Рішення адміністративного суду від 2014-02-06 00:00:00+02

Товариство з обмеженою відповідальністю "Група Айсберг" (далі по тексту - позивач, ТОВ «Група Айсберг»), звернулось до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області (далі по тексту - відповідач, ДПІ у м. Сумах), в якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 21.11.2013 року №0005021502/18449 про зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 26 066грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 13 033грн. Свої вимоги мотивує тим, що податковим органом було проведено позапланову документальну невиїзну перевірку ТОВ «Група Айсберг» з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку за жовтень 2012 року. В результаті проведення перевірки складено акт, на підставі висновків якого відповідачем прийнято спірне податкове повідомлення-рішення. Із зазначеним податковим повідомленням - рішенням ТОВ «Група Айсберг» не погоджується, вважає його таким, що прийняте з порушенням норм чинного законодавства, оскільки позивачем повністю оплачено згідно з виставленим продавцем рахунком придбані за договором купівлі-продажу №ПИО1209/1-12 від 12.09.2012 року запчастини (матриці для пресформи), які всупереч умов договору не були отримані від ТОВ «Іттон», про що покупцем направлено претензію продавцю. Враховуючи, що відповідно до п.198.2 ст.198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною, позивач вважає, що з моменту списання коштів зі свого банківського рахунку він має право на віднесення відповідних сум податку до податкового кредиту, незважаючи на фактичне не отримання товарів за договором. Також звертає увагу на те, що відповідач неправомірно застосував до ТОВ «Група Айсберг» штраф у розмірі 50% від суми завищеного бюджетного відшкодування, однак, повторність протягом 1095 днів у даному випадку відсутня внаслідок скасування рішеннями судів, які набрали законної сили, податкових повідомлень-рішень від 18.05.2011 року №0001152306/39242, від 12.07.2011 року №0001992306/55434 та від 12.08.2011 року №0002332306/64793. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував та просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю (а.с.73). Зазначив, що під час проведення перевірки не було встановлено, що між ТОВ «Група Айсберг» та ТОВ «Іттон» були фактично здійснені господарські операції з поставки запчастин, оскільки між підприємствами не відбувалося передачі товару, що не заперечувалося позивачем ані під час проведення перевірки, ані під час винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення. Таким чином, на думку відповідача, господарська операція з купівлі-продажу товару є незавершеною, у зв'язку з чим позивачем безпідставно віднесено до складу податкового кредиту суму у розмірі 26 065грн.80коп. за жовтень 2012 року. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що ДПІ у м. Сумах було проведено позапланову документальну невиїзну перевірку ТОВ «Група Айсберг» з питань достовірності нарахування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку за жовтень 2012 року, за результатами якої складено акт від 31.10.2013 року №1547/18-19-15-02/32779306 (далі по тексту - акт перевірки). За наслідками проведеної перевірки зроблено висновок про порушення позивачем вимог п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.200.1, п.200.3, п.200.4, п.200.14 ст.200 Податкового кодексу України внаслідок завищення підприємством від'ємного значення різниці поточного звітного періоду, яке буде зараховано до складу податкового кредиту наступного звітного періоду податкової декларації по ПДВ за вересень 2012 року на 26 065грн.80коп., а також внаслідок завищення ТОВ «Група Айсберг» заявленої суми бюджетного відшкодування з ПДВ за жовтень 2012 року на вказану суму (а.с.13). На підставі вищезазначеного акту (а.с.9-13) відповідачем прийняте податкове повідомлення-рішення від 21.11.2013 року №0005021502/18449 про зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 26 066грн. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 13 033грн. (а.с.7). Стосовно позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 21.11.2013 року №0005021502/18449 в частині зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 26 066грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Матеріалами справи підтверджується, що правовою підставою для нарахування грошового зобов'язання в розмірі 26 066грн. податку на додану вартість ДПІ у м. Сумах визначила безпідставність формування позивачем податкового кредиту у вересні 2012 року у зв'язку з фактичним не отриманням товарів за договором купівлі-продажу №ПИО1209/1-12 від 12.09.2012 року, укладеним між ТОВ «Група Айсберг» та ТОВ «Іттон» (а.с.11, 49-50). Надаючи оцінку обставинам справи, суд погоджується з доводами відповідача, з огляду на нижченаведене. Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема порядок їх адміністрування, права та обов'язки платників податків, компетенція контролюючих органів, повноваження посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються Податковим кодексом України. Так, підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, що податковим кредитом є сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу. Відповідно до п. 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за встановленою ставкою протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням чи виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку або придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями та іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. На виконання п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. При цьому, ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" встановлено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Тобто, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Таким чином, проведення будь-якої господарської операції підприємства фіксується та підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» на даних бухгалтерського обліку базуються фінансова, податкова, статистична та інші види звітності. Отже, первинні документи по відображенню господарської операції є підставою й для податкового обліку. Виходячи із системного аналізу вказаних норм, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають фактичне здійснення господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. 