Рішення адміністративного суду від 2014-03-20 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області, Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Головного управління юстиції у Вінницькій області про визнання дій протиправними, скасування постанови та стягнення моральної шкоди, мотивуючи позов тим, що 30.08.2013 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Комлєвою О.М. винесено постанову ВП №36194958, затверджену начальником відділу Сусковим А.О., про повернення стягувачеві виконавчого листа №2-а-1301/09 виданого Ленінським районним судом м. Вінниці 03.08.2010 року. Старший державний виконавець Комлєва О.М. та начальник відділу Сусков А.О. керувалися п.9 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження". Дану постанову позивач отримав по пошті 19.09.2013 року. В постанові старший державний виконавець встановив, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", виконання даного рішення покладається на Державну казначейську службу України, оскільки виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за яким є державний орган здійснюється Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень, за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Старший державний виконавець зазначає, що стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до Державної казначейської служби України, управління Державної казначейської служби України за місцем знаходження боржника у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду та разом із заявою стягувач подає до Державної казначейської служби України, Управління державної казначейської служби України за місцем знаходження боржника, документи та відомості необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком затвердженим Кабінетом Міністрів України. З такою позицією позивач не погоджується, тому що Головне управління праці та соціального захисту населення Вінницької міської ради та Департамент праці та соціального захисту населення Вінницької міської ради не є державним органом, а тому у даному випадку не має підстав для застосування норм Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень". Прийняття даного закону не виключає здійснення виконавчого провадження. Стверджуючи про те, що дане рішення суду повино виконуватися не державною виконавчою службою, а державною казначейською службою України, старший державний виконавець фактично зазначає про підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження, зазначені в п.4 ч.1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" пред'явлення або за не підвідомчістю виконання рішення. Крім того, 01.11.2010 року відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області винесена постанова ВП № 20666042 про повернення виконавчого документа стягувачеві, 28.11.2012 року винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві. 25.01.2013 року державний виконавець Комлєва О.М. винесла постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2-а-1301/09 виданого Ленінським районним судом м. Вінниці від 24.09.2009 року, яку він оскаржив та яку відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28.03.2013 року було визнано незаконною та скасовано. Вищевикладене вказує на явне небажання відповідача відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області виконувати в примусовому порядку рішення суду, яке набуло законної сили, та стягнути з боржника Департаменту праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради на його користь 2 010 грн. Незаконними діями відповідача відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області йому нанесена моральна шкода, а саме в результаті моральних страждань в нього піднявся кров'яний тиск, погіршився сон, болить серце, стався нервовий розлад, в результаті чого він стаціонарно лікувався в Вінницькому обласному спеціалізованому клінічному диспансері з 10.09.2013 року по 25.09.2013 року. Просить визнати дії старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області Комлєвої О.М. у винесені нею постанови ВП № 36194958 про повернення виконавчого документу стягувачеві від 30.08.2013 року протиправними, визнати незаконною та скасувати постанову ВП №36194958 про повернення виконавчого документа стягувачеві винесену старшим державним виконавцем управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області Комлєвою О.М. від 30.08.2013 року, стягнути з відповідача Головного управління юстиції у Вінницькій області на його користь 8 000 грн. за завдану моральну шкоду. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали з наведених у ньому підстав та суду пояснили, що вважають дії державного виконавця при винесені постанови про повернення виконавчого документу стягувачеві від 30.08.2013 року неправомірними а постанову незаконною, оскільки саме Державною виконавчою службою має виконуватися дане судове рішення. Державними виконавцями неодноразово повертався позивачеві виконавчий лист, жодних дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» державними виконавцями не вчинено, рішення суду по даний час не виконане, чим порушуються права позивача. Діями державного виконавця позивачу завдано моральної шкоди, він поніс моральні та душевні страждання, стан здоров'я позивача погіршився, він перебував на лікуванні. Крім того, зазначили, що розмір моральної шкоди збільшено, оскільки виконавчий лист неодноразово повертався державними виконавцями, крім того, виконавчий лист було повернуто постановою державного виконавця 30.01.2014 року. Просять позов задовольнити. Представник відповідача відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області Сінгаєвська О.