Рішення адміністративного суду від 2014-02-27 00:00:00+02

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.05 р. № 261 затверджено Порядок призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам і державної соціальної допомоги на догляд. Згідно п. 36 Порядку у разі застосування до одержувача соціальної допомоги або допомоги на догляд такого виду покарання, як позбавлення волі, виплата допомоги припиняється з дня набрання сили обвинувальним вироком суду і поновлюється з дня закінчення строку ув'язнення. Позивач - [PERSON] - вважає вказане положення незаконним з таких підстав. Позивач є інвалідом ІІ групи, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК №377246 від 27.09.13 р. У вересні 2012 р. засуджений до довічного ув'язнення [PERSON] звернувся до Краматорського міського суду Донецької області з позовом про зобов'язання поновити виплату державної соціальної допомоги як інваліду ІІ групи. Постановою Краматорського міського суду Донецької області від 15.10.12 р. у справі №2а/0528/600/2012 в задоволенні позовних вимог відмовлено; рішення суду І-ї інстанції залишене без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 16.05.13 р. Судові рішення по справі містять посилання на п. 36 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам і державної соціальної допомоги на догляд, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.05 р. № 261, у зв'язку з чим позивач вирішив оскаржити вказане положення нормативно-правового акту. В якості підстав для визнання вказаного положення незаконним позивач посилається на - ст. 63 Конституції України, згідно якої засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду; ст. 14 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод, що передбачає неможливість дискримінації за будь-якою ознакою; протоколу №1 Конвенції, який гарантує право вільно володіти своїм майном; ст. 2 Закону України "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам", згідно якої гарантується право на одержання соціальної допомоги у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України, тоді як п. 36 Порядку не відповідає акту вищої юридичної сили. Позивач зазначає, що як засуджений інвалід він має специфічні додаткові потреби. Хоча держава утримує ув'язнених, але вона також утримує й інших засуджених інвалідів і через це інваліди дискримінуються. Несприятливі наслідки від такого обмеження прав засуджених є надзвичайно негативними: вони не мають можливості купувати собі необхідні ліки, спеціальне харчування, устаткування, пов'язане з інвалідністю і, одночасно, вони часто не можуть працювати для того, щоб заробити відповідні кошти самотужки. Відповідач - Кабінет Міністрів України - проти задоволення позовних вимог заперечив з таких підстав. Відповідач посилається на дотримання Кабінетом Міністрів України компетенції, визначеної ст. 117 Конституції України та ст. 50 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" при прийняття оскаржуваної постанови. Оскаржуване положення п. 36 Порядку прийнято з врахуванням вимог ст. 7 Закону України "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам", оскільки вказана стаття передбачає, що державна соціальна допомога не виплачується в період, коли особа працює (крім інвалідів І групи) або перебуває на повному державному утриманні. Згідно ст. 115 Кримінально-виконавчого кодексу України засудженим інвалідам першої та другої груп безоплатно надаються харчування, одяг, взуття, білизна і комунально-побутові послуги, тобто, вони перебувають на повному державному утриманні. Проаналізувавши матеріали справи та пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають до задоволення з таких підстав. Згідно ч. 2 ст. 171 КАС України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Позивач є засудженим до довічного ув'язнення та інвалідом ІІ групи, який знаходився на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради та отримував державну соціальну допомогу, що встановлено під час розгляду Краматорським міським судом Донецької області справи №2а/0528/600/2012, тому на нього поширюється дія постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.05 р. № 261, якою затверджено Порядок призначення і виплати державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам і державної соціальної допомоги на догляд, в тому числі, і п. 36. Позивач став учасником правовідносин, передбачених п. 36 Порядку, після набрання законної сили судовим вироком щодо нього про довічне ув'язнення та припинення виплати державної соціальної допомоги Управлінням праці та соціального захисту населення Краматорської міської ради. З позовом про оскарження положення нормативно-правового акту - п. 36 Порядку - позивач звернувся після отримання ухвали Донецького апеляційного адміністративного суду від 16.05.13 р. у справі №2а/0528/600/2012, яким відмовлено в задоволенні його позовних вимог про поновлення виплати державної соціальної допомоги. За таких обставин суд вважає дотриманим строк звернення до суду, передбачений ч. 2 ст. 99 КАС України. Щодо позовних вимог по суті суд зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 171 КАС України правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо: 1) законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України, постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим. В той же час, згідно ст. 150 Конституції України до повноважень Конституційного Суду України належить: 1) вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність): законів та інших правових актів Верховної Ради України; актів Президента України; актів Кабінету Міністрів України. За таких обставин до повноважень адміністративного суду не належить розгляд справ щодо відповідності актів (постанов і розпоряджень) Кабінету Міністрів України на відповідність Конституції України, тому суд, вирішуючи спір по суті, не надає оцінку посиланням позивача на порушення вимог ст. 63 Конституції України. Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.05 р. № 261 вона прийнята відповідно до статей 4 і 7 Закону України "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам". Згідно ст. 2 Закону громадяни України, які досягли віку, встановленого статтею 1 цього Закону або є інвалідами і не одержують пенсію та постійно проживають на території України, мають право на державну соціальну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України. Згідно ст. 4 Закону призначення і виплата державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та інвалідам здійснюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Згідно ст. 7 Закону державна соціальна допомога на догляд не виплачується в період, коли особа працює (крім інвалідів I групи) або перебуває на повному державному утриманні. Призначення і виплата державної соціальної допомоги на догляд здійснюються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Таким чином, ст. 7 Закону прямо визначено обмеження, за наявності якого державна соціальна допомога не виплачується - в період, коли особа працює (крім інвалідів I групи) або перебуває на повному державному утриманні. Застосування до особи такого засобу покарання як позбавлення волі передбачає перебування особи на повному державному утриманні, а саме. Згідно ч. 4 ст. 15 Кримінально-виконавчого кодексу України засудженим, які відбувають покарання у виховних колоніях, інвалідам першої та другої груп, жінкам з вагітністю понад чотири місяці, непрацюючим жінкам, які мають дітей у будинках дитини при виправних колоніях, непрацюючим чоловікам віком понад шістдесят років і жінкам - понад п'ятдесят п'ять років (якщо вони не одержують пенсії), а також особам, звільненим від роботи через хворобу, в тому числі хворим на активну форму туберкульозу, харчування, одяг, взуття, білизна і комунально-побутові послуги надаються безоплатно. Згідно ст. 121 Кримінально-виконавчого кодексу України із засуджених, які не працюють (крім осіб, зазначених у частині четвертій статті 115 цього Кодексу), вартість харчування, одягу, взуття, білизни, комунально-побутових та інших наданих послуг утримується з коштів, які є на їхніх особових рахунках. У разі відсутності в засудженого коштів на особовому рахунку виправна колонія має право пред'явити йому позов через суд. Суд не може погодитися, що в даному випадку має місце дискримінація особи за ознакою застосування засобу покарання позбавлення волі, оскільки відповідне обмеження прямо передбачене Законом і пов'язане не з позбавленням волі, а з перебуванням на повному державному утриманні. З врахуванням викладеного передбачене п. 36 Порядку обмеження у виплаті державної соціальної допомоги прямо передбачене Законом, і Кабінет Міністрів України визначив вказане обмеження згідно положень Закону. Відповідно, у суду відсутні підстави для висновку про порушення п.36 Порядку вимог актів вищої юридичної сили, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. На підставі вищевикладеного, ст. 160-163, 171, 186 КАС України, суд, -

Результат розгляду: denied