Рішення адміністративного суду від 2014-02-19 00:00:00+02

в грудні 2013 року [PERSON] звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання неправомірними дій щодо відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем від 26 листопада 2013 року з доповненнями від 29 листопада 2013 року, зобов'язання повторно розглянути питання про надання статусу біженця за українським законодавством. Вінницький окружний адміністративний суд постановою від 11 січня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовив. Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Вінницького окружного адміністративного суду та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти доводів апеляційної скарги, у зв'язку з чим просив залишити її без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 11 січня 2014 року скасувати та прийняти нову, якою позовні вимоги задовольнити частково, виходячи з наступного. Так, Вінницьким окружним адміністративним судом встановлено, що [PERSON] [INFO] народився в Грузинській ССР, м. Сухумі, за національністю - грузин, сповідує християнство, особа без громадянства (громадянин невизначеної держави Республіка Південна Осетія). До України, як зазначає позивач, прибув у 2008 році, таємно, автомобільним сполученням. 17 листопада 2009 року відносно позивача слідчим СВ по місту Александрову СУ СК при прокуратурі РФ порушено кримінальну справу за ознаками злочинів, передбачених п. "д" ч. 2 ст. 126 КК РФ (викрадення неповнолітнього). Позивач залишив територію РФ та прибув до України, в результаті чого в.о. начальника ОУР УВС по Александровському району винесено постанову від 19 травня 2010 року про оголошення вказаного громадянина у міжнародний розшук. Заступником Генерального прокурора України 20 листопада 2013 року винесено постанову про видачу [PERSON] до Російської Федерації для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені злочини. (а. с. 6-7). На момент розгляду адміністративної справи позивач знаходиться в місцях позбавлення волі. Перебуваючи на території України позивач вчинив ряд шахрайських дій, у зв'язку із чим, відносно нього прокуратурою Житомирської області порушено кримінальну справу за ознаками злочинів, передбачених ч.1 та ч.2 ст. 190 КК України. Як встановлено із матеріалів міграційної справи, [PERSON] звертався до управління ДМС у Вінницькій області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Основними причинами звернення за захистом зазначалося побоювання зазнати переслідувань за ознаками національності та віросповідання. 18 жовтня 2012 року управлінням Державної міграційної служби України у Вінницькій області прийнято рішення №125 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зі змісту заперечень на адміністративний позов слідує, що правомірність прийнятого рішення підтверджується рішенням Державної міграційної служби України та суду. 26 листопада 2013 року позивач через представника повторно звернувся до управління Державної міграційної служби у Вінницькій області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Основною причиною звернення за захистом зазначав побоювання зазнати переслідувань за ознаками національності та віросповідання. За наслідками розгляду заяви позивача управлінням Державної міграційної служби у України у Вінницькій області надано відповідь від 06.12.2013 року про відсутність у позивача підстав для повторного звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач, не погоджуючись із рішенням управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, звернувся до суду з адміністративним позовом через свого представника та просить суд визнати неправомірними дії управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області щодо відмовити в прийнятті заяви про визнання біженцем та зобов'язати відповідача повторно розглянути питання про надання [PERSON] статусу біженця. Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем вмотивовано відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного. П. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Відповідно до ч. 2, 6 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області листом №Г-2336 від 06 грудня 2013 року надала відповідь на заяву позивача про визнання його біженцем, зазначивши, що зазначені заявником умови не можуть бути підставою для повторного звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідно до п. 2.1, 2.2 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 року N649, уповноважена посадова особа органу міграційної служби, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом: а) встановлює особу заявника; б) реєструє заявника в журналі реєстрації осіб, які бажають подати заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 1) (далі - журнал реєстрації осіб); в) інформує заявника мовою, яку він/вона розуміє, про умови, за яких в Україні особа може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про її права та обов'язки, а також про наслідки невиконання обов'язків; г) забезпечує надання заявнику послуг перекладача; ґ) перевіряє дотримання заявником передбаченого статтею 5 Закону порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; д) з'ясовує місце тимчасового перебування (проживання) заявника (фактичну адресу проживання в