Рішення адміністративного суду від 2014-01-27 00:00:00+02

Державна науково-виробнича корпорація «Київський інститут автоматики» (далі - ДНВК «КІА», позивач) звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної фінансової інспекції в місті Києві (далі - Держфінінспекція, Інспекція, відповідач-1), заступника начальника відділу Державної фінансової інспекції в місті Києві Ткача Тараса Ігоровича (далі - заступник начальника, відповідач-2), головного державного фінансового інспектора Державної фінансової інспекції в місті Києві Осипенко Оксани Григорівни (далі - головний держфінінспектор, відповідач-3), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог від 20 грудня 2013 року, просить: - визнати протиправними дії заступника начальника та головного держфінінспектора, які полягають у викладенні безпідставних висновків в акті ревізії фінансово-господарської діяльності №08-30/1556 від 08 липня 2013 року за період 01 березня 2011 року по 01 квітня 2013 року стосовно наступних встановлених порушень: 1) незаконно нарахована та виплачена заробітна плата (з перерахуванням до державних цільових фондів) на суму 67498грн. 50коп.; чим нанесено Корпорації збитки на вище вказані суми, з них заробітна плата на суму 49305грн., що призвело до незаконних витрат, які призвели до збитків. Проведено нарахувань на заробітну плату, які нараховані та перераховані до фондів на загальну суму 18193грн. 50коп.; що призвело до матеріальної шкоди та нанесення збитків Корпорації; 2) працівникам незаконно виплачена премія (з перерахуванням до державних цільових фондів) на загальну суму 72967грн. 70коп., а саме: фізичним особам виплачено кошти в сумі 53300грн. та перераховано до фондів кошти в сумі 19667грн. 70коп., що призвело до матеріальної шкоди та нанесення збитків Корпорації; 3) внаслідок не укладання договору оренди, не дотримання вимог ст. 11 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10 квітня 1992 року №2269-ХІІ, п. 8 Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04 жовтня 1995 року №786, ДНВК «КІА» недоотримано доходів від контрагентів за період з 01 січня 2011 року по 01 квітня 2013 року на загальну суму 413348грн. 20коп., чим нанесено збитки Корпорації на зазначену суму; - визнати протиправним та скасувати пункти 2, 3, 4, 5 письмової вимоги від 15 серпня 2013 року №26-08-14-14/11010 «про усунення виявлених ревізією порушень» про зобов'язання ДНВК «КІА»: 1) стягнути з контрагентів кошти в сумі 413348грн. 20коп., в тому числі шляхом проведення претензійно-позовної роботи; 2) відобразити в обліку заборгованість перед Державним бюджетом України; 3) перерахувати до Державного бюджету України кошти в сумі 144609грн. 40коп., отримані від орендної плати у відповідності до вимог чинного законодавства України; 4) забезпечити повернення коштів в сумі 49305грн. у відповідності до вимог чинного законодавства України; 5) провести перерахунок та відповідні взаємо звірки щодо сум внесків до Фонду в сумі 18193грн. 50коп.; 6) забезпечити повернення коштів в сумі 53300грн. у відповідності до вимог чинного законодавства України; 7) провести перерахунок та відповідні взаємозвірки щодо сум внесків до Фонду в сумі 19667грн. 70коп. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Держфінінспекцією на підставі акту від 08 липня 2013 року №08-30/1556 надіслано на адресу позивача письмову вимогу від 15 серпня 2013 року №26-08-14-14/11010 «Про усунення виявлених ревізією порушень». Водночас, як зазначає позивач, зроблені відповідачем-2 та відповідачем-3 в акті ревізії висновки є безпідставними та необґрунтованими, а вимоги, які викладені у пунктах 2, 3, 4, 5 письмової вимоги Інспекції, є такими, що суперечать положенням законодавства, а тому є незаконними, порушують права позивача та підлягають скасуванню як протиправні. Держфінінспекція стосовно задоволення позовних вимог ДНВК «КІА» заперечує, посилаючись на їх необґрунтованість. У письмових запереченнях відповідача вказано на те, що Інспекція у спірних правовідносинах діяла виключно на підставі та в межах повноважень, наданих законодавством. Зауважувалось на тому, що викладені в листі відповідача-1 вимоги повністю ґрунтуються на приписах чинного законодавства та спрямовані на усунення встановлених у ході ревізії порушень. Ухвалою суду від 15 січня 2014 року (протокольною) розгляд справи продовжено у порядку письмового провадження. Дослідивши матеріали справи, врахувавши усні та письмові пояснення представників сторін, судом встановлено наступне. Держфінінспекцією на підставі п. 1.2.3.1 Плану контрольно-ревізійної роботи Державфінінспекції в м. Києві на ІІ квартал 2013 року та відповідно до направлень, виданих начальником Держфінінспекції в м. Києві, від 05 квітня 2013 року №№1197, 1198, 1199, 1200 проведено планову ревізію фінансово-господарської діяльності ДНВК «КІА» за період з 01 березня 2011 року