Рішення адміністративного суду від 2014-03-31 00:00:00+03

06.03.2014 [PERSON] (далі-позивач) звернувся у Черкаський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до Головного управління Міндоходів у Черкаській області (далі-відповідач), в якому просив: визнати нечинними та скасувати податкові повідомлення-рішення (далі - ППР) від 12.02.2014: №0000032203, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з мита на товари, які ввозяться (пересилаються) громадянами, в розмірі 2601,16грн. (у т.ч. штрафні санкції - 520,23грн.); №0000042203, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість з ввезених на територію України товарів (далі ПДВ) в розмірі 5722,59грн. (у т.ч. штрафні санкції - 1144,52 грн.). Позов мотивований тим, що митні органи після проведення митного оформлення автомобіля позивача не мали права донараховувати податкові зобов'язання за його імпорт згідно з оскаржуваними рішеннями. На думку позивача, відповідач мав застосувати принцип індивідуальної відповідальності, виходячи з того, що фактично дії з купівлі автомобіля та сплати податків і зборів за його переміщення через митний кордон України здійснив за його дорученням [PERSON] Позивач не був обізнаний щодо надання цією особою неправдивих відомостей митним органам та недоплати зборів за переміщення товару. Тому просив визнати оскаржувані ППР нечинними та скасувати. Відповідач надав суду письмове заперечення проти позову, в якому зазначив, що у зв'язку з надходженням від уповноважених органів Нідерландів документально підтвердженої інформації про непідтвердження автентичності поданих митниці документів на автомобіль позивача, митне оформлення якого завершено, за результатами перевірки щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, встановлено заниження грошового зобов'язання з мита та ПДВ із-за декларування авто відповідно до даних інвойсу, що містив неправдиву інформацію про реальну вартість автомобіля та особу продавця-нерезидента. Тому у задоволенні позову просив відмовити. Третя особа надіслала письмове заперечення, зазначивши, що переміщення автомобіля позивача через кордон України проведено на Львівській митниці, при цьому довірена особа позивача сплатила лише заставу, а митне оформлення проводилося Черкаською митницею. Представники сторін у судовому засіданні підтримали правові позиції у спорі. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з такого. З письмових доказів у справі суд встановив, що головним державним ревізором-інспектором відділу валютування та митного аудиту відповідача Тогобіцьким А.П. на підставі наказу відповідача від 05.11.2013 №287 у зв'язку з надходженням від уповноважених органів Королівства Нідерланди документально підтвердженої інформації про непідтвердження автентичності поданих Черкаській митниці документів на автомобілі проведено документальну невиїзну перевірку позивача щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів при переміщенні товару через митний кордон України за митною декларацією від 01.06.2011 №902000014/2011/570113. Перевіркою виявлено, що позивач при декларуванні транспортного засобу «VolkswagenCaddy» (номер кузова [NUMBER]), нарахуванні та сплаті платежів за митною декларацією від 01.06.2011 №902000014/2011/570113 допустив порушення: ст.ст.249, 262, 264 Глави 47 Митного кодексу України від 11.07.2002 №92-ІV (діючого станом на час здійснення спірних відносин) (далі - МК України №92-ІV); Закону України «Про митний тариф України» при визначенні суми ввізного мита згідно зі ставками ввізного мита; статей 8, 17, 25 Закону України «Про Єдиний митний тариф»; постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання митного оформлення товарів, що переміщуються громадянами через митний кордон України» від 03.12.2008 №1041; Закону України «Про порядок ввезення (пересилання) в Україну, митного оформлення й оподаткування особистих речей, товарів та транспортних засобів, що ввозяться (пересилаються) громадянами на митну територію України» від 13.09.2001 №2681-ІІІ; наказу Державної митної служби України «Про затвердження Правил митного контролю та митного оформленню транспортних засобів, що переміщуються громадянами через митний кордон України» від 17.11.2005 №1118; п.36.1 ст.36, п.188.1 ст.188 Податкового кодексу України від 02.10.2012 №2755-VІ (далі - ПК України), - що призвело до заниження податкового зобов'язання із ввізного мита в сумі 2080,93грн. та ПДВ у сумі 4578,07грн. За результатами перевірки складено акт від 13.11.2013 №34/23-00-22-03/[NUMBER] (далі - акт перевірки), на підставі якого прийнято оскаржувані ППР від 12.02.2014: №0000032203, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання мита на товари, які ввозяться (пересилаються) громадянами, в розмірі 2601,16грн. (у т.