні ним порядку її заповнення отримувач таких товарів (послуг) має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву зі скаргою на такого постачальника, яка є підставою для включення сум цього податку до складу податкового кредиту. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку внаслідок придбання таких товарів (послуг). Отримання такої скарги є підставою для проведення позапланової виїзної перевірки такого постачальника для з'ясування достовірності та повноти нарахування ним зобов'язань з цього податку за такою цивільно-правовою операцією. Згідно п.п.7.2.3 п.7.2 ст. 7 Закону України № 168/97-ВР податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надається покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг). Для операцій, що оподатковуються і звільнені від оподаткування, складаються окремі податкові накладні. Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом. Податкова накладна виписується на кожну повну або часткову поставку товарів (робіт, послуг). У разі коли частка товару (робіт, послуг) не містить відокремленої вартості, перелік (номенклатура) частково поставлених товарів зазначається в додатку до податкової накладної у порядку, встановленому центральним органом державної податкової служби України, та враховується у визначенні загальних податкових зобов'язань. Платники податку повинні зберігати податкові накладні протягом строку, передбаченого законодавством для зобов'язань із сплати податків. Згідно п.п. 7.5.1. п.7. 5 ст. 7 Закону України № 168/97-ВР датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг). Пунктом 201.4 статті 201 ПК України встановлено, що податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця. Відповідно п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. Зі змісту вказаних приписів вбачається, що право на податковий кредит виникає при наявності одночасно двох обов'язкових умов: за умови придбання товарів (послуг) чи основних фондів з метою їх подальшого використання у власній господарській діяльності та при наявності податкової накладної, оформленої відповідно до вимог Кодексу. При цьому право на податковий кредит залежить від того, чи відбувся факт придбання товару або оплати за нього. Судом встановлено, що позивач погоджується із висновками Акту перевірки про допущення порушення п.п. 7.2.3., п.п. 7.2.6. п.7.2., п.п. 7.4.5. п. 7.4. Закону «Про податок на додану вартість», п. 198.6. ст. 198 Податкового Кодексу України та помилкового включення до складу податкового кредиту Декларації з податку на додану вартість суми ПДВ за період з грудня 2010 по грудень 2012 р. у розмірі 3248,00 грн. Перевіркою встановлено, що ТОВ «АРЄТЕ УКРАЇНА ЛТД» у складі витрат декларацій з податку на прибуток та у складі податкового кредиту з ПДВ була відображена вартість послуг із зберігання обладнання (насосна установка, рукав для бітума, електропарогенератор), яке рахується на балансі підприємства, але яке не використовувалось у господарській діяльності підприємства, в зв'язку з чим зроблено висновок, що позивачем в порушення п. 198.1 п. 198.3 ст. 198 ПК України завищено податковий кредит на смуму 470 грн. Перевіряючи законність віднесення ПДВ за податковими накладними, отриманими TOB «ГЕРАФАК» зі зберігання обладнання до складу податкового кредиту за перевіряємий період, суд вважає, що позивачем правомірно сформовано податковий кредит по зазначеному контрагенту, оскільки, як встановлено судом вище, позивачем правомірно сформовано витрати підприємства за отримані послуги зі зберігання обладнання, необхідного для надання послуг з перевезення бітуму на суму 2240,00 грн., так як зазначені витрати пов`язані з господарською діяльністю позивача. Окрім того, перевіркою встановлено, що ТОВ «АРЄТЕ УКРАЇНА ЛТД» у складі витрат декларацій з податку на прибуток та у складі податкового кредиту з ПДВ була відображена сума витрат за простій судна (демередж) та простій автомобіля контрагентам, в зв'язку з чим зроблено висновок, що позивачем в порушення п. 198.1 п. 198.3 ст. 198 ПК України завищено податковий кредит на суму 4228 грн. Суд погоджується з зазначеною позицією податкового органу, з огляду на наступне. Відповідно п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України. Пунктом 198.3 статті 198 ПК України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Так, судом встановлено, що виплата, яка сплачена за простій судна понад час (демередж) не включається до складу витрат, в зв'язку з чим останній неправомірно віднесений позивачем до складу витрат. Щодо висновків податкового