по 01 квітня 2013 року, в результаті якої встановлено ряд порушень, що зафіксовані в акті від 08 липня 2013 року №08-30/1556. На підставі акту ревізії від 08 липня 2013 року №08-30/1556 Держфінінспекцією на адресу позивача надіслано письмову вимогу «Про усунення виявлених ревізією порушень» від 15 серпня 2013 року №26-08-14-14/11010 (далі - вимога від 15 серпня 2013 року). У пункті 2 вимоги від 15 серпня 2013 року зазначено наступне: «… в порушення вимог ст. 11 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10 квітня 1992 року №2269-ХІІ, п. 8 Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04 жовтня 1995 року №786, ДНВК «КІА» недоотримано доходів від контрагентів за період з 01 жовтня 2011 року по 01 квітня 2013 року на загальну суму 413348грн. 20коп., чим нанесено збитки Корпорації на зазначену суму…». У зв'язку з наведеним Держфінінспекція у пункті 2 вимоги зазначає про необхідність стягнення з контрагентів кошти в сумі 413348грн. 20коп., у тому числі шляхом проведення претензійно-позовної роботи. У пункті 3 вимоги від 15 серпня 2013 року зазначено наступне: «…в порушення п. 17 Методики №786, державним бюджетом недоотримано доходів в сумі 144609грн. 40коп., чим нанесено збитки Державному бюджету на зазначену суму…». У зв'язку з наведеним Держфінінспекція у пункті 3 вимоги зазначає про необхідність: відобразити в обліку заборгованість перед Державним бюджетом України; перерахувати до Державного бюджету України кошти в сумі 144609грн. 40коп., отримані від орендної плати у відповідності до вимог чинного законодавства України. У пункті 4 вимоги від 15 серпня 2013 року зазначено наступне: «…в порушення п. 5.1.7 Галузевої угоди на 2010-2011 роки, п. 1.2 наказу №88 «Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» від 24 травня 1995 року та п. 3 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року №996, Корпорацією в період з 01 листопада 2011 року по 01 квітня 2012 року фізичним особам незаконно нарахована та виплачена заробітна плата (з перерахуванням до державних цільових фондів) на суму 67498грн. 50коп., чим нанесено Корпорації збитки на вищевказану суму…». У зв'язку з наведеним Держфінінспекція у пункті 4 вимоги зазначає про необхідність: забезпечити повернення коштів в сумі 49305грн. у відповідності до вимог чинного законодавства України; провести перерахунок та відповідні взаємозвірки щодо сум внесків до Фонду в сумі 18193грн. 50коп. У пункті 5 вимоги від 15 серпня 2013 року зазначено наступне: «…в порушення ст. 97 Кодексу законів про працю від 10 грудня 1971 року №322 (зі змінами та доповненнями), умов Колективного договору, працівникам незаконно виплачена премія за успішне та дострокове виконання робіт в сумі 53300грн. та перераховано до фондів кошти в сумі 19667грн. 70коп., чим нанесено збитки Корпорації на загальну суму 72967грн. 70коп.…». У зв'язку з наведеним Держфінінспекція у пункті 5 вимоги зазначає про необхідність: забезпечити повернення коштів в сумі 53300грн. у відповідності до вимог чинного законодавства України; провести перерахунок та відповідні взаємозвірки щодо сум внесків до Фонду в сумі 19667грн. 70коп. Також згідно з вказаною вимогою позивачу до 16 вересня 2013 року необхідно було надіслати на адресу Інспекції інформацію про вжиті заходи та виконання вимог разом з копіями первинних, розпорядчих та інших документів. На час вирішення даного спору оскаржувані пункти вимоги від 15 серпня 2013 року позивачем не виконані. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення щодо їх задоволення, оцінивши, відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору в межах заявлених вимог, суд дійшов наступних висновків. Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначає Закон України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» від 26 січня 1993 року №2939-XII (з урахуванням відповідних змін; далі - Закон України №2939-ХІІ). Відповідно до статті 2 Закону України №2939-ХІІ головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням законодавства на всіх стадіях бюджетного процесу щодо державного і місцевих бюджетів, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за рішенням суду, винесеним на підставі подання прокурора або слідчого для забезпечення розслідування кримінальної справи. Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України №2939-ХІІ інспектування здійснюється органом державного фінансового контролю у формі ревізії та полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово-господарської діяльності підконтрольної установи, яка повинна забезпечувати виявлення наявних фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб. Результати ревізії викладаються в акті. Статтею 8 Закону України №2939-ХІІ встановлено, що одними з основних функцій органу державного фінансового контролю є здійснення державного фінансового контролю та контролю за: виконанням функцій з управління об'єктами державної власності; цільовим використанням коштів державного і місцевих бюджетів; цільовим використанням і своєчасним поверненням кредитів (позик), одержаних під державні (місцеві) гарантії; складанням бюджетної звітності, паспортів бюджетних програм та звітів про їх виконання (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі), кошторисів та інших документів, що застосовуються в процесі виконання бюджету; станом внутрішнього контролю та внутрішнього аудиту у розпорядників бюджетних коштів; усуненням виявлених недоліків і порушень; а також, вживання в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб. Відповідно до пунктів 7 та 10 частини 1 статті 10 Закону України №2939-ХІІ органу державного фінансового контролю надається право: пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; та звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів. Так, предметом розгляду частини позовних вимог є дії заступника начальника та головного держфінінспектора під час викладення в акті від 08 липня 2013 року №08-30/1556 відповідних висновків. Так, загальне визначення акту перевірки наведено у пункті 3 Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого Наказом Державної податкової адміністрації України від 22 грудня 2010 року №984 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 12 січня 2011 року за №34/18772) (далі - Порядок №984), згідно з яким акт - це службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства. У цьому випадку акт перевірки, в якому відображено узагальнений опис виявлених перевіркою порушень законодавства, що, в свою чергу, відповідає встановленим правилам складання акта перевірки, не є правовим документом, який встановлює відповідальність суб'єкта господарювання та, відповідно, не є актом індивідуальної дії у розумінні частини 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України. Крім того, за визначеннями, наведеними у пункті 3 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 року №550 (далі - Порядок №550), акт ревізії - документ, який складається посадовими особами контролюючого органу, що проводили ревізію, фіксує факт її проведення та результати. Заперечення, зауваження до акта ревізії (за їх наявності) та висновки на них є невід'ємною частиною акта. Водночас, згідно з частиною 1 статті 13 Закону №2939-XII дії або бездіяльність посадових осіб органу державного фінансового контролю можуть бути оскаржені в судовому або адміністративному порядку. Проте, суд зауважує на тому, що диспозиція цієї статті передбачає оскарження дій службової особи, які пов'язані з порушенням порядку проведення перевірки (ревізії), наприклад, з порушенням трудового розпорядку такою особою під час проведення ревізії; дій, які полягають у перевищенні повноважень службовою особою щодо обмеження прав у можливості ознайомлення з результатами контрольного заходу, (ревізії); дій щодо проведення ревізії без установлених законом підстав та/або з порушенням чинного законодавства тощо. При цьому, дії службової особи щодо включення до акта певних висновків не можуть бути предметом розгляду у суді, оскільки, заперечення, зауваження до акта ревізії (за їх наявності) та висновки на них є невід'ємною частиною акта. Це свідчить про те, що дії, пов'язані з включенням до акта висновків, є обов'язковими, тоді як самі висновки такими не є. Обов'язковою ознакою дій суб'єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб'єктів відповідних правовідносин і мають обов'язковий характер. Висновки, викладені в акті, не породжують обов'язкових юридичних наслідків. Водночас, судження контролюючого органу про допущені порушення суб'єктом господарювання є висновками тільки контролюючого органу, зазначення яких в акті перевірки не суперечить чинному законодавству. Такі твердження акта можуть бути підтверджені або спростовані судом у разі спору про законність рішень, дій, в основу яких покладені згадувані висновки акта. За таких обставин є наявним висновок про те, що акт перевірки не є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов'язків для осіб, робота (діяльність) яких перевірялися, тому його висновки не можуть бути предметом спору. Відсутність спірних відносин, в свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту. Акт перевірки є носієм доказової інформації про виявлені контролюючим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єктами господарювання, документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу, а тому оцінка акта, в тому числі - й оцінка дій службових осіб контролюючого органу щодо його складання, викладення у ньому висновків перевірки, може бути надана судом при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акта. Наведені висновки суду узгоджуються з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 10 вересня 2013 року у справі №21-237а13. При цьому, судом