Рішення адміністративного суду від 2014-03-14 00:00:00+02

[PERSON] звернулася до суду з позовом про скасування розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 29 березня 2012 року № 120 про надання дозволу на відчуження нерухомого майна, права власності на яке або право користування яким мають діти, укладення договору оренди, договору довічного утримання, перереєстрацію дитини. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 серпня 2012 року позов задоволено та скасовано розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 29 березня 2012 року № 120 про надання дозволу на відчуження нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, укладення договору оренди, договору довічного утримання, перереєстрацію дитини. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 5 грудня 2012 року апеляційну скаргу Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації задоволено, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 серпня 2012 року скасовано та постановлено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено повністю. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 8 жовтня 2013 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 серпня 2012 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 5 грудня 2012 року скасовано з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою суду від 4 листопада 2013 року справу прийнято до розгляду суддею Бояринцевою М.А. В обґрунтування наведених вимог позивач посилається на Постанову Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 "Про питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини" та зазначає, що Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією протиправно винесено розпорядження від 29 березня 2012 року № 120 про надання дозволу на продаж квартири [ADDRESS], оскільки вказане розпорядження порушує право дитини та воно прийняте за відсутності згоди матері на продаж квартири. Представник відповідача під час нового розгляду справи в судові засідання не з'явився, заперечень чи пояснень по суті заявлених позовних вимог не надав. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представники третьої особи заперечили по суті заявлених позовних вимог та зазначили, що розпорядження Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 29 березня 2012 року № 120 про надання дозволу на продаж квартири [ADDRESS] не порушує право малолітньої доньки позивачки, оскільки дозвіл на продаж квартири надано [PERSON] за умови одночасного придбання на її ім'я 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Розпорядженням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 29 березня 2012 року № 120 надано дозвіл [PERSON] на продаж квартири [ADDRESS], де зареєстрована його малолітня дочка [PERSON], [INFO], за умовами одночасного придбання на її ім'я 1/2 частини квартири [ADDRESS] та надано право представляти інтереси дитини під час вчинення правочину її батьку [PERSON]. Вказане розпорядження прийняте на підставі законів України "Про охорону дитинства", "Про місцеві державні адміністрації", "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", статті 177 Сімейного кодексу України, постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 "Про питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини", розглянувши заяви та документи громадян із проханням надати дозвіл на відчуження нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти та враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 21 березня 2012 року, протокол № 5. Відповідно до статті 1 Закону України від 09.04.1999 № 586-ХІV "Про місцеві державні адміністрації" (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації. Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою. Відповідно до статті 5 Закону України від 26.04.2001 № 2402-ІІІ "Про охорону дитинства" (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 2402-ІІІ) місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції, визначеної законом, забезпечують: - проведення державної політики у сфері охорони дитинства, розроблення і здійснення галузевих та регіональних програм поліпшення становища дітей, вирішення інших питань у цій сфері; - вирішення питань щодо встановлення опіки і піклування, створення інших передбачених законодавством умов для виховання дітей, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, а також для захисту особистих і майнових прав та інтересів дітей; - вжиття інших заходів щодо охорони дитинства, віднесених до їх компетенції законодавством України. Згідно пункту 3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад (далі - органи опіки та піклування), які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей. Пунктом 67 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини встановлено, що дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної в місті ради за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Для здійснення правочинів щодо нерухомого майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають службі у справах дітей документи, зазначені у пункті 66 цього Порядку. Служба у справах дітей розглядає протягом 10 робочих днів подані документи та з'ясовує наявність (відсутність) обставин, що можуть бути підставою для відмови у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини. У разі виїзду сім'ї, в якій виховується дитина, за межі населеного пункту, придбання житла здійснюється з урахуванням інтересів дитини. Районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної в місті ради може відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у випадках, передбачених частиною п'ятою статті 177 Сімейного кодексу України. Відповідно до статті 177 Сімейного кодексу України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: - укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; - видавати письмові зобов'язання від імені дитини; - відмовлятися від майнових прав дитини. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. Органи опіки та піклування можуть відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, якщо ними встановлено, що: 1) мати та/або батько дитини, які (яка, який) звернулися за дозволом, позбавлені судом батьківських прав відповідно до статті 164 цього Кодексу; 2) судом, органом опіки та піклування або прокурором постановлено (прийнято) рішення про відібрання дитини від батьків (або того з них, який звернувся за дозволом) без позбавлення їх батьківських прав відповідно до статті 170 цього Кодексу; 3) до суду подано позов про позбавлення батьків дитини (або того з них, який звернувся за дозволом) батьківських прав особами, зазначеними у статті 165 цього Кодексу; 4) особа, яка звернулася за дозволом, повідомила про себе неправдиві відомості, що мають суттєве значення для вирішення питання про надання дозволу чи відмову в його наданні; 5) між батьками дитини немає згоди стосовно вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини; 6) між батьками дитини або між одним з них та третіми особами існує судовий спір стосовно нерухомого майна, за дозволом на вчинення правочину щодо якого звернулися батьки дитини (або