Україні); е) протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви; є) заносить отримані відомості до централізованої інформаційної системи. Рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається органом міграційної служби протягом робочого дня, в який до нього звернулась відповідна особа. Згідно з п. 2.4 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у разі наявності передбачених Законом підстав орган міграційної служби ухвалює рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке оформлюється наказом (додаток 2). Після ухвалення рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби: видає особі письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 3); під підпис ознайомлює заявника з порядком оскарження рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; вносить відповідні відомості до журналу реєстрації осіб. З аналізу вказаних норм слідує, що розглянувши заяву про визнання біженцем, орган Державної міграційної служби на стадії прийняття заяви повинен прийняти одне з двох можливих рішень, а саме: рішення щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту або рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. При цьому, рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оформлюється наказом, форма якого затверджена Правилами розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Заявнику при цьому надсилається письмове повідомлення із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, форма якого затверджена вказаними Правилами. У вказаному повідомленні зазначаються причини відмови та роз'яснюється право заявника на оскарження цього рішення в адміністративному та судовому порядку. Як встановлено судом з матеріалів справи, позивачу у відповідь на його заяву про визнання біженцем було направлено лист управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області. Відповідний наказ відповідачем не виносився та письмове повідомлення із зазначенням підстав для відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивачу не направлялось. Вказані обставини, зокрема відсутність передбаченого чинним законодавством України рішення із зазначенням причин для відмови із посиланням на норми права, позбавляють суд можливості надати оцінку підставам відмови у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Колегія суддів вважає, що відповідач, направляючи лист у відповідь на заяву позивача про визнання його біженцем, в даному випадку, діяв не у спосіб, що передбачений чинним законодавством України. Такі дії відповідача з розгляду заяви позивача необхідно визнати протиправними, зобов'язавши суб'єкта владних повноважень повторно розглянути заяву про визнання біженцем від 26 листопада 2013 року з доповненнями від 29 листопада, як це передбачено ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та п. 2.2, 2.4 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Колегія суддів при розгляді даної адміністративної справи приймає до уваги також наступне. Як неодноразово зазначав Європейський Суд з прав людини, зокрема у справі Брумареску проти Румунії, принцип правової визначеності є одним з ключових елементів принципу верховенства права. Своєю чергою, ключовим елементом принципу правової визначеності є принцип обґрунтованих очікувань. Цей принцип означає, що рішення органів державної влади не повинні йти всупереч очікуванням, на які покладаються громадяни. У випадку, коли законодавством передбачена певна процедура (порядок) прийняття рішень, розгляду питань і вчинення дій суб'єктом владних повноважень, то така процедура повинна будь що бути дотримана цим суб'єктом. Тобто позивач, в даному випадку, має обґрунтовані очікування того, що розглянувши його заяву, відповідач прийме відповідне рішення, оформить його відповідно до чинного законодавства та роз'яснить заявнику порядок його оскарження. Вказаний принцип був порушений управлінням Державної міграційної служби України у Вінницькій області. Суд першої інстанції, розглядаючи дану адміністративну справу, помилково зрозумів лист управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області №Г-2336 від 06 грудня 2013 року як рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з чим необґрунтовано надав оцінку наявності чи відсутності підстав для визнання позивача біженцем. Оскільки відсутність передбаченого чинним законодавством рішення управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області позбавляє суд можливості надати оцінку підставам відмови у прийнятті заяви, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем від 26 листопада 2013 року з доповненнями від 29 листопада 2013 року. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення порушено норми матеріального права, а також враховано не всі встановлені у справі обставини, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову. Згідно зі ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання. Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30 січня 2014 року позивачу відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 11 січня 2014 року до закінчення апеляційного розгляду справи. В судовому засіданні апеляційного суду 19 лютого 2014 року представником позивача до матеріалів справи долучено платіжне доручення про сплату судового збору в розмірі 36,54 грн.

Результат розгляду: partial