М. в судовому засіданні пояснила, що 17.07.2013 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копії якої направлені сторонам виконавчого провадження. Було зроблено відповідний запит і у відповідь від Департаменту праці і соціального захисту населення до відділу надійшов лист від 01.08.2013 року в якому зазначено, що Законом України "Про Державний бюджет України на 2013 рік" видатків для виконання рішень суду не передбачено. Департаментом праці направлено лист на адресу Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації з проханням розглянути можливість по виділенню коштів з виконання виконавчого листа. Також до Управління державної казначейської служби України в м. Вінниці державним виконавцем надіслано запит щодо наявності рахунків у боржника. Однак у відповідь надано лист, в якому зазначено що ч. 2 ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що рішення про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами Державного казначейства України в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Постановою Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 року №45 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845" внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845 "Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ". Пункт 3 даного порядку передбачає, що рішення про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань. Вважає, що повноваження щодо виконання рішення суду покладені на органи державного казначейства, у зв'язку із внесеними змінами до постанови Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845 державний виконавець позбавлений можливості проводити будь-які списання коштів за виконавчими документами, де боржниками є державні органи, тому вважає, що нею правомірно винесено постанову від 30.08.2013 року. Пояснила, що прізвище Комлєва вона змінила на прізвище Сінгаєвська. Вважає, що позивачем необґрунтовано заподіяння йому моральної шкоди. Пояснила, що у відділі примусового виконання рішень є лише депозитний рахунок і у випадку задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди дане рішення неможливо буде виконати. Просить в позові відмовити. Представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області Боценко Д.І. в судовому засіданні вважає, що позивачем в судовому засіданні не доведено заподіяння йому моральної шкоди. Просить в позові відмовити. Представник відповідача Головного управління юстиції у Вінницькій області Левицький О.В. в судовому засіданні пояснив, що діями відповідача Головного управління юстиції у Вінницькій області жодної моральної шкоди позивачу не завдано, вважає, що позивачем необґрунтовано заподіяння йому моральної шкоди. Зазначив, що відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби входить до структури Головного управління юстиції у Вінницькій області, відділ має лише депозитний рахунок. Крім того, зазначив, що стягнення моральної шкоди діючим законодавством передбачено з держави, а не з державного органу. Просить в позові відмовити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона працює на посаді старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області. 16.12.2013 року нею було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2-а-1301/09 виданого 03.08.2010 року Ленінським районним судом м. Вінниці, стягувачем відповідно до якого є позивач. Оскільки, відповідно до діючого законодавства повноваження щодо виконання рішення суду покладені на органи державного казначейства, нею була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві від 30.01.2014 року, виконавчий документ повернуто стягувачеві на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47, ст.. 50 Закону України «Про виконавче провадження». Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані сторонами докази, оглянувши в судовому засіданні матеріали виконавчого провадження, суд вважає, що адміністративний позов є частково обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 30.08.2013 року старшим державним виконавцем відділу примусого виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області Комлєвою О.М. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, а саме, виконавчого листа №2-а-1301/09 виданого Ленінським районним судом м. Вінниці 03.08.2010 року про стягнення з Головного управління праці та соціального захисту населення Вінницької міської ради на користь [PERSON] недоплачену щорічну одноразову допомогу на оздоровлення за 2008 рік в сумі 2 010 грн. Ухвалою Ленінського районного суду м. Вінниці від 21.12.2011 року замінено сторону виконавчого провадження з Головного управління праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради на Департамент праці та соціального захисту населення Вінницької міської ради. Постанова мотивована тим, що дане судове рішення має виконуватися відповідно до Закону України "Про гарантії держави щодо виконання рішень судів". Постанову винесено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження". Як вбачається з копії посвідчення серії [NUMBER] виданого 09.12.2009 року, вкладки №643478с до посвідчення позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 1 категорії. Згідно довідки МСЕК серії ВІН №016847 року позивачу встановлено третю групу інвалідності, причина інвалідності - захворювання, пов'язане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Відповідно до довідки Вінницької ОСКДРЗН №905 від 23.09.2013 року та виписки з історії хвороби №2070, [PERSON] знаходився під наглядом лікувальної установи з 10.09.2013 року по 25.09.2013 року. Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 28.03.2013 року позов [PERSON] до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Вінницькій області про скасування постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження, задоволено. Визнано незаконною та скасовано постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області Комлєвої О.М. про відмову у відкритті виконавчого провадження за заявою [PERSON] про примусове виконання виконавчого листа №2-а-1301/09 від 03.08.2010 року. Як вбачається з листа Департаменту праці і соціального захисту населення від 01.08.2013 року №08-00-019-46316, відповідно до листа Міністерства фінансів України від 05.06.2013 року № 31-07310-21-10/17145 щодо надання роз'яснення по питанню обліку зобов'язань за видатками бюджетної програми КПКВ 2501200 "Соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" розпорядники бюджетних коштів можуть реєструвати в органах Державної казначейської служби бюджетні зобов'язання за судовими рішеннями щодо виплати компенсації та допомоги громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи лише за наявності відповідних коштів. Крім того, Департаментом праці і соціального захисту населення Вінницької міської ради направлений лист до Департаменту соціальної політики Вінницької обласної державної адміністрації з проханням розглянути можливість по виділенню коштів на виконання виконавчого листа №2-а-1301/09 від 03.08.2010 року. Враховуючи вищевикладене, причина невиконання рішення суду в повному обсязі є поважною та не залежить від департаменту, який є боржником по даній справі. У разі виділення бюджетних коштів на виконання рішень суду зазначене рішення буде виконане в повному обсязі. Відповідно до листа Міністерства фінансів України від 05.05.2013 року №31-07310-21-10/17145, облік бюджетних зобов'язань за судовими рішеннями щодо виплати компенсацій та допомоги громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, здійснюється відповідно до бюджетного законодавства, розпорядники бюджетних коштів можуть реєструвати в органах Державної казначейської служби зобов'язання лише за наявності відповідних бюджетних призначень. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що 16.12.2013 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області [PERSON] винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2-а-1301/09 виданого 03.08.2010 року Ленінським районним судом м. Вінниці. Згідно постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 30.01.2014 року виконавчий документ повернуто стягувачеві на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47, ст.. 50 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Згідно з частиною 1 статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Приймаючи постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві від 30.08.2014 року, державний виконавець виходив з положень п. 9 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" та Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 року із змінами внесеними відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 року №45 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 року». Згідно п. 9 ч. 1, ч. ч. 2, 5 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення. Про наявність обставин, зазначених у частині першій цієї статті, державний виконавець складає акт. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону. Отже, ч.1 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено виключний перелік підстав повернення виконавчого документу стягувачу, однак в судовому засіданні підстав, передбачених п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження" для повернення виконавчого документа не встановлено. 01.01.2013 року набрав чинності Закон України від 05.06.2012 року № 4901-VI "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", згідно з вимогами якого виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, покладається на Державну казначейську службу України. Відповідно до положень пункту 3 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про гарантії держави щодо виконання рішень судів" виконавчі документи за рішеннями суду про стягнення коштів або рішення суду, що набрали законної сили, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб'єкти, які видані або ухвалені до набрання чинності цим Законом, подаються до органу державної виконавчої служби протягом шести місяців з дня набрання чинності цим пунктом. Якщо рішення суду про стягнення коштів або виконавчі документи за цими рішеннями, боржниками за якими є визначені частиною першою статті 2 цього Закону суб'єкти, не було подано в строк, встановлений цим пунктом, це не є підставою для відмови у виконанні даного судового рішення. Відповідно