Рішення адміністративного суду від 2014-04-01 00:00:00+03

До Харківського окружного адміністративного суду звернулось Відкрите акціонерне товариство "Федеральная пассажирская компания" з адміністративним позовом до Харківського прикордонного загону Державної прикордонної служби України про скасування постанови Харківського прикордонного загону Державної прикордонної служби України №512994 від 24.09.2013 року. У обґрунтування позовних вимог позивач посилається на не встановлення посадовими особами Харківського прикордонного загону Державної прикордонної служби України тієї обставини, що позивачем було здійснено всі належні заходи щодо попередження порушення законодавства України про держаний кордон, а тому оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою. Відповідач надав до суду заперечення на адміністративний позов, в яких зазначив, що постанова від 24.09.2013 року № 512994 про правопорушення, пов'язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень, вчинене ВАТ «Федеральная пассажирская компания» винесена уповноваженою посадовою особою в рамках чинного законодавства України, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин по справі, які підтверджені доказами по справі, а тому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник позивача у судове засідання не прибув, повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідно до приписів ст.38 КАС України, через канцелярію суду засобами електронного зв'язку надав клопотання про розгляд справи без участі позивача. Представник відповідача у судовому засіданні підтримав правову позицію, викладену в запереченнях, та просив залишити позовні вимоги без задоволення. Враховуючи приписи ст. 128 КАС України, суд вважає за можливе розглянути справу без участі позивача. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне. Відкрите акціонерне товариство "Федеральная пассажирская компания" зареєстроване як юридична особа 03.12.2009 року за основним державним реєстраційним номером 1097746772738 (відповідно до Свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи форма № Р51001 серія 77 №013641579 - а.с.35). Відповідно до Ліцензії серія ППБ №7705192 від 18.03.2010 року, Відкрите акціонерне товариство "Федеральная пассажирская компания" має право на здійснення перевезення пасажирів та багажу залізничним транспортом (а.с.29). З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що 14 вересня 2013 року о 02 год. 15 хв. під час здійснення прикордонного контролю в пункті контролю "Харків" потягу сполученням "Феодосія - Санкт-Петербург" (рейс №276) у вагоні №11 було виявлено громадянина Російської Федерації, [PERSON] (зі слів), [INFO], який намагався перетнути державний кордон України без будь-яких документів, які посвідчують його особу; при собі мав довідку про втрату паспортного документа (а.с.133). 14 вересня 2013 року року співробітниками прикордонного загону у присутності свідків [PERSON], [PERSON] складено протокол №512994 про правопорушення, пов'язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень, другий екземпляр якого було отримано [PERSON] (представник перевізника - провідник пасажирського вагону згідно копії посвідчення [NUMBER], а.с.129) 14.09.2013 року. Від підпису протоколу [PERSON] відмовилась, про що свідчать відповідні записи у протоколі та у рапорті т.в.о. начальника відділу прикордонної служби "Харків" майора Давиденко О.Г. від 14.09.2013 року (а.с.122-123, 124). За результатами розгляду справи про правопорушення начальником Харківського прикордонного загону полковником Круком О.І. винесено постанову № 512994 про правопорушення, пов'язане зі здійсненням перевізником міжнародних пасажирських перевезень вчинене ВАТ «Федеральная пассажирская компания» від 24.09.2013 року та накладено штраф у розмірі 8500 грн. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд застосовує наступні приписи норм чинного законодавства. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про залізничний транспорт", залізничний транспорт - виробничо-технологічний комплекс організацій і підприємств залізничного транспорту загального користування, призначений для забезпечення потреб суспільного виробництва і населення країни в перевезеннях у внутрішньому і міжнародному сполученнях та надання інших транспортних послуг усім споживачам без обмежень за ознаками форми власності та видів діяльності тощо; - міжнародне залізничне сполучення - перевезення пасажирів, вантажів, багажу, вантажобагажу та пошти між Україною та іноземними державами. Відповідно до Переліку пунктів пропуску (пунктів контролю) через державний кордон України, у межах яких створюються або можуть створюватися зони митного контролю, затвердженого спільним наказом Державної митної служби України, адміністрації Державної прикордонної служби України та Міністерства транспорту та зв'язку України від 01.06.2005 року № 457/438/270 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 4 липня 2005 р. за № 710/10990, залізничний пункт контролю через державний кордон України "Харків-пасажирський "має категорію міжнародного. Згідно із ст. 22-1 Закону України "Про залізничний транспорт", під час