Рішення адміністративного суду від 2014-02-25 00:00:00+02

У березні 2011 року [PERSON] ( далі - позивач, [PERSON]) звернулась до Херсонського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Херсоні Херсонської області Державної податкової служби ( далі - відповідач, ДПІ), в якому просить визнати нечинними та скасувати податкове повідомлення - рішення від 28.10.2010 року №7108211701/0 щодо визначення податкового зобов'язання за платежем: податок з доходів фізичних осіб від продажу рухомого майна та надання рухомого майна в оренду на загальну суму 8 841,60 грн. та першу податкову вимогу від 22.12.2010 року № 1/46. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.04.2013 року скасовано постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 30.05.2011 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.07.2012 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що оскільки продаж належного їй на праві власності автомобіля було здійснено на підставі генеральної довіреності громадянином [PERSON] через Українську товарну біржу, тому про факт продажу автомобіля за 100,00 грн. їй стало відомо від податкового органу. Позивач вважає неправомірною вимогу ДПІ щодо сплати нарахованого ПДФО у розмірі 8 841,00 грн., оскільки біржовим договором відповідальність щодо дотримання податкового законодавства несуть продавець гр. [PERSON] та покупець, що виключає, в даному випадку, відповідність позивача. Позивач також вказує, що діючим на той момент законодавством не передбачено застосування в якості мінімальної ціни експертну оцінку при визначенні об'єкта оподаткування, тому на думку позивача базою для такого оподаткування є договірна ціна, що підтверджує неправомірність оскаржуваних податкового повідомлення - рішення та податкової вимоги. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач надав письмові заперечення, згідно яких зазначив, що в ході перевірки [PERSON] з питань дотримання вимог податкового законодавства було встановлено продаж автомобіля та отримання позивачем доходу від його продажу у сумі 58944,00 грн., що підтверджується сплатою до пенсійного фонду збору на обов'язкове держане пенсійне страхування у розмірі 3% від вартості легкового автомобіля. Відповідач вказує, що відповідно до положень Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" при продажу одного з об'єктів рухомого майна, зокрема, у вигляді легкового автомобіля, не частіше одного разу протягом звітного податкового року доходи продавця від зазначеної операції оподатковуються за ставкою в розмірі 1 % від оціночної вартості, а тому податковим органом самостійно було визначено суму грошового зобов'язання по податку на доходи з фізичних осіб за вказаним факту продажу автомобіля та прийнято оскаржуване податкове повідомлення - рішення. В судовому засіданні представник відповідача підтримав заперечення та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Частиною 5 ст. 227 КАС України передбачено, що висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи. Так, в ухвалі від 01.04.2013 року Вищим адміністративним судом України зазначено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, а суд апеляційної інстанції, скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи в позові, зробили передчасні висновки, оскільки як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції не були досліджені обставини щодо підстав та правомірності винесення відповідачем оспорюваної першої податкової вимоги №1/46 від 22.12.2010, а тому заявлені позовні вимоги у цій частині судом не розглянуті. Отже, в даному судовому провадженні справа розглядається з урахуванням наведених висновків Вищого адміністративного суду України. В ході розгляду справи судом встановлено, на підставі п. 1 ст. 11 Закону України "Про державну податкову службу в Україні" ревізором - інспектором було проведено документальну невиїзну перевірку фізичної особи [PERSON] з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2009 року по 31.12.2009 року, за результатами якої складено акт № 1162/17-1/[NUMBER] від 25.10.2010 року (далі - акт перевірки). Висновком даного акту перевірки є встановлені порушення пп. 4.2.6 п. 4.2. ст. 4, п.