Рішення адміністративного суду від 2014-02-19 00:00:00+02

19.08.2013 року посадовими особами відповідача проведена фактична перевірка господарської одиниці кафе «[INFO]», що розташований за адресою: [ADDRESS] суб'єкта господарської діяльності ФОП [PERSON], за результатами якої складено Акт фактичної перевірки (далі Акт перевірки). Зазначеною перевіркою встановлені порушення позивачем п.п. 11, 12, 13 ст. 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" та п.п. 267.6.1-267.6.3 п. 267.6 ст. 267 Податкового кодексу України. На підставі зазначеного Акту перевірки відповідачем 06.09.2013 року прийняті: - податкове повідомлення-рішення № 0002902202, яким до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) у розмірі 21786 грн. - податкове повідомлення-рішення № 0002912202, яким до позивача застосована сума штрафних (фінансових) санкцій у розмірі 459 грн. Відповідно до розрахунків штрафних санкцій по акту фактичної перевірки (а.с.7,9) відповідачем зафіксовані наступні порушення: - порушення порядку використання режиму попереднього програмування найменування, цін товарів (послуг) та обліку їх кількості, за що застосоване фінансову санкцію у сумі 85 грн. - не відповідність суми готівкових коштів на місці проведення розрахунків сумі коштів, яка зазначена в денному звіті РРО, за що застосоване фінансову санкцію у сумі 1 грн. - ведення обліку товарних запасів з порушенням, за що застосоване фінансову санкцію у сумі 21700 грн. - порушення використання торгового патенту, за що застосоване фінансову санкцію у сумі 459 грн. Не погодившись з зазначеними податковими повідомленнями - рішеннями позивач звернувся зі скаргою до Головного управління Міндоходів в АР Крим , по якій 19.11.2013 року прийнято Рішення про результати розгляду первинної скарги, відповідно до якого оскаржувані податкові повідомлення-рішення залишені без змін, а первинна скарга без задоволення. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. Ст.19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (далі ПК України). В главі 8 ПК України визначені види перевірок органів державної податкової служби, порядок їх проведення. Відповідно до п.75.1 ст.75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Відповідно до п.п.75.1.3. п. 75.1 ст.75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об'єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється органом державної податкової служби щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, патентів, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами). Відповідно до п. 80.1. ст. 80 ПК України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи). Стосовно епізоду прийняття податкового повідомлення - рішення від 06.09.2013 року № 0002912202, яким застосоване до позивача штрафна (фінансова) санкція у розмірі 459 грн., за порушення п.п.267.6.1 п.267.6 ст.267 ПК України, суд зазначає наступне. Порядок використання торгового патенту передбачений п. 267.6. ст. 267 ПК України. Оригінал торгового патенту повинен бути розміщений: на фронтальній вітрині магазину, а за її відсутності - біля реєстратора розрахункових операцій; на фронтальній вітрині малої архітектурної форми; на табличці в автомагазинах, на розвозках та інших видах пересувної торговельної мережі, а також на лотках, прилавках та інших видах торговельних точок, відкритих у відведених для торговельної діяльності місцях; у пунктах обміну іноземної валюти; у приміщеннях для надання платних послуг, а також у приміщеннях, в яких проводяться розважальні ігри (п.п.267.6.1.п.267.6 ст.267 ПК України). Згідно п.п.267.6.2. п.267.6 ст. 267 ПК України торговий патент повинен бути відкритий та доступний для огляду. Відповідно до п.п.267.6.3. п.267.6 ст. 267 ПК України для запобігання пошкодженню торгового патенту (вигорання на сонці, псування внаслідок затікання дощової води, псування сторонніми особами тощо) дозволяється розміщувати нотаріально засвідчені копії торгових патентів у визначених цією частиною місцях. При цьому оригінал такого патенту повинен зберігатися у відповідальної особи суб'єкта господарювання або відповідальної особи відокремленого підрозділу, яка зобов'язана надавати його для огляду уповноваженим законом особам. Таким чином, оригінал, або нотаріально засвідчена копія торгового патенту повинні бути відкрити та доступні для огляду. Позивач зазначає, що торговий патент при проведенні перевірки був у залі кафе у «Куточку споживача», копія торгового патенту знаходилася в папці з документами біля РРО. Під час розгляду справи судом досліджений оригінал патенту, копія якого залучена до матеріалів справи. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували зазначені твердження позивача. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем не порушений порядок використання торгового патенту. Згідно ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини нка яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування покладається в спорі на відповідача-орган публічної влади, який повинен подати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії. Доказів правомірності, законності та обґрунтованості висновків, щодо порушення позивачем порядку використання патенту суду не надано. Оскільки судом встановлено, що позивачем не порушено вимоги, щодо використання торгового патенту, у зв'язку з чим, у відповідача були відсутні правові підстави для прийняття податкового повідомлення-рішення від 06.09.2013 року № 0002912202, яким до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій (штраф) у сумі 459 грн. Стосовно епізоду прийняття податкового повідомлення - рішення від 06.09.2013 № 0002902202, суд зазначає наступне. Правові засади застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг визначені Законом України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" від 6 липня 1995 року N 265/95-ВР (далі Закон № 265). Відповідно до п. 12 ст. 3 Закону № 265 суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов'язані: вести у порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювати продаж лише тих товарів, які відображені в такому обліку, за винятком продажу товарів особами, які відповідно до законодавства оподатковуються за правилами, що не передбачають ведення обліку обсягів реалізованих товарів (наданих послуг). Отже позивач не позбавлений права зберігати всі відповідні документи, тобто вести облік товарних запасів, що підтверджують оприбуткування товарів не лише за місцем реалізації. Згідно ст. 6 Закону № 265 облік товарних запасів фізичною особою - підприємцем