Рішення адміністративного суду від 2014-02-11 00:00:00+02

З позовом до суду звернувся [PERSON] до апарату Вищого адміністративного суду України про визнання бездіяльності протиправною щодо не направлення його апеляційної скарги від 28.08.2013 року на ухвалу Вищого адміністративного суду України від 21.08.2013 року у справі № П/800/515/13 про відмову у відкритті провадження у справі разом з матеріалами справи до Київського апеляційного адміністративного суду, зобов'язання апарат Вищого адміністративного суду України направити його апеляційну скаргу від 28.08.2013 року на ухвалу Вищого адміністративного суду України від 21.08.2013 року у справі № П/800/515/13 про відмову у відкритті провадження у справі разом з матеріалами справи до Київського апеляційного адміністративного суду та стягнення судових витрат. 07.02.2014 року від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, в якому позивач зазначив, що адміністративний позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві (а.с. 39). Відповідач про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином та своєчасно, однак у судове засідання представник не з'явився, причини неявки не повідомив. Від відповідача надійшли заперечення на позов, в яких просить відмовити в задоволенні адміністративного позову з підстав зазначених у запереченнях (а.с. 41-43). На підставі положень ст.128 КАС України, справа розглядалась за відсутності сторін за наявними в справі доказами, в порядку письмового провадження. Судом встановлено, що 16 серпня 2013 року Позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції із адміністративним позовом до Верховної Ради України про визнання нормативно-правового акта нечинним, а саме про визнання Закону України «Про всеукраїнський референдум» від 06.11.2012 р. № 5475-УІ нечинним у зв'язку із порушенням встановленої Регламентом Верховної Ради України процедури його розгляду та прийняття. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21.08.2013 року у справі № П/800/515/13 відмолено у відкритті провадження за вказаним адміністративним позовом. Зазначена ухвала надіслана позивачу листом від 22 серпня 2013 р. № П/800/515/13, який був отриманий 28.08.2013 року. Не погоджуючись із вказаною ухвалою, [PERSON] направив до Вищого адміністративного суду України апеляційну скаргу від 28.08.2013 року на зазначену ухвалу, визначивши судом апеляційної інстанції Київський апеляційний адміністративний суд. Апеляційна скарга Позивача була зареєстрована в апараті Вищого адміністративного суду України 03.09.2013 р. за № Є-9164, про що свідчить штамп на першому аркуші цієї скарги. Листом від 24.09.2013 р. № С-9164 позивачу повідомлено, що рішення Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції не підлягають оскарженню в апеляційному чи касаційному порядку, у зв'язку із чим скарга та долучені до неї документи повертаються. Не погоджуючись із цими доводами, [PERSON] 08.10.2013 р. повторно звернувся до Вищого адміністративного суду України з апеляційною скаргою та наполягав на тому, що саме суд апеляційної інстанції має право надавати правову оцінку питанням можливості чи неможливості відкриття апеляційного провадження у справі, а Кодекс адміністративного судочинства України не наділяє таким правом суд першої інстанції, у цьому випадку - Вищий адміністративний суд України. Листом від 18.10.2013 р. № Є-10207, Вищий адміністративний суд України повторно повідомив позивача, що за частиною шостою статті 171-1 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), рішення Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції є остаточними і не підлягають оскарженню в апеляційному чи касаційному порядку, та у зв'язку із цим повторно повернуто долучені до звернення матеріали. Не погоджуючись з ненаправленням апеляційної скарги до Київського апеляційного адміністративного суду відповідачем, [PERSON] звернувся із адміністративним позовом до суду. Дослідивши наявні в справі письмові докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Частиною другою статті 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Конституційний Суд України у Рішенні від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001 зазначив, що право на судовий захист належить до основних, невідчужуваних прав і свобод людини і громадянина, яке, відповідно до частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов'язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред'являється особі. Ця норма головним чином гарантує право на справедливий судовий розгляд, а отже, право кожного учасника судового розгляду на «належне відправлення правосуддя». У свою чергу свобода розсуду, тобто певне дискреційне повноваження, визнане за Державами-учасницями при застосуванні в регулюванні прав і свобод, у тому числі й щодо права на доступ до правосуддя, має місце, проте в обмежених випадках. