Рішення адміністративного суду від 2014-01-31 00:00:00+02

11 липня 2012 року до Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернувся [PERSON] до Державної екологічної інспекції у Вінницькій області про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення коштів за нанесення моральної шкоди. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що наказом голови комісії з ліквідації Державної екологічної інспекції у Вінницькій області № 177-к від 28 грудня 2011 року його звільнено з посади провідного спеціаліста відділу екологічного контролю та радіаційної безпеки на державному кордоні, державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Позивач вважає, що при звільненні його з посади відповідачем не дотримано процедури, визначеної статтею 40 Кодексу законів про працю України, а тому звернувся з позовом до суду, у якому просив визнати незаконним та скасувати наказ відповідача №177-к від 28 грудня 2011 року, поновити його на посаді, яку він обіймав до звільнення, стягнути з відповідача невиплачену при звільненні вихідну допомогу, а також середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 21 серпня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 09 жовтня 2012 року, у задоволенні адміністративного позову [PERSON] відмовлено повністю. В подальшому, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24 жовтня 2013 року рішення судів попередніх інстанцій скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Скасовуючи судові рішення Вінницького окружного адміністративного суду та Вінницького апеляційного адміністративного суду, колегія суду касаційної інстанції зазначила, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження ліквідованої, не виключає, а, навпаки, включає зобов'язання роботодавця (в даному випадку держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. В ході нового судового розгляду представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві, та просив адміністративний позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечувала, посилаючись на обґрунтованість прийнятих попередніми судовими інстанціями судових рішень. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши адміністративну справу, оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступне. [PERSON] з 28 березня 2001 року працював у Державному управлінні екології та природних ресурсів у Вінницькій області на різних посадах: спочатку державним екологічним інспектором Вінницької регіональної інспекції, з 05 липня 2004 року - державним екологічним інспектором відділу контролю земельних ресурсів та біоресурсів, з 01 вересня 2005 року - державним екологічним інспектором відділу системного контролю. З 20 березня 2007 року згідно з частиною 5 статті 36 Кодексу законів про працю України переведений до Державної екологічної інспекції у Вінницькій області на посаду провідного спеціаліста державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища відділу екологічного контролю та радіаційної безпеки на держкордоні. На виконання постанови Кабінету Міністрів України № 995 від 14 вересня 2011 року "Про утворення територіальних органів Державної екологічної інспекції" Міністерством охорони навколишнього природного середовища України видано наказ № 359 від 30 вересня 2011 року про ліквідацію спеціальних підрозділів Міністерства охорони навколишнього природного середовища. У зв'язку з ліквідацією Державної екологічної інспекції у Вінницькій області наказом № 177-к від 28 грудня 2011 року [PERSON] 30 грудня 2011 року звільнено з посади провідного спеціаліста відділу екологічного контролю та радіаційної безпеки на державному кордоні, державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Надаючи правову оцінку наказу Державної екологічної інспекції у Вінницькій області № 177-к від 28 грудня 2011 року, суд зважає на таке. Особливості розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу визначені статтею 40 Кодексу законів про працю України. Так, пунктом 1 частини цієї статті передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. При цьому, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина 2 статті 40 Кодексу законів про працю України). Відтак, законодавцем передбачено передумову звільнення працівника на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. Зокрема, таке звільнення допускається лише у разі неможливості переведення його за згодою на іншу роботу або у разі ненадання працівником своєї згоди на переведення його на іншу (запропоновану) роботу. Тобто, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, допускається при умові дотримання відповідної процедури, а саме: роботодавець пересвідчився у неможливості переведення за згодою такого працівника на іншу (запропоновану) роботу. Аналогічні висновки містяться і в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 24 жовтня 2013 року. В мотивувальній частині цього рішення зазначено, що "при ліквідації державної установи публічного права на іншу державну установу, якій передані функції ліквідованої установи і яка є фактичним правонаступником цієї установи, переходять усі обов'язки ліквідованої установи щодо працевлаштування звільнених працівників ліквідованої установи та відшкодування усіх витрат, пов'язаних з незаконним звільненням працівника". Як встановлено