Рішення адміністративного суду від 2014-01-20 00:00:00+02

21.06.2010 фізична особа-підприємець [PERSON] звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у Будьонівському районі м. Донецька про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень № 0000082000/0/7505/17-313/[NUMBER] від 04.06.2010 та № 0000092000/0/7506/17-313/[NUMBER] від 04.06.2010. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що за наслідками проведеної перевірки відповідач дійшов помилкового висновку про те, що вона, надаючи послуги та отримуючи в рахунок за це вексель, була зобов'язана зареєструватися платником податку на додану вартість, перейти на загальну систему обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва, а також сплачувати податки на загальних підставах, починаючи з наступного звітного податкового періоду, тобто з 01.01.2008, що й обумовило прийняття спірних податкових повідомлень-рішень. На думку позивачки, податковим органом не були враховано, що вимоги абз. 6 ст. 1 Указу Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" щодо обмеження форми розрахунків не застосовуються до фізичних осіб-підприємців. Окрім цього, відповідач безпідставно вказує на порушення нею ст. 13 Декрету КМУ "Про прибутковий податок з громадян" та п.п. 7.7.1 п. 7.7. ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість", оскільки ці норми не розповсюджуються на позивача як на суб'єкта малого підприємництва - платника єдиного податку. Також позивач посилалася на порушення відповідачем порядку проведення перевірки та оформлення її результатів. Справа розглядалася судами неодноразово. Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 07.10.2010 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено. Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 16.11.2010 року постанова суду першої інстанції була залишена без змін. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.10.2013 року касаційна скарга позивачки [PERSON] була задоволена частково. Постанова суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції були скасовані та справу було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою від 09.12.2013 року дана справа була прийнята до розгляду суддею Донецького окружного адміністративного суду Хохленковим О.В. У судове засідання, а ні 24.12.2013 року, а ні 20.01.2014 року позивач та її представник не з'явилися. Представник позивача надав суду письмову заяву про розгляд справи за відсутністю позивача та її представника. Представник відповідача в судове засідання з'явився. Проти задоволення позовних вимог заперечувала з тих підстав, що позаплановою невиїзною перевіркою позивача було встановлено порушення податкового законодавства, яке призвело до заниження податку з доходів фізичних осіб та податку на додану вартість. Вказані порушення вчинені внаслідок того, що позивач використовувала форму розрахунку, яка не передбачена Указом Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва", а саме - розрахунок векселями, не зареєструвалась платником податку на додану вартість та не перейшла на загальну систему обліку та звітності, сплачувати податки на загальних підставах, починаючи з наступного податкового періоду. Внаслідок цього, позивачем було занижено суми оподатковуваного доходу у 2008-2009р.р. та не сплачено податки з доходів фізичних осіб та на додану вартість. Також представник відповідача надала письмові заперечення проти позову, у яких письмово обґрунтувала свої доводи із посиланням на норми діючого законодавства. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. Позивач - фізична особа-підприємець [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) зареєстрована виконавчим комітетом Донецької міської ради 02.02.2007, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця [NUMBER] (а.с. 43). Позивачка перебуває на обліку в ДПІ у Будьонівському районі м. Донецька як платник податків. Посадовими особами ДПІ у Будьонівському районі м. Донецька з 13.05.2010 по 19.05.2010 року проводилася позапланова невиїзна документальна перевірка дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства фізичної особи-підприємця [PERSON] за період діяльності з 01.04.2007 по 25.05.2010, за наслідками якої було складено акт від 25.05.2010 № 190/17-311/[NUMBER] (а.с. 11-20). Згідно з висновками вищенаведеного акту перевірки, позивачем були допущені наступні порушення вимог податкового законодавства: - ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України "Про прибутковий податок з громадян" від 26.12.1992 № 13-92 (далі за текстом - Декрет), внаслідок чого позивачем було занижено суму оподатковуваного (чистого) доходу та податку з доходів фізичних осіб на 8882,50 грн. (у т.ч. за 2008р. - 6745,00 грн., за 2009р. - 2137,50 грн.); - п.п. 7.7.1 п. 7.1 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" від 03.04.1997 № 168/ВР (далі за текстом - Закон № 168), внаслідок чого занижено податок на додану вартість (далі за текстом - ПДВ) на суму 12467 грн. (у т.ч. за 2008р. - 9467 грн., за 2009р. - 3000 грн.) (а.с. 19-20). Позивачка надала до ДПІ у Будьонівському районі м. Донецька заперечення на акт перевірки, але вони були залишені без задоволення (а.