Рішення адміністративного суду від 2014-02-26 00:00:00+02

До Печерського районного суду м. Києва звернулась [PERSON] з позовом до Пенсійного Фонду України, Управління Пенсійного Фонду України в Жовтневому районі міста Полтави про визнання незаконною бездіяльність Правління Пенсійного фонду України щодо передачі уповноваженому територіальному органу її заяви для прийняття рішення про поновлення виплати їй пенсії за віком за межами України, зобов'язання відповідачів поновити їй виплату пенсії за період з 07.10.2009 року за межі України. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 28 вересня 2012 року в задоволенні позову відмовлено. Позивач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Справа розглянута відповідно до п. 2 ч. 1 ст.197 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Як встановлено судом першої інстанції, позивачка є пенсіонеркою за вислугою років, перебуває на обліку в Управлінні соціального захисту населення Октябрського райвиконкому м. Полтави з 07.02.2000 року, що підтверджуються довідками, виданими Управлінням соціального захисту населення Октябрського райвиконкому м. Полтави (а. с. 15). 04.12.2000 року позивачка виїхала з України до Держави Ізраїль на постійне місце проживання, після чого виплата пенсії була припинена. 08.02.2012 року [PERSON] звернулась до відповідачів із заявами про поновлення виплати їй пенсії, у зв'язку з прийняттям Конституційним судом України рішення № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року, яким визнано недійсними положення п. 2 ч. 1 ст. 49 та другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Разом з тим, листами відповідачів від 02.03.2012 року та 20.04.2012 року позивачці було відмовлено в поновленні пенсії, у зв'язку з відсутністю на те законодавчо обґрунтованих підстав (а. с.17-19). Позивач, не погоджуючись з рішеннями суб`єктів владних повноважень та, вважаючи свої конституційні права щодо пенсійного забезпечення порушеними, звернулась з позовом до суду. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення невірно застосував норми матеріального права, що мають значення для вирішення справи та дійшов невірного висновку, з яким суд апеляційної інстанції частково не погоджується, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на час виїзду позивача на постійне місце проживання в державу Ізраїль положення п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" діяли у редакції, згідно якої виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Між Україною та Ізраїлем відсутній міжнародний договір, який би передбачав виплату пенсії позивачу під час її проживання в Ізраїлі. Проте, рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" був визнаний таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Згідно п. 2 рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Таким чином, положення п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність 07 жовтня 2009 року. З огляду на те, що після прийняття рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 виникли умови для поновлення виплати пенсії, то позивач має право на поновлення виплати пенсії. Відмовляючи в задоволенні вимог позивача про поновлення виплати пенсії Пенсійний фонд України послався на те, що рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 поширюється виключно на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після його прийняття. Однак, такі доводи Пенсійного фонду України не ґрунтуються на вимогах закону. Як раніше зазначалося, положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009. Відтак, зазначене рішення поширюється на всіх осіб, яким було припинено виплату пенсії з підстав, передбачених ч. 2 ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Разом з тим, до компетенції Пенсійного фонду України не належить прийняття рішення про поновлення виплати пенсії чи про відмову в поновленні її виплати, адже відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду. В той же час, слід зазначити, що позивачка не перебувала на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Жовтневому районі міста Полтави, будь-якого рішення по суті з призначення та виплати пенсії на користь позивача останнім не приймалось, а, отже, ПФУ та УПФУ не є належними відповідачами у справі, яких суд не може зобов`язати поновити пенсійні виплати. Однак, відповідно до ч. 2 ст.11 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Згідно ч. 3 ст. 7 Закону України "Про звернення громадян", якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. Таким чином, Пенсійний фонд України, отримавши заяву [PERSON] про поновлення пенсії, зобов'язаний був направити її за належністю до Управлінням соціального захисту населення Октябрського райвиконкому м. Полтави, де й була призначена пенсія за вислугою років. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення, невірно застосував норми матеріального права, що мають значення для вирішення справи та дійшов невірного висновку, з яким суд апеляційної інстанції частково не погоджується. Доводи апеляційної скарги позивача частково спростовують висновки суду першої інстанції, викладені у постанові від 28 вересня 2012 року, та є підставою для її скасування. За таких обставин, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції - скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.

Результат розгляду: partial