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці (параграф 72 рішення у справі «TINNELLY & SONS LTD AND OTHERS AND McELDUFF AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM») звертає увагу, що пункт 1 статті 6 Конвенції закріплює «право на суд», де право на доступ, під яким розуміється можливість ініціювати судове провадження у цивільних справах, становить лише один з аспектів. Однак це право не є абсолютним, воно може бути обмеженим; так як право на доступ за своєю природою потребує регулювання з боку держави. У зв'язку з цим, Держави-учасниці користуються певною свободою розсуду, проте ухвалення остаточного рішення про дотримання вимог Конвенції покладається на Суд. Він повинен переконатися в тому, що застосоване обмеження не обмежує або не зменшує доступ до правосуддя таким чином або до такої міри, що сама його сутність виявляється порушенням. У свою чергу подібне обмеження буде відповідати пункту 1 статті 6 Конвенції за умов, що воно має законну мету і що є розумна співмірність між використовуваними засобами та поставленою метою. Також у своїй позиції, викладеній у рішенні у справі «Levages Prestations Services v. France», Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не зобов'язує Держави-учасниці створювати апеляційні чи касаційні суди. Проте якщо такі суди дійсно функціонують, гарантії статті 6 Конвенції повинні бути виконані, наприклад, у тому, що положення гарантує скаржникам ефективне право доступу до правосуддя. Порядок оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України врегульовано у главі 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) «Особливості провадження в окремих категоріях адміністративних справ». Відповідно до ч.6 ст. 171-1 КАС України рішення Вищого адміністративного суду України щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради юстиції, а також рішень, дій чи бездіяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України є остаточним і не підлягає перегляду в апеляційному чи касаційному порядку. Враховуючи зазначену норму КАС України, суд погоджується з доводами відповідача, що реалізація права на оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України здійснюється з урахуванням наявності належного суб'єкта та об'єкта оскарження, поточних цілей, які стоять перед судом, та наявністю чи відсутністю спеціальних процесуальних обмежень у КАС України щодо можливості оскарження заінтересованими особами судового рішення. Виходячи з наведенного, суд вважає, що апаратом Вищого адміністративного суду України не було вчинене порушення щодо позбавлення права позивача на оскарження в апеляційному порядку судового рішення Вищого адміністративного суду України, оскільки такого права КАС України не передбачено. Зазначене було вказано в резолютивній частині ухвали Вищого адміністративного суду України від 21 серпня 2013 року № П/800/515/13 у справі за позовом [PERSON] до Верховної Ради України про визнання нечинним Закону України та зобов'язання вчинити певні дії. Щодо твердження позивача про те, що апеляційна скарга була опрацьована працівниками апарату Вищого адміністративного суду України в іншому порядку, ніж передбачено КАС України, то як зазначив позивач, відповідно до Положення про апарат Вищого адміністративного суду України, затвердженого Рішенням Ради суддів від 27.12.2010 року, основним завданням апарату є належне забезпечення роботи суду: а саме організаційне, правове, документальне, інформаційне, кадрове, фінансово-господарське, матеріально-технічне, соціально-побутове та інше забезпечення діяльності Вищого адміністративного суду України, суддів та судового процесу. Апарат в межах своєї компетенції відповідно до покладених на нього завдань організовує та забезпечує ведення діловодства в суді: приймає, реєструє та передає на виконання вхідну кореспонденцію суду, у тому числі електронну, реєструє та відправляє вихідну кореспонденцію. З урахуванням викладеного слід зазначити, що дії відповідача щодо реєстрації апеляційної скарги не позбавили позивача можливості реалізувати відповідне право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, та цілком реалізувати право на доступ до правосуддя згідно з нормами КАС України. Таким чином, враховуючи приписи законодавства та практики Європейського суду з прав людини, оцінивши докази, які є у справі, з урахуванням вимог встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виходячи за межи позовних вимог, суд дійшов висновку, що адміністративний позов [PERSON] до апарату Вищого адміністративного суду України про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити певні дії належить залишити без задоволення. Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені.

Результат розгляду: denied