Рішення адміністративного суду від 2014-01-06 00:00:00+02

Фізична особа - підприємець [PERSON] звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Маріуполя про визнання дії щодо прийняття вимоги від 05.07.2013 року № 2232 незаконною та скасування вимоги від 05.07.2013 року № 2232. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є пенсіонером по інвалідності та перебуває на обліку в УПФУ в Жовтневому районі м. Маріуполя. Окрім того, він є приватним підприємцем та перебуває на спрощеній системі оподаткування. В порушення ч. 4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» без урахування звільнення позивача від сплати єдиного внеску відповідачем було винесено вимогу про сплату недоїмки від 05.07.2013 року у розмірі 2312,07 грн. Зазначену вимогу позивач вважає незаконною та просить її скасувати. Також позивач вказує на те, що йому не зрозуміло за який період виникла зазначена у вимозі недоїмка. До одержання пільги зі сплати єдиного внеску ним у складі єдиного податку сплачувалися відповідні суми, які податковим органом були перераховані Пенсійному фонду. Позивач у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання. Згідно заперечень позов не визнає. Посилаючись на Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" у редакції, що діяла на момент виникнення боргу, позивач не був звільнений від сплати єдиного внеску. У зв'язку з цим відповідач наполягав на правомірності надіслання вимоги про сплату недоїмки та відсутності підстав для задоволення заявлених позивачем вимог. Відповідно до ч.4 ст.128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. За таких обставин суд визнав можливим розглянути справу за відсутності позивача та представника відповідача на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Позивач - [PERSON], зареєстрований як фізична особа - підприємець, ідентифікаційний номер - [NUMBER], з 12.12.2008 року знаходиться на спрощеній системі оподаткування, що підтверджується свідоцтвом платника єдиного податку. Також позивач перебуває на обліку у відповідача, як пенсіонер та отримує пенсію по інвалідності, що підтверджується пенсійним посвідченням. Відповідач - Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Маріуполя є органом виконавчої влади, який в цих правовідносинах здійснює повноваження, покладені на нього ст. 12 Прикінцевих положень Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", Положенням про Пенсійний фонд України, затвердженим Указом Президента України від 6 квітня 2011 року №384/2011. У відповідності до ст. 12 Прикінцевих положень Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", у період до перетворення Пенсійного фонду України в неприбуткову самоврядну організацію він функціонує як центральний орган виконавчої влади на підставі норм цього Закону (крім норм, зазначених в абзаці шостому пункту 1 цього розділу) та Положення про Пенсійний фонд України, яке затвердженого Президентом України. Згідно з пунктом 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 6 квітня 2011 року N 384/2011, Пенсійний фонд України входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань пенсійного забезпечення та збору, ведення обліку надходжень від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Пунктом 7 цього Положення встановлено, що Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Маріуполя нарахувало позивачеві зобов'язання з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за січень-липень 2011 рік у розмірі 2312,07 грн., що підтверджується його розрахунком. Зазначений розрахунок був отриманий позивачем 28.07.2013 року, що підтверджується поштовим повідомленням. За даними особового рахунку позивача нарахування вказаної суми відбулося 27.06.2013 року, зазначена сума позивачем не сплачена. У зв'язку з цим та відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне страхування» (далі - Закон № 2464) відповідачем було сформовано вимогу від 05.07.2013 року № Ф-2232 про сплату недоїмки з єдиного внеску за 2011 рік у розмірі 2312,07 грн. У той самий час позивачем було здійснено сплату єдиного податку за січень-червень 2011 року у розмірі 1200,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 15.12.2010 року № 3. На підставі Податкового кодексу України та Постанови КМУ від 27.12.2010 року № 1196 «Про роз'яснення Указу Президента України від 3 липня 1998 р. N 727», яка діяла у спірний період, зазначені кошти були розподілені Жовтневою МДПІ м. Маріуполя на сплату єдиного податку у розмірі 43% та на сплату єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірі 57 %, що підтверджується листами Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекцій м. Маріуполя від 06.06.2011 року № 6649 та Державної податкової адміністрації у Донецької області від 19.07.2011 року № 133350/10/17-113-10. Позивач не погодився з наведеною вище вимогою та надав заяву про її узгодження. Рішенням Управлінням Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Маріуполя від 18.07.2013 року № 17110/08 про результати розгляду заяви про узгодження вимоги, заяву залишено без задоволення, а вимогу від 05.07.2013 року № Ф-2232 без змін. В подальшому позивач звернувся зі скаргою до Пенсійного фонду України щодо узгодження спірної вимоги. Рішенням Пенсійного фонду України від 28.10.2013 року № 28619/03-10 скаргу залишено без задоволення, а вимогу від 05.07.2013 року № Ф-2232 без змін. Позивач оскаржує зазначену вимогу повністю. Суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково виходячи з наступного. З 1 січня 2011 року набрав чинності Податковий кодекс України, яким змінено порядок сплати єдиного податку. Підрозділом 8 Розділу ХХ «Перехідних положень» Податкового кодексу України встановлено, що з 1 січня 2011 року Указ Президента України від 3 липня 1998 року N 727 "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" (далі - Указ № 