ч. штрафні санкції - 520,23грн.); №0000042203, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість з ввезених на територію України товарів в розмірі 5722,59грн. (у т.ч. штрафні санкції - 1144,52 грн.). Вищевказані порушення знайшли своє підтвердження в суді. Суд встановив, що за вищевказаною митною декларацією довірена особа від імені позивача згідно з довіреністю від 25.02.2011 серії ВРЕ №885700 [PERSON] задекларував товар «Автомобіль вантажний-фургон марки «VolkswagenCaddy» (б/в, 2007 рік виготовлення, двигун дизельний 66 kw/105к.с., 1896 см. куб., номер двигуна [NUMBER], колір оранжевий, номер кузова [NUMBER]) (далі - автомобіль). За довіреністю він від імені позивача уповноважений купити за межами України на його ім'я будь-який автомобіль за його розсудом, а також бути представником в органах митниці та державтоінспекції з питань сплати мита та реєстрації автомобіля. Автомобіль ввезено [PERSON] 30.03.2011 через Львівську митницю, як придбаний відповідно до інвойсу від 23.03.2011 №12121 вартістю 2500 євро. Продавцем зазначено компанію «IntercamExportb.v.», покупцем - позивача. Згідно з даними листа Львівської митниці від 31.03.2014 позивач вніс за автомобіль заставу, однак доказів цих обставин суду не надано. Митне оформлення за режимом «імпорт» здійснено позивачем у Черкаській митниці. Підставою для визначення митної вартості авто для сплати мита і ПДВ став висновок експертно-товарознавчого дослідження від 04.04.2011 №А-160 судового експерта-товарознавця Старинець М.В. (а.с.75-79), відповідно до якого вартість вказаного автомобіля склала 3985,28 євро. В подальшому відповідач здійснив перевірку автентичності документів, на підставі яких було ввезено автомобілі, у т.ч. - позивача, шляхом направлення запиту до митних органів королівства Нідерланди (вих. Черкаської митниці 20/1-11/011462 від 16.10.2012). Вказаний захід проведений відповідно до положень Угоди між Україною та Королівством Нідерланди про взаємну адміністративну допомогу в митних справах, підписану 07.06.2006 в м. Гаазі, затвердженої Указом Президента України № 219/2007 від 20.03.2007, та пп.2 п.4 Порядку здійснення контролю за правильністю визначення митної вартості товарів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.04.2008 № 339. За даними відповіді Митного Інформаційного Центру Нідерландів від 05.04.2013 DIS_2013_14926 та DIS_2013_14928 компанія «IntercamExportb.v.», зазначена як продавець в інвойсі на автомобіль позивача, автотранспортних засобів позивачу не продавала, інвойс від 23.03.2011 №12121 не видавала. Водночас, автомобіль позивачу був проданий компанією «IndeWalAuto's B.V» згідно з рахунком-фактурою від 23.03.2011 №110492 за 5800,00 євро (а.с.97). Отже, митним органом Нідерландів не підтверджено автентичність відомостей, які подавались уповноваженою особою позивача під час митного оформлення автомобіля за МД №570113, а митна вартість автомобіля була занижена. Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд виходив з такого. На час митного оформлення товару діяли положення МК України №92-ІV, а на час донарахувань відповідачем - Митний кодекс України від 13.03.2012 №4495-VI, що набрав чинності 01.06.2012 (далі - МК України №4495-VI). Ввезення товарів на митну територію України в режимі імпорту згідно зі ст.189 МК України №92-ІV передбачає: подання митному органу документів, що засвідчують підстави та умови ввезення товарів на митну територію України; сплату податків і зборів, якими обкладаються товари під час ввезення на митну територію України відповідно до законів України; дотримання вимог, передбачених законом, щодо заходів нетарифного регулювання та інших обмежень. Декларант на підставі абз.2 ст.88 МК України №92-ІV зобов'язаний: здійснити декларування товарів і транспортних засобів відповідно до порядку, встановленого цим Кодексом; на вимогу митного органу пред'явити товари і транспортні засоби для митного контролю і митного оформлення; надати митному органу передбачені законодавством документи і відомості, необхідні для виконання