Рішення адміністративного суду від 2014-04-01 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Служби безпеки України в Чернігівській області (далі - УСБ України в Чернігівській області), Служби безпеки України (далі - СБУ) в якому просить суд: - визнати протиправними дії УСБ України в Чернігівській області та СБУ щодо не виплати йому при звільненні частини одноразової грошової допомоги та компенсації за не отримане речове майно та зобов'язати відповідачів здійснити нарахування та виплату належних позивачу сум відповідно до закону, а саме: невиплачену частину одноразової грошової допомоги при звільненні на пенсію за період проходження ним строкової служби в лавах Збройних Сил СРСР в сумі 8150,72 грн. та невиплачену компенсацію за не отримане речове майно в сумі 4937,96 грн.; - зобов'язати відповідачів здійснити розрахунок середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 23.08.2013 по день розгляду справи у суді та стягнути з відповідачів розраховану суму на користь [PERSON] В обґрунтування позову позивач посилається на те, що наказом начальника УСБ України в Чернігівській області від 23 серпня 2013 року №139-ос [PERSON] виключено зі списків особового складу Управління у зв'язку зі звільненням з військової служби за станом здоров'я. Позивач вважає протиправними дії відповідача щодо не зарахування до календарної вислуги, при розрахунку суми одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби на пенсію, періоду проходження ним строкової військової служби в лавах Збройних Сил СРСР у період з 09.11.1982 по 11.12.1984 в сумі 8150,72 грн. Позивач також зазначає, що при звільненні йому була нарахована компенсація за не отримане речове майно на суму 4937,96 грн. проте вказані кошти не виплачені відповідачами, посилаючись на відсутністю асигнувань відповідних статей кошторису. [PERSON] вважає, що відповідачами були порушені вимоги статті 116 Кодексу законів про працю України, тому згідно статті 117 Кодексу законів про працю України, відповідачі зобов'язані виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 23.08.2013 по день розгляду справи. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей» до строку календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні зараховується поряд з іншими і військова служба в Збройних Силах. Така норма діяла на момент звільнення позивача з органів внутрішніх справ. Частиною 6 пункту 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що у разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги. Аналогічна норма передбачена і в Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців Служби безпеки України, затвердженої наказом СБУ від 23.01.2008 №35/ДСК. Довідкою ГУ МВС України в місті Києві від 21.08.2013 №19/вх.Т-164 підтверджено, що позивачу при попередньому звільненні з військової служби з МВС України було обчислено календарну вислугу років для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні без урахування періоду його служби в Збройних Силах СРСР. Таким чином, відповідачі вважають, що питання зарахування [PERSON] періоду його служби у Збройних Силах СРСР до календарної вислуги років, при виплаті одноразової грошової допомоги при попередньому звільненні з військової служби має вирішувати МВС України. Щодо вимоги позивача про зобов'язання виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, то представник відповідача вказав, що [PERSON] є військовослужбовцем, а тому у вказаному питанні на нього не поширюються норми Кодексу законів про працю України. Розглянувши документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача та представника відповідачів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з огляду на наступне. У відповідності до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Судом встановлено, що відповідно до Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України полковника юстиції [PERSON] (Б-000075), інспектора II категорії 3 сектору відділу кадрового забезпечення, звільненого наказом Голови СБ України від 25 липня 2013 № 827-ос з військової служби за підпунктом «а» пункту 61 та підпунктом «б» пункту 63 (за станом здоров'я - непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час) у запас СБУ з правом носіння військової форми одягу, наказом начальника УСБ України в Чернігівській області від 23 серпня 2013 року № 139-ос виключено зі списків особового складу з 23 серпня 2013 року. Вислуга років на пенсію станом на 23 серпня 2013 року склала: календарна - 26 років 8 місяців 8 днів, з них навчання у ВНЗ - 1 рік 11 місяців; пільгова - 7 місяців 7 днів; загальна - 27 років 3 місяці 15 днів. Календарна служба для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні на 23 серпня 2013 року склала 20 років. Вказане підтверджується довідкою УСБ України в Чернігівській області від 24 березня 2014 року № 74/11-21 (а.