Рішення адміністративного суду від 2014-02-11 00:00:00+02

У листопаді 2013 року Громадянин Грецької Республіки [PERSON] звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом про визнання протиправною відмови заступника начальника Управління з питань інвестиційної та зовнішньоекономічної політики Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) у проведенні державної реєстрації іноземної інвестиції; зобов'язання Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) здійснити державну реєстрацію іноземної інвестиції. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.12.2013 року позов задоволено. Відповідач в апеляційній скарзі просить суд скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.12.2013 року, оскільки вважає, що суд при вирішенні спору неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи. Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, громадянином Грецької республіки [PERSON] 03 квітня 2013 року перераховано з-за кордону грошові кошти, у розмірі 240 000 євро. В подальшому за зазначені кошти позивач придбав квартиру за адресою [ADDRESS]. Позивач через свого уповноваженого представника звернувся 19 вересня 2013 року із заявою про здійснення державної реєстрації іноземної інвестиції. За результатами розгляду заяви позивача заступник начальника управління з питань інвестиційної та зовнішньоекономічної політики Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) листом № 050/14-7911 від 25.09.2013 р. відмовив у проведенні державної реєстрації іноземної інвестиції з підстав того, що нерезидент набуває статусу учасника інвестиційної діяльності (інвестора) при укладанні договору про інвестиційну діяльність, який згідно зі статтею 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» є основним правовим документом, що регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності. Позивач, не погодившись з таким рішенням, звернувся до суду. Суд першої інстанції, задовольняючи позов, дійшов висновку, що згідно закону купівля нерезидентом квартири є однією із форм іноземного інвестування, та на цій підставі вважає, що цей факт є достатнім для реєстрації квартири як іноземної інвестиції. Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступні обставини. Спірні правовідносини у даній справі регулюються Законами України «Про режим іноземного інвестування», «Про інвестиційну діяльність», Податковим кодексом, Порядком державної реєстрації (перереєстрації) іноземних інвестицій та їх анулювання, та іншими нормативно-правовими актами. Пунктом другим частини першої статті 1 Закону України «Про режим іноземного інвестування» визначено, іноземні інвестиції - цінності, що вкладаються іноземними інвесторами в об'єкти інвестиційної діяльності відповідно до законодавства України з метою отримання прибутку або досягнення соціального ефекту. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про режим іноземного інвестування» іноземні інвестиції можуть здійснюватися, зокрема, у формі придбання не забороненого законами України нерухомого чи рухомого майна, включаючи будинки, квартири, приміщення, обладнання, транспортні засоби та інші об'єкти власності, шляхом прямого одержання майна та майнових комплексів або у вигляді акцій, облігацій та інших цінних паперів. Згідно зі статтею 4 Закону України «Про режим іноземного інвестування» іноземні інвестиції можуть вкладатися в будь-які об'єкти, інвестування в які не заборонено законами України. Згідно статті 6 Закону України «Про режим іноземного інвестування» відносини, пов'язані з іноземними інвестиціями в Україні, регулюються цим Законом, іншими законодавчими актами та міжнародними договорами України. Якщо міжнародним договором України встановлені інші правила, ніж ті, що передбачені законодавством України про іноземні інвестиції, застосовуються правила міжнародного договору. Відповідно до п. 1 статті 2 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Пунктом 2 ст. 2 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиційна діяльність здійснюється, зокрема, на основі іноземного інвестування, здійснюваного іноземними громадянами, юридичними особами та державами. Згідно з п. 3 ст. 2 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиційна діяльність забезпечується шляхом реалізації інвестиційних проектів і проведення операцій з корпоративними правами та іншими видами майнових та інтелектуальних цінностей. Згідно зі ст. 4. Закону України «Про інвестиційну діяльність» об'єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях економіки, цінні папери (крім векселів), цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об'єкти власності, а також майнові права. Згідно зі ст. 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Згідно з пп.14.1.81 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України інвестиції - господарські операції, які передбачають придбання основних засобів, нематеріальних активів, корпоративних прав та/або цінних паперів в обмін на кошти або майно. Інвестиції поділяються зокрема, на капітальні інвестиції - господарські операції, що передбачають придбання будинків, споруд, інших об'єктів нерухомої власності, інших основних засобів і нематеріальних активів, що підлягають амортизації відповідно до норм Податкового кодексу. З наведених норм вбачається, що визначальними ознаками інвестицій, у тому числі іноземних, є те , що вони: - вкладаються інвесторами в об'єкти інвестиційної діяльності з метою отримання прибутку або досягнення соціального ефекту; - передбачають обов'язкове укладення інвестиційного договору; - реалізуються через інвестиційні проекти і проведення операцій з корпоративними правами та іншими видами майнових та інтелектуальних цінностей. Як вбачається з матеріалів справи у позивача відсутній основний правовий документ на підставі якого квартиру останнього можна визнати іноземною інвестицією - інвестиційного договору. Окрім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути також увагу на наступні обставини. Як зазначає апелянт, листом від 25.09.13 № 050/14-7911 повідомив позивача про відсутність у останнього підтверджуючих документів відповідно до Порядку державної реєстрації (перереєстрації) іноземних інвестицій та її анулювання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.03.2013 № 139. Зокрема відповідач вказав, що відсутні документи, які підтверджують вартість іноземних інвестицій та їх надходження із-за кордону: swift - повідомлення; виписка з інвестиційного рахунку, на який надійшли кошти. Для здійснення реєстрації позивач надав відповідачу лише довідку з банку AT «Піреус Банк МКБ» від 27.05.13 № 370/13-У OK, в якій вказано дату переказу, але не зазначено від кого із-за кордону були перераховані кошти та призначення коштів іноземного контрагента. Зазначених документів також не міститься і в матеріалах справи. Суд апеляційної інстанції вважає, що дана інформація є важливою, оскільки саме зі змісту цих документів можна зрозуміти, чи дійсно кошти перераховані із-за кордону (і саме позивачем) для вкладання іноземним інвестором певних цінностей в об'єкти інвестиційної діяльності, або валютні кошти мають інше джерело походження, наприклад, було здійснено обмін гривні на іноземну валюту та зараховано на інвестиційний рахунок в банку. Апелянт в апеляційній скарзі зазначає про те, що потреби у наданні та перевірці таких відомостей (swift - повідомлення; виписки з інвестиційного рахунку) не має потреби, оскільки уповноважені банки здійснюють моніторинг правильності оприбуткування та списання грошових коштів, законність цільового використання. Проте, суд апеляційної інстанції не погоджується з такими доводами, оскільки на банки не покладена функція щодо здійснення контролю за подальшим використанням коштів, зарахованими на інвестиційний рахунок. Водночас наведений позивачем вичерпний перелік рахунків відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валюті, є лише документом, на підставі якої уповноважений банк визначає вид рахунку, а тому не може бути взята до уваги як беззаперечний факт цільового використання коштів позивачем. Окрім того, апелянт однобоко трактує лист Мінекономіки від 04.02.2011 № 3901-25/60, зазначаючи, що останнє чітко вказав на те, що пряме придбання нерухомого майна є однією із форм здійснення іноземного інвестування. Зокрема, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що у даному листі Мінекономіки вказало, що обов'язковою умовою визнання іноземної інвестиції на території України є наявність інвестиційного договору. З урахуванням норм закону та обставин справи, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку, оскільки купівля квартири особою-нерезидентом без укладення інвестиційного договору не є іноземною інвестицією, а тому дії відповідача щодо відмови у державній реєстрації останньої є правомірними. Встановивши, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права та неповно з'ясовані обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спору, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.12.2013 року - скасувати.

Результат розгляду: denied