митних процедур; сплатити податки і збори. Посилання позивача на необізнаність з протиправними діями [PERSON] суд не взяв до уваги, оскільки згідно з даними графи 9 МД №570113 особою, відповідальною за фінансове врегулювання, та декларантом є позивач. Абз.1 ст. 81 МК України №92-ІV визначено, що декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари і транспортні засоби, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. Митна вартість товарів, які переміщуються громадянами через митний кордон України, для цілей нарахування податків і зборів згідно зі ст.249 МК України №92-ІV визначається на підставі заяви власника цих товарів чи уповноваженої ним особи за умови надання підтверджувальних документів (товарних чеків, ярликів тощо), які можна ідентифікувати з наявними товарами. При визначенні митної вартості товарів, які переміщуються у несупроводжуваному багажі та вантажному відправленні, крім вартості самих товарів враховується вартість їх страхування та перевезення (фрахту) до моменту перетинання ними митного кордону України. Пунктами 1-2 постанови КМУ від 03.12.2008 №1041 «Деякі питання митного оформлення товарів, що переміщуються громадянами через митний кордон України» (діючого на час здійснення спірних відносин) визначено, що під час ввезення будь-яким способом громадянами на митну територію України товарів, сумарна митна вартість яких перевищує суму, еквівалентну 1000 євро, та/або загальна вага перевищує 100 кілограмів, їх митна вартість визначається згідно з вимогами глави 47 Митного кодексу України. Митна вартість таких товарів заявляється у вантажній митній декларації. До документів, які підтверджують заявлену митну вартість товарів, що переміщуються громадянами через митний кордон України, належать: товарні чеки, ярлики тощо; рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа на товар; рахунок-фактура на надання транспортно-експедиційних послуг або довідка підприємства-перевізника, яке здійснило перевезення; страхові документи; каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) фірми виробника; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, що мають відповідні повноваження згідно із законодавством. Митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є їх ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, обчислена відповідно до положень цього Кодексу згідно зі ст.259 МК України №92-ІV. Визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, згідно з ч.1 ст.266 МК України №92-ІV здійснюється за такими методами: за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); за ціною договору щодо ідентичних товарів; за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; на основі віднімання вартості; на основі додавання вартості (обчислена вартість); резервного. Основним є метод визначення митної вартості товарів за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції). Ч.1 ст.267 МК України №92-ІV визначено, що митною вартістю за ціною договору щодо товарів, які імпортуються, є вартість операції, тобто ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби відповідно до частини другої цієї статті. Ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або які повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів на користь продавця та/або на користь продавця через третіх осіб, та/або на пов'язаних з продавцем осіб. Додавання до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, згідно з цією статтею робляться лише на основі об'єктивних даних, що підтверджуються документально та піддаються обчисленню. Також згідно з п.5 ч.2 вказаної статті при визначенні митної вартості до ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за оцінювані товари, додаються, зокрема, витрати на транспортування оцінюваних товарів до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України. Під час дослідження відповідачем документів для митного оформлення автомобіля позивача встановлено, що декларування митної вартості автомобіля за митною декларацією здійснено за 1 методом, митна вартість товару контролюючими органами не визначалась. Водночас факт продажу транспортного засобу позивачу за ціною 5800 євро підтверджується документами, отриманими від митних органів Королівства Нідерланди, та даними про витрати на доставку товару (90,34 євро) відповідно до наданих позивачем митниці довідки від 01.06.2011 про вартість транспортних витрат. Згідно