до п. 1 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. № 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 р. № 45) цей Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення. Як вбачається з виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом м. Вінниці 03.08.2013 року, рішення Ленінського районного суду м. Вінниці у справі № 2- а-1301/09 набрало законної сили 20.09.2009 року, тобто до набрання чинності Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", виконавчий лист видано 03.08.2010 року. Тому, з урахуванням п. 3 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про гарантії держави щодо виконання рішень судів" указаний виконавчий документ підлягає пред'явленню до виконання до органів державної виконавчої служби. Отже, чинним законодавством встановлено обов'язок органів державної виконавчої служби здійснювати виконання судових рішень, що набрали законної сили до 01.01.2013 р. На підставі викладеного суд прийшов до висновку, що державним виконавцем не було дотримано вимог Закону України "Про виконавче провадження" при винесенні постанови від 30.08.2013 року, зазначені в постанові підстави для повернення виконавчого документа стягувачу не відповідають вимогам п.9 ч.1 ст. 47 Закону України "Про виконавче провадження", що призвело до порушення прав стягувача, а тому постанова є протиправною і такою, що підлягає скасуванню. Державний виконавець зобов'язаний був використовувати надані йому права у точній відповідності до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів позивача. На підставі викладеного, суд критично оцінює твердження представника відповідача відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області про те, що постанова винесена правомірно, оскільки рішення про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ мають виконуватися органами Державного казначейства України і що державний виконавець немає повноважень щодо виконання рішення. Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 статті 11 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Статтею 17 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою, зокрема, виконавчі листи, що видаються судами. Крім того, суд зазначає, що постанова суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших осіб і підлягають виконанню на всій території України. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди з відповідача Головного управління юстиції у Вінницькій області на користь позивача 8 000 грн. за завдану моральну шкоду суд зазначає наступне. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно правової позиції висловленої Верховним Судом України в постанові від 11 вересня 2013 року (справа № 6-48 цс 13) при відшкодуванні моральної шкоди, завданої особі незаконними діями чи бездіяльністю працівників виконавчої служби, застосуванню підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статі 23, 1167, 1173 ЦК України та стаття 11 Закону України від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР "Про державну виконавчу службу". Відповідно до положень ст.11 Закону України "Про державну виконавчу службу" шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченого законом, саме за рахунок держави. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Згідно ст. ст. 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Так, п.п. 3, 4, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Позивачем під час судового розгляду справи не обґрунтовано, у чому полягає завдана відповідачем моральна шкода, в матеріалах адміністративної справи не міститься жодних відомостей, які б свідчили про ступінь страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, у справі відсутні докази, які б свідчили про погіршення стану здоров'я позивача в результаті дій державного виконавця, або ж про тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо, позивачем також не доведено розмір моральної шкоди та причинний зв'язок цієї шкоди з неправомірними діями державного виконавця. Позивачем до суду не надано достовірних відомостей, що саме в результаті дій державного виконавця погіршився стан його здоров'я або сталися негативні зміни у його життєвих і виробничих стосунках, ступіні зниження престижу, ділової репутації, тобто позивачем не надано жодних доказів, які б слугували підставою для відшкодування моральної шкоди. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено передбачених ст.ст. 23, 1167 Цивільного кодексу України обставин і підстав, які зумовлюють наявність моральної шкоди, зокрема матеріали справи не містять жодних свідчень та відповідних доказів про ступінь його моральних чи фізичних страждань або шкоди завданої здоров'ю. Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Позивачем частково доведено обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, тому суд вважає, що права та інтереси позивача можливо захистити щляхом визнання дій старшого державного виконавця протиправними, визнання незаконною та скасування постанови від 30.08.2013 року ВП №36194958 про повернення виконавчого документа стягувачеві. В задоволені позову в іншій частині слід відмовити. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору та приходить до висновку, що судові витрати слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Результат розгляду: partial