враховується, що відповідно до частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України. Таким чином, враховуючи наведене, є наявним те, що висновки заступника начальника та головного держфінінспектора, викладені в акті ревізії від 08 липня 2013 року №08-30/1556, не породжують та не змінюють права та обов'язки позивача, а тому вимоги про визнання таких висновків неправомірними не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. Крім того, суд звертає увагу на те, що ДНВК «КІА», обґрунтовуючи необхідність визнання дій відповідача-2 та відповідача-3 при складанні акта ревізії від 08 липня 2013 року протиправними, не наводить жодних доводів, які б свідчили про активну поведінку останніх, направлену на порушення прав позивача, а вказує лише на помилковість їх висновків, викладених в акті. Отже, суд дійшов висновку, що позов в частині оскарження дій відповідача-2 та відповідача-3 задоволенню не підлягає. Надаючи оцінку пунктам 2, 3 вимоги від 15 серпня 2013 року суд вважає за необхідне зазначити наступне. Зі змісту акту ревізії від 08 липня 2013 року вбачається, що Держфінінспекцією за результатами обстеження об'єктів нерухомого майна, що перебуває на балансі ДНВК «КІА» встановлено, що частина приміщень позивача згідно з договорами була надана останнім іншим суб'єктам господарювання для зберігання їх майна, у той час як фактично такі суб'єкти господарювання використовують їх на правах оренди. Так, відповідачем-1 зроблено висновок про те, що позивачем протиправно не було укладено з контрагентами договори оренди, внаслідок чого завдано збитки як ДНВК «КІА», так і Державному бюджету України. Разом з тим, суд з такими висновками Держфінінспекції не погоджується, оскільки останні не відповідають вимогам чинного законодавства, з огляду на наступне. Як встановлено судом, у ході ревізії відповідачем-1 зафіксовано те, що експертна оцінка майна позивачем не здійснювалася. Разом з тим, Держфінінспекцією було обраховано розмір завданих ДНВК «КІА» та державі збитків, виходячи зі звіту оцінки майна, наданого ТОВ «Аванті-Груп» у 2005 році. Водночас, судом враховується, що відповідно до частини 2 статті 11 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 10 квітня 1992 року №2269-XII оцінка об'єкта оренди передує укладенню договору оренди. У разі, якщо на момент продовження дії договору оренди остання оцінка об'єкта оренди була зроблена більш як три роки тому, для продовження (поновлення) договору оренди провадиться оцінка об'єкта оренди. З наведеного вбачається те, що відсутність оцінки об'єктів нерухомого майна, як, на думку Держфінінспекції, повинні бути передані контрагентам позивача в оренду, унеможливлює обрахунок розміру орендної плати. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що органи державного фінансового контролю не наділені повноваженнями проводити оцінку об'єктів нерухомого майна, та, відповідно, визначати його вартість. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що листом Державної фінансової інспекції України від 29 жовтня 2013 року №24-14/563 за результатами розгляду скарги позивача від 26 вересня 2013 року №0101/146 доручено начальнику Держфінінспекції скасувати пункти 2 та 3 вимоги від 15 серпня 2013 року та притягнути до відповідальності винних осіб. Водночас, доказів виконання викладеного у вказаному листі доручення відповідачем-1 не надано. Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність скасування пунктів 2, 3 вимоги від 15 серпня 2013 року як таких, що прийняті відповідачем-1 з перевищенням повноважень. Стосовно пункту 4 вимоги від 15 серпня 2013 року суд вважає за необхідне зазначити про наступне. Судом встановлено, що в акті ревізії від 08 липня 2013 року зафіксовано те, що позивачем без зростання обсягів виробництва та темпів зростання продуктивності праці в порушення п. 5.1.7 Галузевої угоди на 2010-2011 роки збільшено оклади окремому підрозділу ДНВК «КІА» НДВ «АСУ АПК», внаслідок чого у період з 01 листопада 2011 року по 01 квітня 2012 року незаконно нараховано та виплачено заробітну плату на суму 67498грн. 50коп. Проте, наведені висновки відповідача не можуть вважатись такими, що відповідають вимогам чинного законодавства з огляду на таке. Відповідно до статті 97 Кодексу законів про працю України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною 2 цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Згідно з пунктом 5.1.7 Галузевої угоди на 2010-2011 роки, укладеної між Міністерством промислової політики України, Фондом державного майна України та профспілками автомобільного та сільськогосподарського машинобудування, машинобудівників та приладобудівників, космічного та загального машинобудування, радіоелектроніки та машинобудування, лісових галузей, машинобудування та металообробки, суднобудування, оборонної промисловості, енергетики та електротехнічної