Рішення адміністративного суду від 2014-03-04 00:00:00+02

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 04 листопада 2013 року в задоволенні адміністративного позову Приватного акціонерного товариства "Укрспецконструкція" до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Міністерства доходів і зборів України у м. Києві про визнання неправомірними дій відповідача та протиправним і скасування його рішення - відмовлено. Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити позов. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга частково підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, відповідачем проведено позапланову документальну невиїзну перевірку позивача з питань правильності нарахування та своєчасності сплати податку на прибуток по взаємовідносинах із ТОВ "Приємна пропозиція" за період із 01 липня по 30 вересня 2012 року. За результатами проведеної перевірки Державною податковою інспекцією у Подільському районі ГУ Міністерства доходів і зборів України у м. Києві складено акт від 04 лютого 2014 року № 318/22-205/31030585, відповідно до висновків якого, позивачем занижено податок на прибуток підприємства за ІІІ квартал 2012 року у розмірі 273735,00 грн., чим порушено підпункт 14.1.36 п. 14.1 статті 14, п. 138.1, п.п. 138.5.1 п. 138.5 статті 138, підпункт 139.1.9 п. 139.1 статті 139 Податкового кодексу України. На підставі складеного акту перевірки, 26 лютого 2013 року відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення № 0001062220, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 273735,00 грн. за основним платежем та у розмірі 136868,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами). Не погоджуючись з винесеним податковим повідомленням-рішенням, позивач оскаржив його в адміністративному порядку. Документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, а також отриманих в установленому законодавством порядку органом державної податкової служби документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків. Згідно з абз. 3 пп. 75.1.2 п. 75.1 статті 75 ПК України - документальна позапланова перевірка не передбачається у плані роботи органу державної податкової служби і проводиться за наявності хоча б однієї з обставин, визначених цим Кодексом. Відповідно до змісту пп. 78.1.1 п. 78.1 статті 78 ПК України - документальна позапланова виїзна перевірка здійснюється, зокрема, якщо за наслідками перевірок інших платників податків або отримання податкової інформації виявлено факти, що свідчать про можливі порушення платником податків податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов'язковий письмовий запит органу державної податкової служби протягом 10 робочих днів з дня отримання запиту. Про проведення документальної позапланової перевірки керівник органу державної податкової служби приймає рішення, яке оформлюється наказом. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем направлено письмовий запит від 20 вересня 2012 року № 10195/10/22-508 про надання пояснень з документальним підтвердженням щодо взаємовідносин з ТОВ "Приємна пропозиція" за період 01 липня по 30 вересня 2012 року. Листом від 04 жовтня 2012 року № 195 позивачем надано до Державної податкової інспекції у Подільському районі Головного управління Міністерства доходів і зборів України у м. Києві письмові пояснення та запитувані документи, але не у повному обсязі, тому без проведення перевірки неможливо встановити факт товарності господарських операцій між позивачем та ТОВ "Приємна пропозиція". Таким чином, з огляду на те, що ТОВ "Укрспецконструкція" надало пояснення та їх документальні підтвердження в обсязі, не достатньому для встановлення факту товарності господарських операцій на обов'язковий письмовий запит ДПІ у Подільському районі м. Києва про надання інформації по взаємовідносинах з ТОВ "Приємна пропозиція", колегія суддів приходить до висновку про дотримання відповідачем вимог пп. 78.1.1 п. 78.1 статті 78 ПК України при прийнятті наказу № 210 від 31 січня 2013 року «Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки». Між тим, 26 лютого 2013 року на підставі Акту перевірки відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення: № 0001062220, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у розмірі 273735,00 грн. за основним платежем та у розмірі 136868,00 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами). З матеріалів справи вбачається, що в періоді, який перевірявся податковим органом, позивач мав господарські правовідносини з TOB «Приємна пропозиція». У липні 2012 року між сторонами укладено договір поставки № 0207 від 02 липня 2012 року, відповідно до якого постачальник зобов'язується передати покупцю продукцію, а покупець зобов'язується прийняти у власність та оплатити товар на передбачених цим договором умовах. Судом встановлено, що зобов'язання за Договором між ТОВ "Укрспецконструкція" та TOB «Приємна пропозиція» виконувались сторонами у повному обсязі, що підтверджується відповідними належним чином оформленими документами: податковими накладними, видатковими накладними, рахунками-фактурами, банківськими виписками щодо сплати коштів на рахунок TOB «Приємна пропозиція», виписками із сертифікатів якості, товарно-транспортними накладними, довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей. Реальність спірних господарських операцій підтверджується також залученими до матеріалів справи документів, що підтверджують факт подальшого використання купленого товару у власній господарській діяльності позивача, а саме факти перепродажу його контрагентам-покупцям: типовий договір (про придбання сировинних, топливно-енергетичних чи матеріально-технічних