с. 37-42). В результаті перевірки відповідачем були прийняті спірні податкові повідомлення-рішення № 0000082000/0/7505/17-313/[NUMBER] від 04.06.2010 про визначення податкового зобов'язання з прибуткового податку на доходи від підприємницької діяльності та інших доходів громадян у загальному розмірі 8882,50 грн., у т.ч. за основним платежем - 8882,50 грн. (а.с. 9), та № 0000092000/0/7506/17-313/[NUMBER] від 04.06.2010 про визначення податкового зобов'язання з податку на додану вартість у загальному розмірі 18700,50 грн., у т.ч. за основним платежем - 12467 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 6233,50 грн. (а.с. 10). Підставою для донарахування позивачці ПДВ та податку з доходів фізичних осіб згідно акту перевірки стало те, що вона, перебуваючи на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності, отримала у 4 кварталі 2007 року в якості оплати за надані послуги простий вексель на суму 410 000 грн. від ВМГО "Спілка підприємців Мегаспорт", тобто застосувала форму розрахунків, яка не передбачена Указом Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва", та не перейшла на загальну систему оподаткування, продовжуючи сплачувати єдиний податок у 2008-2009 р.р. Перевіркою, зокрема, було встановлено заниження оподатковуваного доходу у 2008 році на 44966,66 грн. та у 2009 році на 14250 грн. (а.с. 16-17). Як вбачається з акту приймання-передачі векселя по договору про надання послуг від 01.12.2007 фізична особа-підприємець [PERSON] 31.12.2007 отримала від ВМГО "Спілка підприємців Мегаспорт" простий вексель серії АА № 1012605 номіналом 410 000 грн. (а.с. 63). Зазначена сума увійшла до складу виручки та чистого доходу позивача, що вона відобразила у книзі обліку доходів і витрат форми № 10 та у звіті суб'єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку за 4 квартал 2007 року (а.с.84-86). Відповідно до п.п. 9.12.1 п. 9.12 ст. 9 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" № 889 (далі Закон № 889 який діяв під час виникнення спірних правовідносин), оподаткування доходів, отриманих фізичною особою від продажу товарів (надання послуг, виконання робіт) у межах її підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також фізичною особою, яка сплачує ринковий збір, здійснюється за правилами, встановленими спеціальним законодавством із цих питань, з урахуванням норм цього пункту. Указ Президента України "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" від 03.07.1998 № 727/98 (далі за текстом - Указ, який діяв під час виникнення спірних правовідносин), яким запроваджено спеціальний режим оподаткування, обліку та звітності, спрямований на підтримку суб'єктів малого підприємництва. Статтею 1 Указу передбачено, що спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується, у тому числі, для фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їхніх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. гривень. При цьому, виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг). Термін "виручка", під якою розуміється саме сума, суд приходить до висновку, що розрахунки за надані послуги мають проводитися виключно у грошовій формі. Згідно з частиною першою статті 4 Закону України "Про обіг векселів в Україні" від 5 квітня 2001 року N 2374-III, прості векселі, які були передані в порядку розрахунку за надані позивачем послуги, видаються лише для оформлення грошового боргу за фактично поставлені товари, виконані роботи, надані послуги. Водночас, Указ не визначає використання платником єдиного податку у своїй діяльності вексельного обороту; перелік встановлених у ньому форм розрахунку є вичерпним. Суд зазначає, що реалізація права суб'єкта малого підприємництва на застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності залежить від виконання останнім установлених Указом вимог. При цьому єдиний податок сплачується виключно з доходів, одержаних фізичною особою - підприємцем з додержанням вимог Указу. Порушення умов запровадження спрощеної системи оподаткування, визначених ст. 1 Указу, у т.ч. й щодо форми розрахунку, є юридичним фактом, який виключає можливість застосування до суб'єкта малого підприємництва правил оподаткування, передбачених для платників єдиного податку. Приписами ст. 6 Указу визначено, що суб'єкт малого підприємництва, який сплачує єдиний податок, не є платником податку на додану вартість та платником податку на доходи фізичних осіб, оскільки вказані податки сплачуються ним у складі єдиного податку. Згідно зі ст. 2 Указу фізична особа, зареєстрована як платник єдиного податку, сплачує такий податок за ставкою, встановленою місцевими радами за місцем державної реєстрації платника, залежно від виду його діяльності. При цьому, лише за умов додержання приписів зазначеного Указу, доходи, отримані від здійснення підприємницької діяльності, що обкладаються єдиним податком, не включаються до складу сукупного оподатковуваного доходу за підсумками звітного року такого платника податку та осіб, що перебувають з ним у трудових відносинах, а сплачена сума єдиного податку є остаточною і не включається до перерахунку загальних податкових зобов'язань як самого платника податку, так і осіб, які перебувають з ним у трудових відносинах, включаючи членів його сім'ї, які беруть участь