промисловості, атомної енергетики і промисловості України, що об'єдналися для ведення колективних переговорів, зареєстрованої 17 лютого 2010 року Міністерством праці та соціальної політики України за №9 (далі - Галузева угода) відповідно до законодавства підприємства самостійно розробляють форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством та угодою і встановлюють їх у колективних договорах. При встановленні тарифних ставок (посадових окладів), доплат і надбавок, премій і винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат, забезпечити середній рівень заробітної плати, вище двох прожиткових мінімумів, а також забезпечувати зростання фонду оплати праці на підприємствах відповідно до росту обсягів виробництва (в порівняльних цінах) та темпів зростання продуктивності праці. Аналіз наведеного пункту Галузевої угоди дає підстави для однозначного висновку про те, що власник підприємства або уповноважений ним орган зобов'язаний забезпечити зростання фонду оплати праці за наявності таких умов як ріст обсягів виробництва та темпів зростання продуктивності праці. Тобто, на думку суду, порушення даного пункту Галузевої угоди може мати місце виключно у випадку незабезпечення власником підприємства або уповноваженим ним органом зростання фонду оплати праці при рості обсягів виробництва та темпів зростання продуктивності праці. Водночас, збільшення розмірів посадових окладів у межах фонду оплати праці чинним законодавством не забороняється. З наведеного є наявним висновок про безпідставність висновків Держфінінспекції щодо порушення позивачем пункту 5.1.7 Галузевої угоди та статті 97 Кодексу Законів про працю України, а відтак про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування пункту 4 вимоги від 15 серпня 2013 року. Надаючи правову оцінку пункту 5 вимоги від 15 серпня 2013 року суд виходить з наступного. Так, під час ревізії контролюючим органом було встановлено, що позивачем виплачено працівникам непередбачену Колективним договором премію за успішне та дострокове виконання робіт, що спричинило завдання ДНВК «КІА» збитків на загальну суму 72967грн. 70коп. Таке твердження відповідача-1, на думку суду, є необґрунтованим. Так, як вже було зазначено раніше, відповідно до статті 97 Кодексу законів про працю України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Відповідно до пункту 5.1.15 Галузевої угоди сторони домовилися, що формування, розподіл і використання фонду оплати праці, а також коштів на соціально-культурні заходи і житлове будівництво на підприємствах роботодавцям розглядати разом із профспілковими комітетами. Пунктом 5.1.17 Галузевої угоди визначено, що зміни форм, систем оплати праці, преміювання, встановлення надбавок та виплат працівникам, а також їх розмірів на підприємствах сторони домовилися проводити за погодженням з профспілковими комітетами. Тобто, зі змісту Галузевої угоди вбачається, що прийняттю рішення про виплату працівникам певного виду премії обов'язково повинно передувати погодження профспілкового комітету про таке преміювання. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі протоколу засідання профспілкового комітету по ДНВК «КІА» від 07 грудня 2011 року №11 , яким погоджено рішення про преміювання працівників НДВ «УСУ АПК», позивачем виплачено премію працівниками вказаного відділу за дострокове та успішне виконання робіт по договору №105/22-2011 від 07 листопада 2011 року. За таких обставин, суд дійшов висновку про необґрунтованість твердження відповідача-1 про порушення позивачем вимог статті 97 Кодексу законів про працю України. При цьому судом враховується, що непередбачення в Колективній угоді конкретного виду премії за наявності фінансової можливості забезпечити її виплату не може бути підставою для віднесення таких витрат до збитків підприємства. Таким чином, пункт 5 вимоги від 15 серпня 2013 року є протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Частина 2 статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Доказів, які б свідчили про правомірність оскаржуваної вимоги відповідача-1 у відповідних пунктах, на розгляд суду не надано. Разом з тим, ДНВК «КІА» доведено обґрунтованість заявленого позову. Таким чином, враховуючи вище наведене, положення, зокрема, статей 2, 11, 162 Кодексу адміністративного судочинства України, межі заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов ДНВК «КІА» підлягає частковому задоволенню шляхом визнання протиправними та скасування вимог Держфінінспекції, викладених у пунктах 2, 3, 4, 5 вимоги «Про усунення виявлених ревізією порушень» від 15 серпня 2013 року №26-08-14-14/11010. Решта частини позовних вимог ДНВК «КІА» задоволенню не підлягає. Відповідно до частини 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України. При цьому згідно з частиною 3 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Результат розгляду: partial