судом, новоутворена Державна екологічна інспекція у Вінницькій області є правонаступником прав та обов'язків ліквідованої інспекції, що підтверджується постановою Кабінету Міністрів України №995 від 14 вересня 2011 року "Про утворення територіальних органів Державної екологічної інспекції". Тому, за наведених обставин Державна екологічна інспекція у Вінницькій області, що утворилася, зобов'язана була вжити заходів по працевлаштуванню працівників Державної екологічної інспекції у Вінницькій області, що ліквідовувалась, шляхом дотримання порядку, визначеного частиною 2 статті 40 Кодексу законів про працю України. Однак, відповідачем не було дотримано процедури звільнення позивача, що визначена частиною 2 статті 40 Кодексу законів про працю України, що свідчить про незаконність наказу № 177-к від 28 грудня 2011 року. Відтак, вимогу позивача про визнання незаконним та скасування наказу відповідача №177-к від 28 грудня 2011 року про звільнення [PERSON] належить задовольнити. З приводу вимоги позивача про поновлення його на посаді державного екологічного інспектора (провідного спеціаліста) Державної екологічної інспекції у Вінницькій області, то суд зважає на таке. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснено, що при ліквідації підприємства (установи, організації) правила пункту 1 статті 40 КЗпП можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно створюється нове підприємство. У цих випадках працівник не має права вимагати поновлення його на роботі на утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку. Тобто, про поновлення на певній роботі може йти мова у тому випадку, якщо працівник до звільнення працював на цій роботі. А тому, у разі недотримання процедури звільнення працівника в порядку, що визначений частиною 2 статті 40 Кодексу законів про працю України, на переконання суду, слід вести мову про необхідність дотримання такої процедури та зобов'язувати підприємство (установу, організацію) виконати вимоги частини 2 статті 40 Кодексу законів про працю України та запропонувати незаконно звільненому працівнику іншу роботу. Більше того, позивач просить поновити його на посаді державного екологічного інспектора (провідного спеціаліста), якої не було в штатних розписах Державної екологічної інспекції у Вінницькій області на 2012 та 2013 роки, адже з моменту створення нової установи така посада ліквідована. Саме з огляду на викладене суд вважає, що для повного захисту прав та інтересів позивача в даному випадку слід застосувати положення частини 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України та вийти за межі позовних вимог, зобов'язавши Державну екологічну інспекцію у Вінницькій області виконати вимоги частини 2 статті 40 Кодексу законів про працю України та запропонувати позивачу іншу роботу в Державній екологічній інспекції у Вінницькій області. З приводу позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, то слід зазначити наступне. Частиною 2 статті 2401 Кодексу законів про працю України визначено, що у разі, коли працівника звільнено без законної підстави або з порушенням встановленого порядку, але поновлення його на попередній роботі неможливе внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язує ліквідаційну комісію або власника (орган, уповноважений управляти майном ліквідованого підприємства, установи, організації, а у відповідних випадках - правонаступника), виплатити працівникові заробітну плату за весь час вимушеного прогулу. Таким чином, зважаючи на визнання незаконним наказу про звільнення позивача №177-к від 28 грудня 2011 року, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу. З приводу розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який належить стягнути на користь позивача, то суд враховує наданий представником відповідача на вимогу суду розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, сформований на підставі пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Здійснивши перевірку правильності проведеного розрахунку, суд пересвідчився в його вірності. Відтак, на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, що становить 43451,28 гривень. Що ж стосується вимоги позивача про стягнення на його користь вихідної допомоги, то суд не знаходить підстав для її задоволення, оскільки відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України вихідна допомога виплачується працівникові у разі припинення із ним трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу законів про працю України. Однак, встановленими вище обставинами підтверджується незаконність звільнення позивача з посади, що він обіймав, тому й суд дійшов висновку про необхідність скасування такого наказу. Відтак, за відсутності наказу, яким передбачено виплату такої допомоги, відсутні й підстави для її стягнення. Не підлягає також задоволенню вимога позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 10000 гривень, оскільки доказів понесення позивачем моральних чи фізичних страждань внаслідок його звільнення суду не надано. Так само не обґрунтовано позивачем розмір моральної шкоди, яку він просить стягнути з відповідача. З огляду на викладене адміністративний позов належить задовольнити частково. За відсутності понесених судових витрат відсутні підстави для їх компенсації.

Результат розгляду: partial