п.8.2.1 п. 8.2 ст. 8 п. 12.1. ст.. 12., Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб", оскільки за даними відділу реєстраційно - екзаменаційної роботи УДАІ УМВС України 05.08.2009 р. позивачем було знято з обліку транспортний засіб для його реалізації, а саме автомобіль марки KIA CERATO, номер кузова [NUMBER], який в подальшому був перереєстрований на покупця [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу транспортного засобу від 05.08.2009 р. № 929045, укладеного через товарну біржу УТБ. Вказаний висновок податкового ревізора - інспектора ґрунтується на даних звіту від 05.08.09 р. № 255741185 про незалежну експертну оцінку вказаного автомобіля, яким визначено вартість автомобіля 58 944,00 грн. та квитанції від 05.08.09 р. на суму 1 768,32 грн. щодо сплати до пенсійного фонду збору на обов'язкове державне пенсійне страхування у розмірі 3 % від вартості легкового автомобіля, якими, на думку податкового органу, підтверджується отримання [PERSON] доходу від продажу автомобіля в сумі 58 944,00 грн., розрахованого виходячи з оціночної вартості транспортного засобу згідно Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24.11.2003 р. № 142/5/2092. Крім того, ревізор-інспектор вказує, що відповідно до п. 7.1 ст. 7 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" дохід платника податку від продажу об'єкта рухомого майна протягом звітного податкового року оподатковується за ставкою 15 %, тому сума податку з доходів фізичних осіб під час продажу автомобіля становить 8 841,60 грн. (58 944,00 грн.*15%). На підставі вказаного висновку податковим органом було прийнято податкове повідомлення - рішення від 28.10.2010 року № 7108211701/0 щодо визначення податкового зобов'язання за платежем: податок з доходів фізичних осіб від продажу рухомого майна та надання рухомого майна в оренду на загальну суму 8841,60 грн., яке є предметом оскарження у даній справі. Щодо з'ясування підстав визначення податковим органом оскаржуваного грошового зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб, то судом встановлено наступне. Як вбачається з матеріалів справи, 05 серпня 2009 р. на товарній біржі "Українська товарна біржа" був укладено договір купівлі-продажу за реєстраційним №92904510, між продавцем [PERSON], який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, та покупцем [PERSON], предметом якого є продаж автомобіля марки KIA CERATO, номер кузова [NUMBER], при цьому вартість транспортного засобу за умовами договору склала 100,00 грн. Згідно звіту незалежної оцінки вартості автотранспортного засобу, проведеної з метою реєстрації транспортного засобу на його нового власника [PERSON], встановлено, що вартість відчуженого транспортного засобу позивача становить 58944,00 грн. Отже, при визначенні доходу, отриманого позивачем від продажу автомобіля, контролюючий орган виходив з того, що відповідно до пп.4.2.9 п.4.2 ст.4 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" до складу загального місячного оподатковуваного доходу платника податку включається вартість безоплатно отриманих товарів (робіт, послуг), а також суми знижки ціни (вартості) товарів (послуг), що перевищує звичайну, розраховану за правилами визначення звичайних цін (у розмірі такої знижки). Визначившись з правовою позицією сторін, суд встановив, що суть спірних правовідносин у цій справі полягає у відмінності ціни продажу рухомого майна від звичайних цін, що стало підставою для визначення позивачу податкових зобов'язань. Порядок оподаткування операції з продажу або обміну об'єктів рухомого майна на час виникнення спірних правовідносин був врегульований Законом України від 22.05.2003 року №889-IV "Про податок з доходів фізичних осіб", який втратив чинність з 01.01.2011 року (далі - Закон України № 889-IV). Згідно з п.1.2 ст.1 Закону України № 889-IV (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) дохід - це сума будь-яких коштів, вартість матеріального і нематеріального майна, інших активів, що мають вартість, у тому числі цінних паперів або деривативів, одержаних платником податку у власність або нарахованих на його користь, чи набутих незаконним шляхом у випадках, визначених пп.4.2.1 п.4.2 ст.4 цього Закону, протягом відповідного звітного податкового періоду з різних джерел як на території України, так і за її межами. Відповідно до пп. «ж» п.1.3 ст.1 цього Закону дохід з джерелом його походження з України - будь-який дохід, одержаний платником податку або нарахований на його користь від здійснення будь-яких видів діяльності на території України, у тому числі, але не виключно, у вигляді доходів від продажу рухомого майна, якщо факт зміни власника (продажу об'єкта рухомого майна) підлягає державній реєстрації та/або нотаріальному посвідченню згідно із законом України, або якщо місце вручення такого рухомого майна набувачеві знаходиться на території України. Отже, з зазначених вище норм вбачається, що доходом фізичної особи від продажу об'єкта рухомого майна є сума коштів, отриманих продавцем у власність або нарахованих на його користь. Під час нового розгляду справи податковим органом не доведено, а судом не встановлено, отримання позивачем доходу більшого, ніж визначено у вказаному біржовому договорі. Пунктом 2.1 ст.2 наведеного Закону передбачено, що платниками податку є: резидент, який отримує як доходи з джерелом їх походження з території України, так і іноземні доходи. Відповідно до пп. 4.2.6 п.4.2 ст.4 Закону України №889-IV до складу загального місячного оподатковуваного доходу включаються частина доходів від операцій з майном, розмір якої визначається згідно з положеннями ст.