з абз.1 ст. 69 МК України №92-ІV незалежно від закінчення операцій митного контролю, оформлення та пропуску товарів і транспортних засобів митний контроль за ними може здійснюватися, якщо є достатні підстави вважати, що мають місце порушення законодавства України чи міжнародного договору України, укладеного в установленому законом порядку, контроль за виконанням яких покладено законом на митні органи. У разі надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтвердженої інформації про непідтвердження автентичності поданих органові доходів і зборів документів щодо товарів, митне оформлення яких завершено, недостовірність відомостей, що в них містяться, а також запитів стосовно надання інформації про зовнішньоекономічні операції, які здійснювалися за участю суб'єктів зовнішньоекономічної діяльності - резидентів України, проводиться документальна невиїзна перевірка згідно з вимогами п.2 ч.2 ст.351 МК України №4495-ІV. Право контролюючого органу самостійно визначити базу оподаткування та податкові зобов'язання платника податків шляхом проведення дій, визначених пунктом 54.3 цієї статті, на підставі відомостей, зазначених у таких документах, передбачене п.54.4. ст.54 ПК України у разі надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтверджених відомостей щодо країни походження, вартісних, кількісних або якісних характеристик, які мають значення для оподаткування товарів і предметів при ввезенні (пересиланні) на митну територію України або територію вільної митної зони або вивезенні (пересиланні) товарів і предметів з митної території України або території вільної митної зони, які відрізняються від задекларованих під час митного оформлення. Згідно з п.п.54.3.6. п.54.3. ст.54 ПК України контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми ПДВ платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо результати митного контролю, отримані після закінчення процедури митного оформлення та випуску товарів, свідчать про заниження або завищення податкових зобов'язань, визначених платником податків у митних деклараціях. Обов'язок із сплати митних платежів після завершення митного оформлення товарів та їх випуску відповідно до п.4 ч.1 ст.289 МК України №4495-ІV виникає, якщо внаслідок перевірки митної декларації чи за результатами документальної перевірки орган доходів і зборів самостійно визначає платнику податків додаткові податкові зобов'язання. Оскільки сплата ПДВ та ввізного мита за митне оформлення в Україні автомобіля позивача здійснювалася із розрахунку вартості авто згідно з даними вищезгаданого висновку судового експерта, що є нижчою, ніж дійсна вартість придбаного транспортного засобу за рахунком-фактурою, тому донарахування податкових зобов'язань на різницю цих сум суд вважає правомірним, так як вказані обставини призвели до недоплати мита на суму 2080,93грн. та ПДВ - 4578,07грн. Донарахування штрафних санкцій за оскаржуваними ППР обґрунтоване вимогами п.123.1. ст.123 ПК України, згідно з яким у разі самостійно визначення контролюючим органом суму податкового зобов'язання, - це тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов'язання. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач довів правомірність проведених донарахувань сум ПДВ і ввізного мита та безпідставність заявленого позову. У зв'язку з відсутністю підстав для задоволення позовних вимог, на виконання ст.94 КАС України про вирішення питання стягнення судових витрат пропорційно задоволеним вимогам, суд виходив з такого. Цей позов є майновим, оскільки прямо впливає на склад майна позивача. Згідно з абз.2 п.п.1 п.3 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" за подання до адміністративного суду позову майнового характеру судовий збір справляється у розмірі 2 відсотків розміру майнових вимог, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 4 розмірів мінімальної заробітної плати. Таким чином ставкою судового збору у цій справі є сума: 1827,00грн. (1,5 розміру мінімальної заробітної плати). Ч.3 ст.4 вказаного Закону передбачено, що під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги. Враховуючи часткову оплату позивачем судового збору при поданні позову в розмірі 182,70грн. та вищезазначені обставини, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з позивача на користь Державного бюджету України судового збору в розмірі 1644 грн. 30 коп.

Результат розгляду: granted