Рішення адміністративного суду від 2014-01-17 00:00:00+02

14.11.2013 року [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому вказує, що 17.10.2013 року, керуючи автомобілем «ВАЗ 21063»на 53 км траси «Сімферополь - Євпаторія» був зупинений інспектором ДПС ВДАІ Сакського МВ - Карнацьким А.О., у зв'язку з перевищенням дозволеної швидкості руху в межах населеного пункту. Постановою від 07.11.2013 року притягнутий до адмінвідповіальності до штрафу в розмірі 255 грн. Просить визнати протиправною та скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення та закрити провадження у справі, оскільки місце встановлення дорожнього знаку та зупинки транспортного засобу не є територією населеного пункту, оскільки є незабудованою, тому обмеження швидкості руху не існувало і він правопорушення не скоював. У судовому засіданні позивач зазначив, що відсутність забудови на вказаній місцевості не дало можливості ідентифікувати вказану ділянку автодороги як таку, що перебуває у населеному пункті, споруда, перед якої встановлений дорожній знак 5.45, не є житловою, крім того за цивільним законодавством є недобудовою, у зв'язку з чим вважає, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення. Разом з тим, позивач не заперечував факту руху на вказаній ділянці дороги зі швидкістю 85 кмгод. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав суду копію запису з відеофіксацією скоєного адміністративного правопорушення, зазначив, що діяв в порядку встановленому законом, у зв'язку з чим, позовні вимоги не необґрунтовані, а позивач є винним у скоєнні адміністративного правопорушення. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява є необґрунтованою та не підлягає задоволенню. Згідно п. 12.4. ПДР України у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год. Частиною 1 ст. 122 КпАП України передбачена адміністративна відповідальність, зокрема, за перевищення водіями транспортних засобів встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину. Судом встановлено, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії АБ2 № 351107 від 17.10.2013 року, о 11 год. 48 хвилин [PERSON], керував автомобілем ВАЗ 21063, дн [NUMBER] на 53 км. Автодороги Сімферополь - Євпаторія в населеному пункті с. Прибрежне позначене дорожнім знаком 5. 45 «Початок населеного пункту» зі швидкістю 85 кмгод, чим порушив п. 12.4. ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч.1 ст. 122 КпАП України (а.с. 6). Постановою по справі про адміністративне правопорушення серії АА2№ 254347 від 04.11.2013 року [PERSON] був визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КпАП України, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 255 грн.(а.с. 5). При розгляді справи та відмові у задоволенні позову суд керується насамперед наступним: Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст.ст.245,280 КпАП України). Підтвердженням вчинення особою адміністративного правопорушення є докази. Статтею 251 КпАП України встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Зібрані по справі про адміністративне правопорушення докази відповідно до статті 251 КУпАП повинні підтверджувати наявність правопорушення, місце, час його скоєння, наявність свідків, потерпілих при обставинах, які встановлюються, винність особи у вчиненні правопорушення. Разом з тим, відповідно до вимог закону докази мають бути належними та допустимими. Допустимими є ті докази, які зібрані у відповідності до закону, компетентними органами та в установленому порядку, а належними - якщо вони підтверджують факт даного адміністративного проступку. Докази повинні бути оформлені з дотриманням визначеного законом порядку. Відповідно з ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідно до статті 62 Конституції України вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. У судовому засіданні та у позовній заяві позивач визнав ту обставину, що 17.10.2013 року він рухався на ділянці дороги, позначеної дорожнім знаком 5.45 "Початок населеного пункту", зі швидкістю 85 кмгод. Довід позивача про недотримання правил встановлення дорожнього знаку 5.45 нормам ДСТУ та посилання позивача на ту обставину, що територія навколо встановленого дорожнього знаку та зупинки транспортного засобу не є забудованою, суд до уваги не приймає з огляду на наступне. Відповідно до п. 8.1 ПДР України регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками. Територія населеного пункту в сенсі Правил дорожнього руху визначається дорожнім знаком 5.45 "Початок населеного пункту", згідно якого, зазначається найменування і початок забудови населеного пункту, в якому діють вимоги цих Правил, що визначають порядок руху в населених пунктах. Дорожнім знаком 5.46 визначається "Кінець населеного пункту" - місце, з якого на даній дорозі втрачають чинність вимоги цих Правил, що визначають порядок руху в населених пунктах. Пунктом 10.7.39 ДСТУ 4100-2002, затверджених наказом Держстандарту України від 3 червня 2002 р. № 326, встановлено, що знаки 5.45 «Початок населеного пункту» і 5.46 «Кінець населеного пункту» повинні засто совуватись для позначення населеного пункту (відповідно початку та кінця), в якому діють спеціальні вимоги, що регулюють порядок руху в населених пунктах, і установлюються на фактичній межі забу дови, яка прилягає до дороги. Пунктом 10.1.4 передбачено, що дорожні знаки допускається застосовувати у випадках, не передбачених цим стандартом, якщо необхідність їхнього застосування обґрунтована конкретними умовами дорожнього руху. З наданого відповідачем доказу, а саме відеозапису місця порушення, вбачається, що безпосереднього після дорожнього знаку 5.45 на лівій ділянці, що прилягає до дороги, побудований будинок, тобто розпочалась забудова. Суд вважає, що для застосування дорожнього знаку не є юридично значимим, чи є ця забудова житловою, нежилою, чи недобудованою, також не може мати значення й відстань від першої споруди до наступної, обмежених знаками 5.45 та 5.46. Суд вважає, що під час керування автомобілем позивач керувався припущенням того, що не перебуває на території населеного пункту. Оскільки правила дорожнього руху, що встановлюють швидкість руху є імперативними нормами, які однозначно регулюють вказані відносини, необізнаність особи щодо режиму руху на вказаній ділянці дороги (або помилкове тлумачення норм права), не може бути підставою для звільнення особи від виконання вимог Правил дорожнього руху України. З огляду на викладене, враховуючи, що відповідачем під час провадження справи про адміністративне правопорушення були дотримані вимоги законодавства, позивач є винним у вчиненні адміністративного правопорушення, його вина підтверджується доказами, зібраними в порядку ст. 251 КпАП України, а відтак підстави для задоволення позову - відсутні. На підставі ч.1 ст. 122 КУпАП,

Результат розгляду: denied