органу стосовно безпідставного віднесення позивачем до складу податкового кредиту Декларації з податку на додану вартість суми ПДВ у розмірі 894, 0 грн., судом встановлено, що податковий орган посилався на дані Системи комп'ютерних баз даних АІС «Податки» обласного рівня та «Системи співставлення податкового зобов'язання та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА, згідно якої податкові декларації контрагентів, а саме ПП «Центр ПР Комунікацій «АПРІОРІ», ПП «ЮТІС-2» подані у звітному періоді значаться відмітками «не визнано як податкову», а тому податкові зобов'язані за ними не нараховані, в зв'язку з чим зроблено висновок про відсутність підтвердження податкового кредиту позивача податковими зобов'язаннями постачальника відсутністю утримання та внесення до бюджету податку на додану вартість контрагентом з операцій щодо продажу товарів (робіт, послуг) ТОВ «АРЄТЕ УКРАЇНА ЛТД». Суд не погоджується з таким висновком, з огляду на наступне. Згідно п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Статтею 1 Закону України від 16.07.1999 № 996-ХІV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. З урахуванням викладеного, суд зазначає, що для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Частинами 1,2 статті 9 Закону України №996-XIV передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено доказами, по взаємовідносинах позивача з контрагентами здійснення господарських операцій достовірно підтверджені договорами, актами здачі-прийняття робіт, податковими накладними, які не мали будь-яких недоліків та порядок заповнення яких відповідав встановленом чинним законодавством вимогам, у зв'язку з придбанням товарів з метою подальшого використання таких товарів в оподатковуваних операціях у межах своєї господарської діяльності. Суд звертає увагу, що жодна норма податкового законодавства не вимагає від платника податків контролювати законність державної реєстрації, сплату до бюджету податків та ведення бухгалтерського та податкового обліку своїх контрагентів. Контроль за дотриманням платниками податків податкового законодавства та своєчасну сплату ними податків здійснює податкова служба. Таким чином, сама по собі несплата податку продавцем (у томі числі і ухилення від сплати) при фактичному здійсненні господарської операції не впливає на податковий кредит покупця. За встановлених обставин у судовому засіданні не знайшли підтвердження висновки відповідача щодо порушення позивачем вимог 7.2.3., п.п. 7.2.6. п.7.2., п.п. 7.4.5. п. 7.4. , п. 7.5.1 п. 7.5 ст. 7 Закону «Про податок на додану вартість», а тому суд дійшов висновку, що податок на додану вартість за вищевказаними податковими накладними в сумі 894 грн. правомірно віднесений до складу податкового кредиту за період серпень-вересень 2010 року. Таким чином, враховуючи вищекикладене, суд вважає, що податкове повідомлення-рішення №0000082260 від 14.01.2014 року підлягає скасуванню в частині збільшення грошового зобовязання з податку на додану вартість на суму 1364 грн. та нарахування штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 341 грн. (1364 грн. *25%). Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Частиною другою ст.71 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. З урахуванням наведеного та оцінюючи наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «АРЄТЕ Україна ЛТД» підлягають задоволенню частково. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат, зокрема, витрат на оплату правової допомоги, суд звертає увагу. Відповідно ч. 3 ст. 94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно статті 87 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до яких належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Частиною третьою статті 90 КАС України передбачено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Підставою для відшкодування судових витрат на правову допомогу є, зокрема, наявність належних та допустимих доказів щодо взаємозв'язку між сплаченими позивачем коштами та наданою йому правовою допомогою, яка пов`язана безпосередньо з підготовкою процесуальних документів та супроводженням даної судової справи. Окрім того, понесена позивачем сума витрат на правову допомогу повинна бути розрахована у відповідності до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» №4191-VI від 20.12.2011р. Позивачем не надано суду розрахунку суми правової допомоги, як то передбачено законодавством. З урахування наведеного, суд вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог в цій частині.

Результат розгляду: partial