перевезення у міжнародному залізничному сполученні пасажир зобов'язаний мати належним чином оформлені документи, необхідні для в'їзду до держави прямування, держав за маршрутом слідування, та пред'явити їх перевізникові на його вимогу. Перевізник при перевезенні пасажира у міжнародному залізничному сполученні, крім обов'язків, передбачених статтею 22 Закону №273/96-ВР, зобов'язаний до початку перевезення перевірити наявність у пасажира документів, необхідних для в'їзду до держави прямування, держав за маршрутом слідування, та відмовити у перевезенні пасажиру, який на його вимогу не пред'явив необхідні документи. Відмова перевізника від договору міжнародного залізничного перевезення пасажира, який на його вимогу не пред'явив документи, необхідні для в'їзду до держави прямування, держав за маршрутом слідування, не тягне за собою обов'язок перевізника відшкодувати пасажиру заподіяну у зв'язку з цим шкоду. За невиконання обов'язку перевірити перед початком перевезення пасажира у міжнародному залізничному сполученні наявність у нього документів, необхідних для в'їзду до держави прямування, держав за маршрутом слідування, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажира через державний кордон України без необхідних документів, перевізник несе відповідальність, передбачену законом. Відповідно до преамбули Закону України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень", цей Закон відповідно до Протоколу про попередження і припинення торгівлі людьми, особливо жінками і дітьми, і покарання за неї та Протоколу проти незаконного ввозу мігрантів по суші, морю і повітрю, що доповнюють Конвенцію Організації Об'єднаних Націй проти транснаціональної організованої злочинності, Конвенції Ради Європи про заходи щодо протидії торгівлі людьми встановлює відповідальність перевізників за невиконання обов'язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність, але не справжність, у пасажирів документів, необхідних для в'їзду до держави прямування, транзиту, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажирів через державний кордон України без необхідних документів, а також визначає порядок застосування цієї відповідальності. Згідно вимог Угоди між Кабінетом Міністрів України та Урядом Російської Федерації про внесення змін до Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації від 16.01.1997 року (затверджена Постановою Кабінету Міністрів України №1034 від 08.08.2007 року) визначено перелік документів громадян України для в'їзду, виїзду, перебування і пересування територією Російської Федерації, а саме: паспорт громадянина колишнього СРСР з вкладишем, довідкою (позначкою) про громадянство Російської Федерації або з текстом про належність до російського громадянства, або зі штампом про реєстрацію (постійну прописку) на території Російської Федерації за станом на 06 лютого 1992 року; свідоцтво про народження (для дітей до 16 років), посвідчення особи генерала (адмірала) Збройних Сил Російської Федерації, посвідчення особи офіцера Збройних Сил Російської Федерації, посвідчення особи прапорщика (мічмана) Збройних Сил Російської Федерації, військовий квиток військовослужбовця Збройних Сил Російської Федерації, дипломатичний паспорт, дипломатичний паспорт колишнього СРСР із записом про громадянство Російської Федерації (до 16 вересня 1997 року), службовий паспорт, службовий паспорт колишнього СРСР із записом про громадянство Російської Федерації (до 16 вересня 1997 року), закордонний паспорт, закордонний паспорт колишнього СРСР із записом або позначкою про громадянство Російської Федерації, паспорт моряка (за наявності суднової ролі або виписки з неї), льотне свідоцтво члена екіпажу повітряного судна (під час прямування у складі екіпажу), посвідчення особи працівника залізничного транспорту (під час прямування у складі поїзних бригад), свідоцтво на повернення в Російську Федерацію (тільки для повернення в Російську Федерацію). Суд зазначає, що довідка про втрату паспортного документа, наявна у гр. [PERSON], не передбачена Угодами, як документ, що надає право на в'їзд та пересування територією РФ. Статтею 1 Закону України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень" встановлено, що підприємства (їх об'єднання), установи, організації, фізичні особи - підприємці, які здійснюють міжнародні пасажирські перевезення (далі - перевізники), за невиконання обов'язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність у пасажира документів, необхідних для в'їзду до держави прямування, транзиту, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажира через державний кордон України без необхідних документів, несуть відповідальність у вигляді штрафу від п'ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за кожного такого пасажира, але не більше двадцяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян за одне перевезення. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що позивачем не були виконані вимоги статті 22-1 Закону України "Про залізничний транспорт", оскільки останнім не виконано зобов'язання до початку перевезення перевірити наявність у пасажира документів, необхідних для в'їзду до держави прямування, держав за маршрутом слідування, та відмовити у перевезенні пасажиру, який на його вимогу не пред'явив необхідні документи. При цьому суд не приймає до уваги доводи позивача щодо неможливості застосування до нього вимог Закону України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень", виходячи з наступного. У відповідності до преамбули Закону України "Про відповідальність перевізників під час здійснення міжнародних пасажирських перевезень" цей Закон відповідно до Протоколу про попередження і припинення торгівлі людьми, особливо жінками і дітьми, і покарання за неї та Протоколу проти незаконного ввозу мігрантів по суші, морю і повітрю, що доповнюють Конвенцію Організації Об'єднаних Націй проти транснаціональної організованої злочинності, Конвенції Ради Європи про заходи щодо протидії торгівлі людьми встановлює відповідальність перевізників за невиконання обов'язку перевірити перед початком міжнародного пасажирського перевезення наявність, але не справжність, у пасажирів документів, необхідних для в'їзду до держави прямування, транзиту, що призвело до перевезення чи спроби перевезення пасажирів через державний кордон України без необхідних документів, а також визначає порядок застосування цієї відповідальності. Зазначений Закон прийнятий на підставі міжнародно-правових актів, а саме: Протоколу про попередження і припинення торгівлі людьми, особливо жінками і дітьми, і покарання за неї та Протоколу проти незаконного ввозу мігрантів по суші, морю і повітрю, що доповнюють Конвенцію Організації Об'єднаних Націй проти транснаціональної організованої злочинності, Конвенції Ради Європи про заходи щодо протидії торгівлі людьми. Стаття 7 ("Прикордонні заходи") Конвенції Ради Європи про заходи щодо протидії торгівлі людьми передбачає наступне: без шкоди для міжнародних зобов'язань стосовно вільного пересування осіб Сторони будуть посилювати, наскільки це можливо, такий прикордонний контроль, який може бути необхідним для запобігання й виявлення торгівлі людьми; кожна Сторона вживає законодавчих або інших відповідних заходів для запобігання, наскільки це можливо, використанню транспортних засобів, які експлуатуються комерційними перевізниками, для вчинення правопорушень, визначених згідно із цією Конвенцією; де це доцільно й без шкоди для відповідних міжнародних конвенцій такі заходи включають запровадження обов'язку комерційних перевізників, зокрема будь-якої транспортної компанії або власника чи оператора будь-якого транспортного засобу, упевнитися, що всі пасажири мають проїзні документи, які вимагаються для в'їзду до приймаючої держави; кожна Сторона вживає необхідних заходів згідно зі своїм внутрішнім законодавством для забезпечення санкцій у випадках порушення обов'язку, викладеного в пункті 3 цієї статті; кожна Сторона вживає таких законодавчих або інших заходів, які можуть бути необхідними згідно з внутрішнім законодавством Сторони для відмови у в'їзді або анулюванні віз особам, причетним до здійснення правопорушень, визначених згідно із цією Конвенцією. За таких обставин, будь-яка транспортна компанія зобов'язана упевнитися, що всі пасажири мають проїзні документи, необхідні для в'їзду до приймаючої держави. Аналогічна норма передбачена статтею 11 ("Заходи прикордонного контролю") Протоколу про попередження і припинення торгівлі людьми, особливо жінками і дітьми, і покарання за неї та статтею 11 Протоколу проти незаконного ввозу мігрантів по суші, морю і повітрю, що доповнюють Конвенцію Організації Об'єднаних Націй проти транснаціональної організованої злочинності, Конвенції Ради Європи про заходи щодо протидії торгівлі людьми. Отже, вказані норми передбачають, що відповідальність перевізника не обмежується національними ліцензіями, не залежить від країни, по території якій здійснюється перевезення. Крім того, комерційний перевізник, у тому числі будь-яка транспортна компанія або власник чи водій будь-якого транспортного засобу, де це потрібно і без шкоди для відповідних міжнародних конвенцій, зобов'язаний упевнитися, що всі пасажири мають проїзні документи, необхідні для в'їзду до приймаючої держави. У адміністративному позові позивачем зазначено, що потяг сполученням "Феодосія - Санкт-Петербург" (рейс №276) належить ВАТ "Федеральна пасажирська компанія" (Російська Федерація), отже саме ВАТ "Федеральна пасажирська компанія" в даному випадку є комерційним перевізником, яка як транспортна компанія (або власник) зобов'язана була упевнитися, що пасажир - громадянин Російської Федерації, [PERSON] при посадці у потяг сполученням "Феодосія - Санкт-Петербург" (рейс №276) для в'їзду на територію Російської Федерації мав документи, необхідні для в'їзду до приймаючої держави. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. З матеріалів справи вбачається, що оскаржувана постанова винесена суб'єктом владних повноважень на підставі та у спосіб, визначений нормами чинного вітчизняного та міжнародного законодавства. Зважаючи на встановлені у справі обставини та, з огляду на приписи норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог. На підставі викладеного,

Результат розгляду: denied