у підприємницькій діяльності. Таким чином, несплата податку з доходів фізичних осіб та податку на додану вартість, як це передбачено для платників єдиного податку, можлива лише в разі дотримання суб'єктом малого підприємництва умов перебування на спрощеній системі оподаткування. Відповідно до ст. 5 Указу, в разі порушення вимог, установлених ст. 1 цього Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності починаючи з наступного звітного періоду (кварталу). Отже, розраховуючись у інший, ніж це встановлено зазначеним Указом спосіб, позивач мала подати заяву про свою реєстрацію платником податків з наступного звітного періоду, тобто у даному випадку з І кварталу 2008 року, що позивачем зроблено не було. Фактично позивач продовжувала знаходитися на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності та сплачувати єдиний податок протягом 2008-2009р.р., що, зокрема, підтверджується наданими у судове засідання звітами суб'єкта малого підприємництва-фізичної особи - платника єдиного податку за цей період. Окрім цього, положення про умови та порядок набуття права здійснення підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування містяться також в Законі України «Про податок на додану вартість» № 168 (далі по тексту Закон № 168). Відповідно до підпункту 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 цього Закону особа підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку (зокрема, податку на додану вартість), коли загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, що підлягають оподаткуванню згідно з цим Законом, нарахована (сплачена, надана) такій особі або в рахунок зобов'язань третім особам, протягом останніх дванадцяти календарних місяців сукупно перевищує 300000 грн. (без урахування податку на додану вартість). Нормами пункту 9.4 статті 9 Закону № 168 встановлено, що якщо обсяг оподатковуваних операцій суб'єкта господарювання протягом звітного податкового періоду перевищує суму, визначену підпунктом 2.3.1 пункту 2.3 статті 2 цього Закону, не більше ніж у два рази, то така особа зобов'язана надіслати податковому органу заяву про реєстрацію протягом двадцяти календарних днів, наступних за звітним податковим періодом. Особа, що не надсилає таку заяву у таких випадках та у такі строки, несе відповідальність за не нарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування. Враховуючи вищевикладені положення Закону № 168, позивач, уклавши угоду про надання послуг від 01.12.2007, за якою розмір прибутку складав 410 000 грн., повинна була зареєструватися платником податку на додану вартість протягом двадцяти календарних днів, наступних за звітним податковим періодом, що позивачем зроблено не було. Відповідно до п.п. 4.2.8. п. 4.2. ст. 4 Закону № 889 до складу загального місячного оподатковуваного доходу включаються оподатковуваний дохід (прибуток), не включений до розрахунку загальних оподатковуваних доходів попередніх податкових періодів та самостійно виявлений у звітному періоді платником податку або нарахований податковим органом згідно із законом Згідно з п.п. 8.1.3. п. 8.1. ст. 8 Закону № 889, якщо згідно з нормами цього Закону окремі види оподатковуваних доходів (прибутків) не підлягають оподаткуванню при їх нарахуванні чи виплаті, то платник податку зобов'язаний самостійно включити суму таких доходів до складу загального річного оподатковуваного доходу та подати річну декларацію з цього податку. Відповідно до п. 7.1 ст. 7 Закону № 889 ставка податку становить 15 відсотків від об'єкта оподаткування, крім випадків, визначених у пунктах 7.2 - 7.3 цієї статті. Частиною 2 статті 13 Декрету КМУ «Про прибутковий податок з громадян» передбачено, що оподаткуванню підлягають доходи громадян, одержані протягом календарного року від здійснення підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також інші доходи громадян, не передбачені як об'єкти оподаткування у розділах II та III цього Декрету. Оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий доход, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) i документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. До складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України "Про оподаткування прибутку підприємств". Сума витрат, пов'язана з одержанням доходу, розраховується за нормами витрат згідно з додатком 6 до Інструкції про оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю, затвердженої наказом ГДПІ України від 21 квітня 1993 року №12, зареєстрованим в Мінюсті 09.06.1993 за № 64, згідно із яким норми витрат за видом діяльності, що здійснюється позивачем становлять 5% у відсотках до суми валового доходу за 4 квартали 2008 року та за 4 квартали 2009 року. Відповідач встановив суму валових витрат ФОП [PERSON], виходячи із зазначених вимог, та відповідно, обчислив оподатковуваний податком з доходів фізичних осіб чистий дохід (а.с. 17). Стосовно податку на додану вартість. Відповідно до п.