Рішення адміністративного суду від 2014-03-27 00:00:00+02

[PERSON] в особі представника - [PERSON], звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом до Державної фінансової інспекції в Закарпатській області, третя особа на стороні позивача - Ужгородський професійний ліцей, про визнання неправомірними дій, скасування висновків ревізії, визнання незаконним акту ревізії № 07-810/46 від 19.09.2013 щодо преміювання директором ліцею [PERSON] в частині преміювання заступників директора. Представник позивача вважає, що преміювання директором Ліцею [PERSON] своїх заступників було законним та в судовому засіданні надав суду заяву про зменшення та зміну позовних вимог, в якій просить суд зобов'язати відповідача в акті ревізії № 07-810/46 від 19.09.2013 вилучити як порушення преміювання заступників директора, встановлення їм надбавок та доплат до посадових окладів, надання матеріальної допомоги на загальну суму 83570,04 грн. та визнання недійсним з боку директора Ужгородського професійного ліцею [PERSON] такого порушення. В судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. 10.12.2013 до суду від відповідача надійшли письмові заперечення проти позову від 10.12.2013 № 01-11/994, в яких зазначає, що акт про результати ревізії фінансово-господарської діяльності Ужгородського професійного ліцею за період з 01.07.2011 по 30.06.2013 № 07-810/46 від 19.09.2013 не є нормативно-правовим актом чи актом індивідуальної дії. Беручи до уваги практику Вищого адміністративного суду України (ухвала від 04.02.2010 по справі К-20126/08), вказується на відсутність підстав для оскарження актів ревізій в порядку адміністративного судочинства, оскільки такі не породжують прав та юридичних обов'язків. Акти перевірки не є рішеннями суб'єкта владних повноважень, не спричиняють виникнення будь-яких прав і обов'язків осіб чи суб'єктів владних повноважень, а отже, не породжують правовідносини, що можуть бути предметом спору. А тому, акт ревізії фінансово-господарської діяльності Ужгородського професійного ліцею не є актом індивідуальної дії, висновки акту не містять приписів чи вимог про зобов'язання виконання будь-яких дій, а відтак такі не можуть бути скасованими чи визнаними незаконними. В судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позову та просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до п.2.1.1.1 Плану контрольно-ревізійної роботи Ужгородської об'єднаної державної фінансової інспекції на ІІІ-й квартал 2013 року на підставі направлення від 31.07.2013 № 71 посадовою особою Ужгородської об'єднаної державної фінансової інспекції проведено планову ревізію фінансово-господарської діяльності в Ужгородському професійному ліцеї Закарпатської області за період з 01.07.2011 по 30.07.2013, за результатами якої складено акт № 07-810/46 від 19.09.2013. Так, згідно з розділом VІІ акту "Штатна дисципліна. Оплата праці працівників та нарахування на заробітну плату" ревізією дотримання законодавства при нарахуванні та виплаті заступникам директора премій та матеріальних допомог встановлено, що за період з 01.07.2011 по 31.12.2012, в порушення вимог п.4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2002 № 1298 "Про оплату праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери" (із змінами та доповненнями) та підпункту 5 пункту 4 наказу Міністерства освіти і науки України від 26.09.2005 № 557 "Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ" (із змінами та доповненнями) бухгалтерією Ліцею здійснювалось нарахування та виплата премій та матеріальних допомог заступникам директора з навчальної роботи, з навчально-виробничої роботи та з виховної роботи на підставі лише внутрішніх наказів директора Ліцею, без відповідних рішень органу вищого рівня - Управління освіти і науки Закарпатської ОДА. За період з 01.07.2011 по 31.12.2012 за рахунок зайвих виплат 3-м заступникам директора ліцею з порушенням вимог вищевказаних нормативних актів зайво використано та списано на видатки закладу коштів на загальну суму 83570,04 грн. У відповідності до висновків перевіряючих осіб, відповідальною особою є директор ліцею [PERSON], якою було видано та підписано накази про надання премій та матеріальних допомог. Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення. Ч. 2 ст. 17 вищезазначеного кодексу визначений перелік публічно-правових справ, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів, до них, зокрема, відносяться спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначає Закон України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" від 26 січня 1993 року № 2939-XII (далі - Закон). Ст. 2 Закону передбачено, що головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно, за дотриманням законодавства на всіх стадіях бюджетного процесу щодо державного і місцевих бюджетів, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за рішенням суду, винесеним на підставі подання прокурора або слідчого для забезпечення розслідування кримінальної справи. Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування. Порядок проведення органом державного фінансового контролю державного фінансового аудиту, інспектування та перевірок державних закупівель установлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з ч. 1 ст. 4 вищезазначеного нормативно-правового акту Інспектування здійснюється органом державного фінансового контролю у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті. Загальне поняття акту ревізії наведено в п.3 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 550 від 20.04.2006 (далі - Порядок), згідно з яким таким є документ, який складається особами, що проводили ревізію, фіксує факт її проведення та результати. Відповідно до п.п.45, 46 згаданого Порядку у міру виявлення ревізією порушень законодавства посадові особи контролюючого органу, не чекаючи закінчення ревізії, мають право усно рекомендувати керівникам об'єкта контролю невідкладно вжити заходів для їх усунення та запобігання у подальшому. Якщо вжитими в період ревізії заходами не забезпечено повне усунення виявлених порушень, контролюючим органом у строк не пізніше ніж 10 робочих днів після реєстрації акта ревізії, а у разі надходження заперечень (зауважень) до нього не пізніше ніж 3 робочих дні після надіслання висновків на такі заперечення (зауваження) надсилається об'єкту контролю письмова вимога щодо усунення виявлених ревізією порушень законодавства із зазначенням строку зворотного інформування. На підставі аналізу вищенаведених положень законодавства, суд дійшов висновку, що акт ревізії не є рішенням (нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії) суб'єкту владних повноважень у сфері публічно-правових відносин, оскільки він не породжує, не змінює та не припиняє прав та обов'язків об'єкта відповідного контролю у сфері публічно-правових відносин, тому не є актом індивідуальної дії в розумінні ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України. Так, акт ревізії містить лише інформацію про результати проведеної ревізії та фіксує сам факт її проведення, а тому не породжує правових наслідків для осіб, робота яких перевірялася, оскільки передує прийняттю нормативного акту індивідуальної дії, який породжує певні правові наслідки та підлягає оскарженню у встановленому процесуальним законодавством порядку. Відповідно до викладеного, діяльність зі складання актів ревізії є службовою діяльністю працівників контролюючого органу на виконання своїх посадових обов'язків. Крім того, висновки акту перевірки не є остаточними, оскільки платник податків має право надати свої зауваження до нього, що можуть у подальшому бути враховані контролюючим органом під час вирішення питання про застосування відповідних засобів реагування за результатами здійсненої ревізії. Тому висновки посадових осіб, зазначені в акті ревізії, є лише думкою цих осіб щодо додержання підконтрольною установою вимог чинного законодавства, які не є обов'язковими і безумовними, а тому не створюють жодних правових наслідків у вигляді виникнення, зміни чи припинення будь-яких прав об'єкта контролю, крім права на надання зауважень до акту перевірки. Така позиція викладена також в постанові Верховного суду України від 10 вересня 2013 року. У відповідності до ч. 1 ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України. П.1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають.

Результат розгляду: denied