727) застосовується з урахуванням особливостей. Однією з цих особливостей згідно з підрозділом 8 Розділу ХХ «Перехідних положень» Податкового кодексу України є те, що єдиний податок або фіксований податок сплачується на рахунок відповідного бюджету в розмірі частини єдиного податку або фіксованого податку, що підлягають перерахуванню до цих бюджетів відповідно до норм Указу N 727 (крім єдиного податку, який сплачується у січні 2011 року за останній звітний (податковий) період 2010 року). При цьому розподіл коштів єдиного податку або фіксованого податку на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та/або до Пенсійного фонду України Державним казначейством України не здійснюється. Постановою КМУ від 27.12.2010 року № 1196 «Про роз'яснення Указу Президента України від 3 липня 1998 р. N 727», яка діяла у спірний період, визначено, що суб'єкт малого підприємництва сплачує 43 відсотки нарахованого єдиного податку на рахунки відповідного бюджету та 57 відсотків нарахованого єдиного податку на рахунки органів Пенсійного фонду України як частину суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Відповідно до п. 2 Указу № 727, який діяв у спірний період, ставка єдиного податку для суб'єктів малого підприємництва - фізичних осіб встановлюється місцевими радами за місцем їх державної реєстрації залежно від виду діяльності і не може становити менше 20 гривень та більше 200 гривень на місяць. Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується листами Жовтневої міжрайонної державної податкової інспекцій м. Маріуполя від 06.06.2011 року № 6649 та Державної податкової адміністрації у Донецької області від 19.07.2011 року № 133350/10/17-113-10, позивачем було здійснено сплату єдиного податку за січень-червень 2011 року у розмірі 1200,00 грн. на рахунок місцевого бюджету. На підставі вищенаведених норм Жовтневою міжрайонною державною податковою інспекцією м. Маріуполя зазначені кошти були розподілені на сплату єдиного податку у розмірі 43% (86,00 грн. за кожний місяць) та на сплату єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірі 57 % (114,00 грн. за кожний місяць), що підтверджується вищенаведеними листами. Також зазначено, що сума єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування знаходиться на окремому рахунку Пенсійного фонду та нарахована як сплата цього внеску. Таким чином позивачем був сплачений єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період у розмірі 684,00 грн. На підставі викладеного суд вважає, що позовні вимоги про визнання дій незаконними та скасування вимоги від 05.07.2013 року у частині визначення боргу у розмірі 684,00 грн. підлягають задоволенню. Що стосується іншої суми боргу, наведеної у вимозі від 05.07.2013 року у розмірі 1628,07 грн., суд дійшов висновку про обґрунтованість її виникнення. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464 (у редакції що діяла на момент виникнення спірних правовідносин - до серпня 2011 року) єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування. Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464 (далі - Закон № 2464) визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. Відповідно до ч. 11 ст. 8 Закону № 2464 єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. Згідно п. 3 ч.1 ст. 7 Закону № 2464 єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе та членів сім'ї, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу. Згідно зі ст. 1 Закону №2464 мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця. Статтею 22 Закону України «Про державний бюджет України на 2011 рік» встановлений розмір мінімальної заробітної плати на 2011 рік у місячному розмірі: з 1 січня - 941 грн., з 1 квітня - 960 грн., з 1 жовтня - 985 грн., з 1 грудня - 1004 грн. Таким чином, мінімальний розмір єдиного внеску у 2011 році становить: з 1 січня - 326,53 грн. (941 грн. *34,7%), з 1 квітня - 333,12 грн. (960 грн.*34,7 %), з 1 жовтня - 314,80 грн. (985 грн.*34,7%), з 1 грудня - 348,39 грн. (1004 грн.*34,7%). Тобто загальна сума зобов'язань позивача зі сплати єдиного внеску за період з січня по липень 2011 року складає 2312,07 грн. Як вже зазначалося, позивачем була здійснена сплата єдиного внеску у розмірі 684,00 грн., а єдиний внесок за липень 2011 року позивачем не сплачувався. Тобто позивач сплатив єдиний внесок не у повному обсязі. Таким чином, несплачена заборгованість позивача з зазначеного внеску складає 1628,00 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону № 2464 (у редакції на час складання вимоги) територіальний орган Пенсійного фонду у порядку, за формою і в строки, встановлені Пенсійним фондом за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Згідно зі п. 16 ст. 25 Закону № 2464 строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується. А відтак, відповідачем було правомірно сформовано вимогу від 05.07.2013 року № 2232 у частині сплати боргу у розмірі 1628,00 грн. Суд не приймає до уваги посилання позивача на звільнення його від сплати єдиного внеску. Зміни до ч. 4 ст. 4 Закону № 2464, які звільняють фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами, були внесені Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих норм Податкового кодексу України» № 3609 від 07.07.2011 року. Цей закон набрав чинності 06.08.2011 року. Тобто на момент виникнення заборгованості, а саме з січня по липень 2011 року позивач не був звільнений від сплати єдиного внеску. Зважаючи на це суд дійшов висновку про правомірність висновків відповідача щодо наявності боргу у розмірі 1628,00 грн. та підстав для складання вимоги від 05.07.2013 року № 2232. Таке обумовлює відмову у задоволенні позовних вимог про скасування зазначеної вимоги в частині сплати боргу у розмірі 1628,00 грн. Відповідно до ст. 94 КАС України стягненню не підлягають. На підставі викладеного,

Результат розгляду: partial