ст.11-12 цього Закону. Пункт 12.1 ст.12 Закону України № 889-IV зазначає, що дохід платника податку від продажу об'єкта рухомого майна протягом звітного податкового року оподатковується за ставкою, встановленою п.7.1 ст.7 цього Закону. Як виняток із п.12.1 ст. 12 цього Закону, при продажу одного з об'єктів рухомого майна у вигляді легкового автомобіля, мотоцикла, моторолера або моторного (парусного) човна не частіше одного разу протягом звітного податкового року доходи продавця від зазначених операцій оподатковуються за ставкою в розмірі 1 відсотка від вартості такого об'єкта рухомого майна за умови сплати (перерахування) ним суми державного мита до бюджету або суми плати нотаріусу за нотаріальне посвідчення відповідного договору до такого посвідчення. Факт реалізації транспортного засобу позивачем оформлено біржовим договором, без сплати (перерахування) ним суми державного мита до бюджету або суми плати нотаріусу за нотаріальне посвідчення відповідного договору до такого посвідчення. Тому, ставка податку для оподаткування доходу платника податку, отриманого від продажу об'єкта рухомого майна (автомобіля), протягом звітного податкового року становить 15 відсотків від об'єкта оподаткування, що визначено п.7.1 ст.7 цього Закону. Згідно з пп.8.2.1 п.8.2 ст.8 Закону платник податку, що отримує доходи, нараховані особою, яка не є податковим агентом, зобов'язаний включити суму таких доходів до складу річного оподаткованого доходу та подати річну декларацію. З огляду на викладене, суд вважає, що нормами Закону України №889-IV не передбачено визначення оподатковуваного доходу від продажу рухомого майна за звичайними цінами. Суд відмічає, що порядок оподаткування операції з продажу або обміну об'єктів рухомого майна, як було зазначено вище, був врегульований ст.12 Закону України №889-IV, якою, за винятком п.12.4, де йде мова про обмін, можливості визначити базу оподаткування за рівнем звичайних цін передбачено не було. Крім того, серед усіх інших підстав для застосування звичайних цін при обчисленні доходу, вказаний Закон також не передбачає продаж автомобіля, натомість оціночна вартість, визначена у пп.11.2.3 ст.11 Закону, застосовується лише при продажу нерухомості. До набрання чинності Податкового кодексу України (01.01.2011р) діюче законодавство не містило норми, яка б встановлювала визначення оподатковуваного доходу від продажу рухомого майна за звичайними цінами. Це питання було врегульоване нормою абз. 3,4 п.173.1 ст.173 Податкового кодексу України, якою законодавець визначив, що дохід від продажу (обміну) легкового автомобіля, мотоцикла, мопеда визначається виходячи з ціни, зазначеної у договорі купівлі-продажу (міни), але не нижче середньоринкової вартості відповідного транспортного засобу або не нижче його оціночної вартості, визначеної згідно із законом (за вибором платника податку). Середньоринкова вартість легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів визначається щокварталу центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері економічного розвитку, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (для кожної марки, моделі таких транспортних засобів з урахуванням року випуску та пробігу, на підставі аналізу фактичних цін продажу відповідних транспортних засобів), і оприлюднюється на офіційному веб-сайті цього органу в режимі вільного доступу до 10 числа місяця, наступного за звітним кварталом. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність у податкового органу законних підстав на визначення позивачу грошових зобов'язань з ПДФО внаслідок продажу рухомого майна, а тому оскаржуване податкове повідомлення - рішення є протиправним та підлягає скасуванню. Щодо правомірності прийняття відповідачем першої податкової вимоги від 22.12.2010 року № 1/46, то суд встановив наступне. В судовому засіданні представником позивача було вказано, що підставою для скасування вказаної податкової вимоги є незаконність прийнятого відповідачем податкового повідомлення - рішення від 28.10.2010 року №7108211701/0 щодо визначення податкового зобов'язання за платежем: податок з доходів фізичних осіб від продажу рухомого майна та надання рухомого майна в оренду на загальну суму 8841,60 грн. Відповідач на вимогу суду не надав нормативного обґрунтування прийняття оскаржуваної податкової вимоги та як наслідок відображення узгодженої суми податкових зобов'язань в обліковій картки позивача. Отже, відповідно до приписів ст. 71 КАС України, якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів. Порядок узгодження сум податкових зобов'язань та направлення платникам податків податкових вимог на момент виникнення спірних правовідносин