ведеться у порядку, визначеному чинним законодавством, а юридичною особою (її філією, відділенням, іншим відокремленим підрозділом) - у порядку, визначеному відповідним національним положенням (стандартом) бухгалтерського обліку. Облік ведеться з урахуванням особливостей, встановлених для суб'єктів малого підприємництва. Обов'язок із ведення обліку товарних запасів не застосовується до осіб, які відповідно до законодавства оподатковуються за правилами, що не передбачають ведення обліку придбаних або проданих товарів. З аналізу зазначеного вище вбачається, що облік товарних запасів є суто бухгалтерською категорією, тому порядок ведення обліку товарних запасів здійснюється на підставі норм законодавства, що регулюють порядок ведення бухгалтерського обліку. Відповідно до ст. 20 Закону № 265 до суб'єктів господарювання, що здійснюють реалізацію товарів, які не обліковані у встановленому порядку, застосовується фінансова санкція у розмірі подвійної вартості не облікованих товарів, які не обліковані за місцем реалізації та зберігання, за цінами реалізації, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначені Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Згідно зі ст.1 Закону бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень. Пунктом 2 ст. 3 вказаного Закону передбачено, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку. Відповідно до п. п. 1,2 ст. 9 Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Як вбачається з п. 3 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов'язаних рахунках бухгалтерського обліку. Операції в іноземній валюті відображаються також у валюті розрахунків та платежів по кожній іноземній валюті окремо. З наданого акту слідує, що податковий орган зробив висновок про порушення позивачем п. 12 ст. 3 Закону № 265 у зв'язку з не наданням під час перевірки первинних документів на товарні запаси, що знаходилися на місце здійснення господарської діяльності. У листі Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва № 16277 від 29.12.2009 р. зазначено, що до документів, які є підставою для оприбуткування товару, як правило, належать накладні та товарно-транспортні накладні. Такі документи є підставою для внесення записів до облікових бухгалтерських реєстрів. Відсутність відповідних первинних документів, які підтверджують рух товарно-матеріальних цінностей, є порушенням установленого порядку ведення бухгалтерського обліку. Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи копіями накладних, що облік товарів, які перебували в кафе «[INFO]», здійснювався на підставі належним чином оформлених накладних. Крім цього, під час розгляду справи встановлено, що позивач веде книгу обліку доходів і витрат, яка заповнена відповідним чином та у позивача наявні товарно - транспортні накладні, які засвідчують факт поставки товару. Більш того, відсутність первинних документів у місці реалізації товару не свідчать про не ведення позивачем обліку товарних запасів відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки відповідно змісту ч. 7 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", визначено обов'язок підприємства забезпечувати належне зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку протягом встановленого строку. Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідач мав право витребувати від позивача первинні документи після проведення перевірки, однак будь яких вимог про витребування від позивача первинних документів, або доказів не надання таких документів за вимогою, відповідачем під час розгляду справи також не надано. За таких обставин суд дійшов висновку, що податковим органом було безпідставно кваліфіковано відсутність облікових документів у місці фактичної реалізації товарів, як порушення позивачем вимог п. 12 ст. 3 Закону № 265. Оскільки судом встановлено, відсутність порушення з боку позивача вимог п. 12 ст. 3 Закону № 265, у зв'язку з чим, у відповідача були відсутні правові підстави для прийняття податкового повідомлення-рішення від 06.09.2013 № 0002902202 в частині нарахування позивачу штрафних (фінансові) санкцій (штраф) у сумі 21700 грн. Що стосується встановлення відповідачем, порушення позивачем п.11 ст. 3 Закону № 265, а саме проведення позивачем розрахункових операцій через реєстратор розрахункових операцій з порушенням порядку використання режиму попереднього програмування найменування, цін товарів (послуг) та обліку їх кількості, за що застосоване фінансову санкцію у сумі 85 грн. та п. 13 ст. 3 Закону № 265, а саме не забезпечення відповідність сум готівкових коштів на місці проведення розрахунків сумі коштів, яка зазначена в денному звіті реєстратора розрахункових операцій, за що застосоване фінансову санкцію у сумі 1 грн. то суд зазначає, що позивачем ані в позовній заяві, ані під час судового розгляду не надано та не зазначено ніяких належних та допустимих доказів не порушення ним зазначених норм Закону № 265. Таким чином, податкове повідомлення-рішення від 06.09.2013 № 0002902202 в частині нарахування позивачу штрафних санкцій в сумі 86 грн. є таким що прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб визначений чинним законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Частиною 3 зазначеної статті передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Таким чином, податкові повідомлення-рішення від 06.09.2013 року № 0002912202 та від 06.09.2013 № 0002902202 в частині нарахування позивачу штрафних (фінансові) санкцій (штраф) у сумі 21700 грн. не можуть бути визнані такими, що прийняти на підставі, у межах повноважень та у спосіб визначений чинним законодавством. Враховуючи вищевикладене, оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності в порядку статей 69, 70, 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення від 06.09.2013 року № 0002912202 та податкового повідомлення - рішення від 06.09.2013 № 0002902202 в частині нарахування позивачу штрафних (фінансові) санкцій (штраф) у сумі 21700 грн. Під час прийняття постанови суд, зокрема, вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати (стаття 161 Кодексу адміністративного судочинства України). Якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа) (частина перша статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України). Відповідно до ч. 3 ст. 94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Вступна та резолютивна частини постанови проголошені в судовому засіданні 19.02.2014 року. У повному обсязі постанову складено та підписано 24.02.2014 року.

Результат розгляду: partial