12.09.2012 року між ТОВ «Група Айсберг» та ТОВ «Іттон» укладено договір купівлі-продажу №ПИО1209/1-12 (а.с.49-50), за яким продавець продає, а покупець купує запчастини (товар) відповідно до рахунків продавця, що є невід'ємними частинами даного договору. Строк поставки за договором становить 14 календарних днів з моменту оплати рахунку покупцем (пункт 2.2). Порядок оплати за товар врегульований пунктом 4 договору, де вказано, що платежі за товар, що постачається за цим договором, здійснюються покупцем на підставі рахунків продавця шляхом переказу покупцем грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця. Фактом оплати є надходження грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця. Покупець здійснює 100% передплату товару (а.с.49). Товар відвантажується покупцю після повної оплати його вартості (пункт 5.2) та вважається зданим продавцем та прийнятим покупцем після підписання сторонами видаткової накладної за кількістю та якістю, вказаною в накладних (пункт 5.1). Проте, в матеріалах справи не містяться докази отримання оплачених товарів від продавця, як того вимагають пункти 2.4.3 та 5.1 договору №ПИО1209/1-12 від 12.09.2012 року. Крім того, в судовому засіданні представником позивача зазначено, що станом на день розгляду даної справи судом запчастини (матриці для пресформи) від ТОВ «Іттон», незважаючи на повну оплату їх вартості (а.с.51-52), так і не були поставлені, про що 25.01.2013 року направлено претензію контрагенту (а.с.71). Відповідно до ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з визначенням, наданим підпунктом 14.1.191 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, під постачанням товарів слід розуміти будь-яку передачу права на розпоряджання товарами як власника, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду. Пунктом 185.1 статті 185 Податкового кодексу України встановлено, що об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку, в тому числі і з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю. Місцем постачання товарів є: фактичне місцезнаходження товарів на момент їх постачання (крім випадків, передбачених у підпунктах "б" і "в" цього пункту); місце, де товари перебувають на час початку їх перевезення або пересилання, у разі якщо товари перевозяться або пересилаються продавцем, покупцем чи третьою особою; місце, де провадиться складання, монтаж чи встановлення, у разі якщо товари складаються, монтуються або встановлюються (з випробуванням чи без нього) продавцем або від його імені (підпункт 186.1 статті 186 Податкового кодексу України). Таким чином, у випадку попередньої оплати товару платник податку має право на формування податкового кредиту за умови дотримання вищезазначених вимог та отримання від постачальника податкової накладної. Визначальним фактором для отримання права платника податку на податковий кредит є використання отриманих товарів (послуг) в оподатковуваних операціях, тобто наявність факту отримання товарів (послуг) внаслідок переходу права власності на них відповідно до вимог чинного законодавства. Отже, має бути здійснено операцію з поставки товарів. Оскільки покупцем товар від постачальника всупереч умов договору не отримано, то такий платник податків втрачає право на податковий кредит у зв'язку з невикористанням товарів в оподатковуваних операціях в межах господарської діяльності через їх відсутність. З огляду на викладені положення законодавства, суд зазначає, що для отримання права сформувати податковий кредит із сум ПДВ, сплачених в ціні придбаного товару, платник податків повинен мати, зокрема, податкові накладні, видані на реально отриманий від контрагента товар, призначений для використання в господарській діяльності. Відповідно до п.200.1 ст.200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду Зважаючи на відсутність будь-яких доказів завершеної господарської операції з поставки ТОВ «Іттон» запчастин позивачеві, суд приходить до висновку, що наявність податкових накладних та платіжних доручень на розрахунки в безготівковій формі не є достатньою підставою для формування позивачем податкового кредиту за спірною угодою по зазначеному контрагенту. Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність та обґрунтованість прийнятих рішень. Відповідач, на виконання вимог ч.2 ст. 71 КАС України, довів законність та обґрунтованість прийнятого ним податкового повідомлення-рішення в частині зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 26 066грн. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ТОВ «Група Айсберг» в цій частині визнаються судом неправомірними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо нарахування відповідачем штрафних санкцій за порушення діючого законодавства у розмірі 13 033 грн. на підставі п. 123.1 ст. 123 Податкового Кодексу України, що складає 50% від загальної суми порушення, в зв'язку з тим, що позивачу вже були зменшені суми бюджетного відшкодування податковими повідомленнями-рішеннями від 18.05.2011 року №0001152306/39242, від 12.07.2011 року №0001992306/55434 та від 12.08.2011 року №0002332306/64793, суд зазначає наступне. За приписами п. 123.1 ст. 123 Податкового кодексу України у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, на платника податків накладається штраф у розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування. При повторному протягом 1095 днів визначенні контролюючим органом суми податкового зобов'язання з цього податку, зменшення суми бюджетного відшкодування на платника податків накладається штраф у розмірі 50 відсотків суми нарахованого податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування. Згідно з пунктом 56.1 статті 56 Податкового Кодексу України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку. Відповідач обґрунтував нарахування позивачу штрафу в розмірі 50% суми завищеного бюджетного відшкодування тим, що податковими повідомленнями-рішеннями від 18.05.2011 року №0001152306/39242, від 12.07.2011 року №0001992306/55434 та від 12.08.2011 року №0002332306/64793 позивачу нараховувалися штрафи за аналогічні порушення в розмірі 25%. Тобто протягом 1095 днів, що передували прийняттю оскаржуваного у цій справі податкового повідомлення-рішення, до позивача застосовувалися штрафи на підставі п. 123.1 ст. 123 ПК України. Судом встановлено, що в провадженні Сумського окружного адміністративного суду перебували адміністративні справи №2а-1870/3204/11, №2а-1870/5133/11 та №2а-1870/5884/11 щодо спору між позивачем та ДПІ в м. Суми з приводу визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень. Постановами Сумського окружного адміністративного суду від 26.11.2011 року у справі №2а-1870/3204/11, від 29.09.2011 року у справі 2а-1870/5133/11 та від 12.10.2011 року у справі №2а-1870/5884/11, залишеними без змін ухвалами Харківського апеляційного адміністративного суду від 26.09.2011 року, від 16.01.2012 року та від 30.11.2011 року, були визнані неправомірними та скасовані податкові повідомлення-рішення від 18.05.2011 року №0001152306/39242, від 12.07.2011 року №0001992306/55434 та від 12.08.2011 року №0002332306/64793 (а.с.14-32). З постанов суду першої інстанції вбачається, що відповідачем не доведено фактів порушень, які слугували підставами для зменшення позивачу сум бюджетного відшкодування, у зв'язку з чим відсутні підстави і для нарахування на такі суми штрафних (фінансових) санкцій. Відповідно до інформаційного листа Вищого адміністративного суду України «Щодо застосування штрафних санкції за порушення податкового законодавства, вчинених до 1 січня 2011 року» №2198/11/13-11 від 24.11.2011 р. «пунктом 123.1 ст.123 Податкового кодексу України у редакції Закону 3609-VI передбачено нарахування підвищеного до 50 відсотків штрафу в разі відповідного повторного протягом 1095 днів визначення контролюючим органом суми податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування. При застосуванні розглядуваної законодавчої норми судам слід ураховувати, що передбачена пунктом 123.1 статті 123 Податкового кодексу України повторність може бути застосована лише до відносин, що мали місце на час дії цієї норми. Тому повторним для цілей застосування пункту 123.1 статті 123 Податкового кодексу України є ті визначення податкових зобов'язань, які мали місце з 1 січня 2011 року. Визначення податкових зобов'язань, здійснені до вказаної дати, тобто до набрання чинності Податковим кодексом України, до уваги братися не повинні». Суд дійшов висновку про неправомірність нарахування штрафу в розмірі 50% в податковому повідомленні-рішенні від 21.11.2013 року №0005021502/18449, оскільки нарахування штрафу за період січень-квітень 2011 року здійснювалось у зв'язку зі зменшенням сум бюджетного відшкодування податковими повідомленнями-рішеннями від 18.05.2011 року №0001152306/39242, від 12.07.2011 року №0001992306/55434 та від 12.08.2011 року №0002332306/64793, які в подальшому були визнані протиправними та скасовані рішеннями судів, що набрали законної сили. Зазначене свідчить про протиправність застосування відповідачем штрафу у розмірі 50% за податковим повідомленням-рішенням від 21.11.2013 року №0005021502/18449 в сумі 13 033грн. Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт завищення позивачем суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за жовтень 2012 року у розмірі 26 066грн., то застосування штрафних санкцій оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням має здійснюватися не у розмірі 50% (13 033 грн.), а у розмірі 25%, а саме 6517грн. Тобто, ДПІ у м. Сумах безпідставно нарахувало позивачу 6517грн. (13033-6517) штрафу. Тому суд вважає необхідним визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 21.11.2013 року №0005021502/18449 в частині застосування штрафних (фінансових) санкцій до ТОВ «Група Айсберг» на суму 6517грн. (25% від 26 066грн.) Відповідно до ч.3 ст. 94 КАС України у разі якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійсненні позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір» під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суму судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги. Судом встановлено, що позовні вимоги позивача є майновими і останній повинен сплатити за них судовий збір у розмірі 1720,50 грн.; фактично сплачено 172,05 грн. (а.с.2,37). Загальна сума заявлених позивачем майнових вимог складає 39099грн. грн., з яких в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 21.11.2013 року №0005021502/18449 на суму 6517грн. задоволено, що складає 17% позовних вимог майнового характеру (6517х 100 /39099). Як наслідок, розмір судового збору в частині позовних вимог майнового характеру, за якими позовні вимоги задоволено, що підлягає стягненню з Державного бюджету на користь ТОВ «Група Айсберг», складає 29грн.25коп. (172,05х17/100). Розмір судового збору в частині позовних вимог майнового характеру, за якими відмовлено у задоволенні позовних вимог, становить 1519грн.20коп. (1720грн.50коп. - 201 грн.30 коп. (172грн.05коп.+29грн.25коп.) З урахуванням сплаченого судового збору за позовними вимогами майнового характеру у розмірі 32 582грн., з позивача повинно бути стягнуто 1519грн.20коп. судового збору.

Результат розгляду: partial