встановлено Законом України від 21.12.2000 № 2181-III «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» ( далі Закон України № 2181-III). Відповідно до пп. 6.2.1 п.6.2 ст.6 Закону України №2181-III у разі коли платник податків не сплачує узгоджену суму податкового зобов'язання в установлені строки, податковий орган надсилає такому платнику податків податкові вимоги. Підпунктом 6.2.3 пункту 6.2 статті 6 цього Закону передбачено, що податкові вимоги надсилаються, зокрема а) перша податкова вимога - не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати узгодженої суми податкового зобов'язання. Перша податкова вимога містить повідомлення про факт узгодження податкового зобов'язання та виникнення права податкової застави на активи платника податків, обов'язок погасити суму податкового боргу та можливі наслідки непогашення його у строк. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі вказаної норми відповідачем сформована та направлена на адресу позивача перша податкова вимога № 1/46 від 22.12.2010 р., якою повідомлено, що станом на 17.11.2010 сума податкового боргу за узгодженими податковими зобов'язаннями складає 8841,60 грн. В судовому засіданні представниками сторін не заперечувалось, що вказана сума податкового боргу за узгодженими податковими зобов'язаннями нарахована ДПІ згідно податкового повідомлення - рішення від 28.10.2010 року №7108211701/0, яке було направлено позивачу поштою та отримано ним особисто 06.11.2010 року, про що свідчить копія поштового повідомлення про вручення. У разі визначення податкового зобов'язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах «а» - «в» підпункту 4.2.2 пункту 4.2 статті 4, платник податків зобов'язаний погасити нараховану суму податкового зобов'язання протягом десяти календарних днів від дня отримання податкового повідомлення, крім випадків коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру апеляційного узгодження (п.п.5.3.1. п.5.3 ст.5 Закону №2181-III). При цьому, під апеляційним узгодженням розуміється узгодження податкового зобов'язання у порядку і строки, які визначені цим Законом за процедурами адміністративного або судового оскарження (п.1.20 ст.1 Закону № 2181-III). Відповідно до пп.5.2.5 п.5.2 ст.5 Закону №2181-III з урахуванням строків давності платник податків має право оскаржити до суду рішення контролюючого органу про нарахування податкового зобов'язання у будь-який момент після отримання відповідного податкового повідомлення. Платник податків зобов'язаний письмово повідомляти контролюючий орган про кожний випадок судового оскарження його рішень. В ході нового розгляду справи судом встановлено, що оскаржувана податкова вимога була прийнята ДПІ з підстав набуття узгодженості грошових зобов'язань у сумі 8 841,60 грн., оскільки на момент прийняття вказаної вимоги з боку позивача не було розпочато процедури ні адміністративного, ні судового оскарження щодо оскарження грошових зобов'язань, визначених податковим повідомленням - рішенням від 28.10.2010 року №7108211701/0. В подальшому, 31.03.2011 року позивачем до Херсонського окружного адміністративного суду був подано позов про оскарження податкового повідомлення-рішення від 28.10.2010 року № 7108211701/0 про визначення податкового зобов'язання за ПДФО від продажу рухомого майна на загальну суму 8 841,60 грн. З огляду на викладене та враховуючи вищевказані норми Закону № 2181-III, суд вважає, що на момент прийняття оскаржуваної податкової вимоги, у ДПІ були законі підстави для прийняття першої податкової вимоги від 22.12.2010 року № 1/46. Проте, враховуючи, що в ході нового розгляду даної справи судом визнано протиправним оскаржуване податкове повідомлення - рішення від 28.10.2010 року №7108211701/0 про визначення податкового зобов'язання за ПДФО від продажу рухомого майна на загальну суму 8841,60 грн., яке стало підставою для прийняття відповідачем оскаржуваної податкової вимоги, тому суд приходить до висновку про скасування першої податкової вимоги від 22.12.2010 року №1/46. Відповідно до частини 2 статті 11 суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб. Приймаючи до уваги, що позивач невірно зазначив позовні вимоги про визнання нечинним податкового повідомлення-рішення та податкової вимоги, а не про визнання їх протиправними (незаконними) та скасування, як це передбачено для актів індивідуальної дії, тому суд вважає можливим в цій частини вийти за межі позовних вимог, оскільки це необхідно для повного захисту прав та інтересів сторін по справі. Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено правомірність прийнятого податкового повідомлення-рішення від 28.10.2010 року №7108211701/0 та як наслідок першої податкової вимоги від 22.12.2010 року №1/46, а тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Результат розгляду: granted