ресурсів), рахунки, податкові накладні, видаткові накладні, акти до накладних про прийом-передачу, товарно-транспортні накладні, сертифікати якості на товар, що підписані і завірені печаткою позивача. Як вбачається з матеріалів справи, на момент підписання відповідних Договорів та складених на їх підставі первинних документів, юридична особа TOB «Приємна пропозиція» була зареєстрована як платник податку на додану вартість та мала свідоцтво платника податків на додану вартість у встановленому законом порядку. Таким чином, судом встановлено, що Договори між ТОВ "Укрспецконструкція" та TOB «Приємна пропозиція» були укладені з метою здійснення передбаченої законодавством підприємницької діяльності, наявність у ТОВ "Укрспецконструкція" та TOB «Приємна пропозиція» умислу на укладення вказаних договорів з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, відповідачем не доведено, натомість судом встановлено факт здійснення відповідних господарських операцій, а тому вказані правочини не можуть розглядатись як нікчемні з мотивів їх завідомої суперечності інтересам держави і суспільства відповідно до статті 228 ЦК України. Враховуючи викладене, висновок ДПІ у Подільському районі м. Києва про нікчемність правочинів, укладених ТОВ "Укрспецконструкція" та TOB «Приємна пропозиція» є необґрунтованим та таким, що не відповідає дійсним обставинами справи, а відтак дії відповідача щодо визнання в Акті від 04 лютого 2014 року № 318/22-205/31030585 нікчемними правочинів, укладених з TOB «Приємна пропозиція», є протиправними. Згідно зі статтею 200 ПК України - сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 статті 200 Кодексу, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені розділом V Кодексу (пункт 200.2 статті 200 Кодексу). Згідно п. 138.1 статті 138 ПК України - витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті, інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу, крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу. У відповідності до п. 138.2 статті 138 ПК України - витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 статті 139 ПК України - не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку. Підпунктом 14.1.181 п. 14.1 статті 14 ПК України встановлено, що податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу. Пунктом 198.1 статті 198 ПК України встановлено право суб'єкта підприємницької діяльності на віднесення сум сплаченого податку на додану вартість до податкового кредиту у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу. Згідно п. 198.3 статті 198 ПК України - податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: - придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; - придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. Виходячи з системного аналізу наведених норм права та обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що необхідними підставами для включення позивачем до складу податкового кредиту відповідних сум податку на додану вартість є: придбання ним товарів, робіт та послуг з метою його подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності; сплата чи нарахування сум податку на додану вартість у зв'язку з таким придбанням, з врахуванням рівня звичайних цін. ПК України визначає лише окремі випадки, за яких неможливе включення витрат по сплаті податку на додану вартість до податкового кредиту звітного періоду. Відповідно до п. 198.6 статті 198 ПК України - не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону. Підставою для нарахування податкового кредиту, відповідно до п. 201.10 статті 201 ПК України є податкова накладна, яка видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача. Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» - підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Частиною 2 статті 9 зазначеного Закону передбачено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Таким чином, податок на прибуток приватних підприємств у розмірі 273735,00 грн., віднесений позивачем до податкового кредиту, підтверджується зазначеними вище документами, складеними відповідно до вимог законодавства. Також необхідно зазначити, що невиконання контрагентом зобов'язання по сплаті податку до бюджету не являється підставою для позбавлення платника податку права на отримання податкового кредиту та відшкодування податку на додану вартість. Крім цього, невиконання контрагентом позивача власних податкових зобов'язань перед бюджетом, тягне відповідну відповідальність саме для нього, і не може вважатися підставою для відповідальності позивача. Судом на момент прийняття рішення у справі не встановлено наявність постановлених у судовому порядку обвинувальних вироків стосовно посадових осіб контрагентів за фактом фіктивного підприємництва. Враховуючи зазначене, та оскільки судом не було встановлено ознак фіктивності укладених між позивачем та його контрагентами правочинів, необґрунтованими є висновки викладені відповідачем в акті перевірки про порушення позивачем податкового законодавства А як наслідок, колегія суддів приходить до висновку про неправомірність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень відповідача. Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції відносно того, що відповідач діяв правомірно з дотриманням вимог законодавства. Таким чином, необґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні даного адміністративного позову. Отже при винесенні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального права, що призвело до невірного по суті вирішення справи. Згідно до статті 202 КАС України - підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Результат розгляду: partial