п. 7.3.1. п. 7.3. ст. 7 Закону № 168, датою виникнення податкових зобов'язань з поставки товарів (робіт, послуг) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку як оплата товарів (робіт, послуг), що підлягають поставці, а у разі поставки товарів (робіт, послуг) за готівкові грошові кошти - дата їх оприбуткування в касі платника податку, а при відсутності такої - дата інкасації готівкових коштів у банківській установі, що обслуговує платника податку; або дата відвантаження товарів, а для робіт (послуг) - дата оформлення документа, що засвідчує факт виконання робіт (послуг) платником податку. Згідно з пунктом 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 цього Закону, сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду. Відповідно до пункту 4.1. ст. 4 Закону № 168 базою оподаткування операції з поставки товарів (послуг) визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, визначеної за вільними цінами, але не нижче за звичайні ціни, з урахуванням акцизного збору, ввізного мита, інших загальнодержавних податків та зборів (обов'язкових платежів), згідно із законами України з питань оподаткування (за винятком податку на додану вартість, а також збору на обов'язкове державне пенсійне страхування на послуги стільникового рухомого зв'язку, що включається до ціни товарів (послуг)). До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податку безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу в зв'язку з компенсацією вартості товарів (послуг). Згідно з п.п. 6.1.1. п. 6.1 ст.6 Закону № 168 податок становить 20 відсотків бази оподаткування, визначеної статтею 4 цього Закону, та додається до ціни товарів (робіт, послуг). Відповідно до п. 10.2. ст. 10 Закону № 168 платники податку, визначені у підпунктах "а", "в", "г", "д" пункту 10.1 цієї статті, відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту та своєчасність його внесення до бюджету відповідно до закону. Особа, яка згідно з вимогами пункту 2.2 статті 2 цього Закону мала зареєструватися платником податку, але не здійснила таку реєстрацію, несе обов'язки з нарахування та сплати цього податку, а також відповідальність за його ненарахування або несплату на рівні особи, зареєстрованої як платник податку, без права виписки податкової накладної та нарахування податкового кредиту. Виходячи саме із вказаних вище вимог Закону № 168 ДПІ у Будьонівському районі м. Донецька розрахувала податкове зобов'язання з податку на додану вартість, що підлягало сплаті позивачем у період 2008-2009 р.р., та не було сплачене у зв'язку із тим, що вона не перейшла на загальну систему оподаткування та не зареєструвалася в якості платника податку на додану вартість (а.с. 18-19). Як вказувалося вище, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.10.2013 року касаційна скарга позивачки [PERSON] була задоволена частково. Постанова суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції були скасовані та справу було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Зокрема Вищий адміністративний суд України в своєї ухвалі указав, що судом при новому розгляді справи слід встановити дату здійснення операції, яка зумовила порушення форми розрахунку, з настанням якої пов'язується поширення на платника загальної системи оподаткування; дату здійснення операції за якою позивачем перевищено граничний обсяг оподаткованих операцій, встановлений Законом № 168; податковий період в якому у позивача виник обов'язок зареєструватися платником податку на додану вартість, оподаткувати поставку товарів (послуг) та сплатити податок до бюджету. Судом при новому розгляді справи було встановлено, що датою здійснення операції, яка зумовила порушення форми розрахунку, з настанням якої пов'язується поширення на платника загальної системи оподаткування є 31.12.2007 року (дата підписання акту приймання - передачі векселя серія АА 1012605) (а.с.63). Також, було встановлено що відповідно до звіту платника єдиного податку № 40018 від 04.01.2008 року обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) у 2007 році становить 480000 грн. (а.с.92). Відповідно до книги обліку доходів і витрат № 5658 позивачкою 31.12.2007 року отримано дохід у сумі 476100,00 грн. (а.с.85). Таким чином, оскільки дохід платника податків за останні дванадцять календарних місяців (2007 рік) сукупно перевищив 300000 грн. датою переходу із спрощеної системи оподаткування на загальну є 01.01.2008 року. Відповідно до пункту 9.3 та п.9.6 статті 9 Закону № 168 особи, яки підпадають під визначення пункту 2.3 статті 2 цього Закону, зобов'язані зареєструватися як платник податку на додану вартість за їх місцем знаходження не пізніше двадцятого календарного дня з моменту досягнення суми оподаткованих операцій, тобто не пізніше 20 січня 2008 року. Згідно з даними книги обліку доходів і витрат № 5658 першою сумою доходу, отриманою позивачкою у 2008 році є дата 30.04.2008 року (а.с.85). Таким чином, першим податковим періодом, за який у платника податків виникають зобов'язання з податку на додану вартість є квітень 2008 року. Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Ретельно проаналізувавши усі досліджені докази в їх сукупності, відповідно до ч.3 ст.86 КАС України, суд прийшов до висновку, що відповідачем доведена правомірність прийнятих ним податкових повідомлень-рішень. Отже, підстави для задоволення позовних вимог ФОП [PERSON] відсутні. Відповідно до ст..94 КАС України, сума судового збору на користь позивача стягненню не підлягає.

Результат розгляду: denied