один з них); 7) вчинення правочину призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини. Як встановлено під час розгляду справи, квартира за адресою: [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам його сім'ї [PERSON] та [PERSON] в рівних долях, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 5 липня 1996 року. 12 січня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який був розірваний в 2009 році. Згідно довідки Дніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 23 листопада 2013 року № 05, [PERSON], 2006 року народження зареєстрована 17 квітня 2007 року за адресою: [ADDRESS] разом з матір'ю [PERSON]. Як зазначили представники позивача та третьої особи в судовому засіданні, після розірвання шлюбу [PERSON] разом з малолітньою донькою [PERSON] проживали за адресою [ADDRESS] та як вбачається з постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 13 квітня 2012 року (Дніпровське РУ ГУ МВС України в м. Києві). Таким чином, як встановлено під час розгляду справи, малолітня [PERSON] мала право користуватися житлом за адресою: [ADDRESS] в зв'язку з проживанням за вказаною адресою разом з батьками. Як зазначили під час розгляду справи представники позивача та третьої особи, під час реєстрації малолітньої [PERSON] за адресою: [ADDRESS] угоди щодо порядку користування квартирою під час реєстрації дитини за вказаною адресою не укладалися. 20 березня 2012 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до голови органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації із заявами, в яких просили надати дозвіл на продаж квартири [ADDRESS], в якій зареєстрована малолітня [PERSON], 2006 року народження, за умови одночасного придбання 1/2 частини квартири [ADDRESS]. В заявах зазначено, що мати дитини не надає згоду на продаж квартири та вимагає матеріальну винагороду у розмірі 50 % від вартості квартири та відмовляється від купівлі квартири для дитини. Також в заяві вказано про те, що житлові та майнові права дитини порушені не будуть. Судових спорів відносно житла не існує. На підставі заяв співвласників квартири [ADDRESS] та рішення комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 21 березня 2012 року (протокол № 5) Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією прийнято оскаржуване розпорядження від 29 березня 2012 року № 120, яким надано дозвіл [PERSON] на продаж квартири [ADDRESS], де зареєстрована його малолітня дочка [PERSON], [INFO], за умовами одночасного придбання на її ім'я 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Як вбачається з матеріалів справи, 29 березня 2012 року між [PERSON], як продавцем, та малолітньою [PERSON], [INFO], від імені та в інтересах якої на підставі витягу з розпорядження Дніпровської районної у м. Києві державною адміністрації від 29 березня 2012 року за № 120 діє її законний представник - батько [PERSON] укладено договір купівлі-продажу частки квартири, за умовами якого продавець продав, а покупець купив 1/2 частку квартири [ADDRESS]. З урахуванням наведеного та з огляду на встановлені у суді обставини суд приходить до висновку, що Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією під час прийняття розпорядження від 29 березня 2012 року № 120 враховані права та інтереси малолітньої [PERSON], оскільки після продажу квартири дитина стала власником житла: 1/2 частини квартири [ADDRESS]. При цьому, суд не приймає до уваги посилання представника позивача на пункт 66 постанови Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 щодо обов'язкової наявності згоди матері дитини [PERSON] на продаж квартири за адресою: [ADDRESS], виходячи з наступного. Відповідно до пункту 66 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, служба у справах дітей за місцем знаходження майна надає консультації громадянам з питань підготовки необхідних документів щодо відчуження майна дитини. Для відчуження майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають зазначеній службі такі документи: - заяву кожного з батьків (опікунів, піклувальників); - копію паспорта, довідку про присвоєння ідентифікаційного номера; - документ, що підтверджує право власності (користування) дитини на відчужуване майно; - витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданий відповідно до законодавства; - копію свідоцтва про народження дитини; - довідку з місця проживання, про склад сім'ї та реєстрацію або витяг з домової книги; - копію рішення про встановлення опіки над дитиною (для опікунів, піклувальників); - копію рішення про встановлення опіки над майном дитини (для опікунів, піклувальників); - копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу між батьками дитини (у разі наявності). З аналізу наведеної норми права вбачається, що пункт 66 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини встановлює необхідність подання визначених вказаним пунктом документів у разі відчуження майна дитини. Проте, малолітня [PERSON] не була співвласницею квартири [ADDRESS], відповідно згода матері дитини в даному випадку не є обов'язковою. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, листами від 26 квітня 2012 року за № 6-15/41-М-1009 та від 3 липня 2012 року за № 6-15/41-М-1009/2 Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація, за результатами розгляду звернень [PERSON] з приводу правомірності продажу квартири [ADDRESS], повідомила [PERSON] про відсутність порушень прав малолітньої дитини з боку органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації при наданні витягу з розпорядження № 120 від 29 березня 2012 року щодо дозволу на продаж квартири, де малолітня [PERSON] тільки зареєстрована за умови придбання на її ім'я 1/2 частини іншої квартири, оскільки дитина стала власником житла. Постановою ДІМ Дніпровського РУГУМВС України в м. Києві від 13 квітня 2012 року відмовлено в порушенні кримінальної справи по заяві [PERSON] щодо неправомірних дій колишнього чоловіка. Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах кожної держави. Діти повинні бути об'єктом особливого нагляду і допомоги. Основним правовим принципом захисту дітей є рівність прав усіх дітей. У статті 1 Декларації прав дитини 1959 року ООН проголосила, що перелічені в Декларації права повинні визнаватися за усіма дітьми, без будь-яких винятків та обмежень. При цьому, особливістю прав дитини є необхідність спеціального захисту цих прав, щоб були забезпечені можливості та сприятливі умови щодо вільного і повноцінного розвитку дітей. Відповідно до статті 18 Закону № 2402-ІІІ, держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Під час розгляду даної адміністративної справи суду не пред'явлено доказів порушення права дитини на житло та належні умови для її проживання в квартирі [ADDRESS]. З урахуванням наведеного та з огляду на те, що Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація в межах своїх повноважень та з урахуванням права дитини на житло прийняла розпорядження № 120 від 29 березня 2012 року, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, тому позов визнається таким, що задоволенню не підлягає.

Результат розгляду: denied