Рішення адміністративного суду від 2014-03-18 00:00:00+02

20 лютого 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області про оскарження дій старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Чернігівській області Курильця В.І. та скасування постанови про накладення штрафу від 07 лютого 2014 року у виконавчому провадженні № 30147906. Ухвалою суду від 17 березня 2014 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено стягувача - [PERSON]. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Третя особа вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. Заслухавши пояснення представників сторін, думку третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень відділу виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області Курилця В.І. від 01 грудня 2011 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа Деснянського районного суду м. Чернігова № 2-а/2506/1757/11 від 02 лютого 2011 року про зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області здійснити перерахунок та виплату [PERSON] з урахуванням грошового забезпечення та премій за останньою штатною посадою на час звільнення, з урахуванням доплати за вислугу 20 і більше років на посадах слідчих, відповідно до передбаченої п. 8 постанови Кабінету Міністрів України № 1592 від 31 грудня 1996 року, починаючи з 27 березня 2010 року, за вирахуванням вже здійснених виплат. 23 грудня 2011 року до відповідача надійшов лист головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області № 3476/03 від 21 грудня 2011 року про те, що Управлінням проведено перерахунок пенсії [PERSON] згідно рішення суду. Рішення суду виконано частково в частині нарахування пенсії в сумі 39898,34 грн., але виплата не здійснена в зв'язку з відсутністю коштів та виплата буде здійснена при надходженні коштів із Державного бюджету України на ці витрати. 03 лютого 2012 року старший державний виконавець звернувся із заявою до Деснянського районного суду м. Чернігова про зміну способу та порядку виконання рішення № 2-а/2506/1757/11 у відповідності зі ст. 36 ЗУ «Про виконавче провадження» та ст. 263 КАС України. 03 лютого 2012 року старшим державним виконавцем винесено постанову про зупинення виконавчого провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження», копії якої направлено сторонам. Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 березня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17 грудня 2013 року, старшому державному виконавцю відмовлено в задоволенні заяви про зміну способу та порядку виконання. 09 січня 2014 року, відповідно до ч. 5 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем винесено постанову про поновлення виконавчого провадження та направлено сторонам до відома та до виконання. 07 лютого 2014 року за не виконання рішення суду без поважних причин на Головне управління ПФУ в Чернігівській області старшим державним виконавцем відповідно до ст. ст. 11, 89 Закону України «Про виконавче провадження» накладено штраф в сумі 680 грн. Також, боржнику направлено вимогу щодо виконання рішення суду в 5 денний строк з дня отримання вимоги. Відповідно до пункту 1.5 Інструкції, під час здійснення виконавчого провадження державний виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами. Приписами частини 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» та пунктів 1.7,1.8 Інструкції передбачено, що вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, установ, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Вимога державного виконавця є письмовим документом, який складається у випадках, передбачених Законом, та є обов'язковою для виконання органами, установами, організаціями, посадовими особами і фізичними особами щодо надання державному виконавцю документів або їх копій, необхідних для здійснення його повноважень, вчинення інших дій, необхідних для виконання рішення. Законом України «Про виконавче провадження» визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх в добровільному порядку. Стаття 75 вказаного Закону передбачає, що після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення. Статтею 89 Закону № 606 передбачено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону. Суд вважає, що під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які об'єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов'язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлюють виконання у добровільному порядку рішення суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. Разом з тим, доказів невиконання позивачем виконавчого листа Деснянського районного суду м. Чернігова № 2-а/2506/1757/11 від 02 лютого 2011 року, у зв'язку з наявністю поважних причин позивачем не надано, доказів в обґрунтування поважності причин невиконання не наведено ні в ході виконавчого провадження, ні в ході судового розгляду справи. Як зазначає позивач, винятковим випадком невиконання рішення суду в добровільному порядку, на думку позивача, є відсутність державного асигнування. Так, Європейським Судом з прав людини у справі «Кечко проти України» зазначено, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань. Відповідно до статті 32 Європейської Конвенції захист прав і основоположних свобод, юрисдикція Європейського Суду з прав людини поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї. Відповідно до пункту 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», Україна повністю визнає на своїй території юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції. Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином, суд вважає, що відсутність державного асигнування не є поважною причиною для невиконання пенсійним органом рішення суду, що набрало законної сили. Реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Аналогічна правова позиція узгоджується з практикою Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалах від 17 грудня 2013 року у справі № К/9991/4996/12, від 24 жовтня 2013 року у справі № К/9991/6432/12, від 12 грудня 2013 року у справі № К/9991/9003/12. Згідно з частиною першою статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Частина 2 статті 71 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що оскаржувана постанова старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Чернігівській області Курильця В.І. про накладення штрафу від 07 лютого 2014 року є правомірною, а отже правових підстав для задоволення позовних вимог не вбачає.

Результат розгляду: denied