с.30). При цьому, до 20-річної вислуги зараховано період проходження позивачем служби: в органах прокуратури (з 11.07.1995 по 14.07.1998), СБ України ( з 20.07.1998 по 29.08.2013) та навчання у ВНЗ ( з 01.09.1986 по 30.06.1990). Відповідно до довідки УСБ України в Чернігівській області від 20 лютого 2014 року №Д/002 [PERSON] проходив службу: в збройних силах з 17.11.1982 по 11.12.1987; в органах внутрішніх справ з 29.11.1990 по 07.07.1995; в органах прокуратури з 11.07.1995 по 14.07.1998; в органах безпеки з 20.07.1998 - 29.08.2013 (а.с.18). В судовому засіданні встановлено, що час проходження [PERSON] строкової військової служби в лавах Збройних Сил СРСР не було враховано до календарної вислуги років при виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні. У вересні 2013 року та у січні 2014 року [PERSON] письмово звертався до керівництва УСБ України в Чернігівській області з заявами щодо донарахування та виплати йому одноразової грошової допомоги при звільненні за період проходження ним строкової служби в лавах Збройних Сил СРСР (а.с.11, 12). На зазначені звернення [PERSON] отримав відповіді від 06.11.2013 №74/11/Т-147/14/33 та від 29.01.2014 №74/1/Т-8/14/44, що зарахування позивачу періоду строкової служби в лавах Збройних Сил СРСР в календарну службу для виплати одноразової грошової допомоги повинно було здійснити ГУМВС України в місті Києві при звільненні його з органів МВС України (а.с.14, 15). Відповідно листа-відповіді Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУМВС України в місті Києві від 11.09.2013 №19/вх.Т-172, при звільненні [PERSON] з органів внутрішніх справ, йому було нараховано та виплачено грошову допомогу в розмірі 308,18 грн. лише за період проходження ним служби в різних підрозділах ГУМВС України в місті Києві (а.с.10). Крім того, відповідно до листа УСБУ в Чернігівській області від 15.10.2013 №74/11/Т-147/14/33, при звільнені позивачу нарахована але не виплачена компенсація за не отримане речове майно на суму 4937,96 грн. (а.с. 17). Як вбачається з вищезазначеного листа, неможливість виплати [PERSON] вказаних коштів пов'язана з відсутністю асигнувань відповідних статей кошторису. Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне. Закон України «Про військовий обов'язок і військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв'язку з виконанням ними конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни. Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов'язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» встановлено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України, пов'язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов'язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. Правовою основою військового обов'язку і військової служби є Конституція України, Закон України «Про військовий обов'язок і військову службу», Закон України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов'язку, проходження військової служби та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно зі статтею 19 Закону України «Про Службу безпеки України» кадри Служби безпеки України складають: співробітники-військовослужбовці, працівники, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, а також військовослужбовці строкової служби. Відповідно до частини 6 статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», (в редакції, що набрала чинність 1 січня 2007 року), особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, у разі повторного їх звільнення зі служби, одноразова грошова допомога, передбачена цією статтею, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги. Відповідно до статті 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» особам офіцерського складу, які мають право на пенсію за цим Законом, до вислуги років для призначення пенсії зараховуються, крім іншого, військова служба. Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», особам офіцерського складу, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за віком, станом здоров'я чи у зв'язку із скороченням штатів, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. Період проходження позивачем строкової військової служби в лавах Збройних Сил СРСР (з 09.11.1982 по 11.12.1984) складає більше ніж два повних роки. Розмір місячного грошового забезпечення позивача на момент звільнення з військової служби на пенсію, тобто станом на 23.08.2013 р., становив 8150,72 грн., що підтверджується довідкою УСБУ в Чернігівській області від 26.02.2014 №Д/001 (а.с.16). Таким чином, розмір не виплаченої [PERSON] частини одноразової грошової допомоги при звільненні на пенсію, за період проходження ним строкової служби в лавах Збройних Сил СРСР складає розмір його грошового забезпечення на момент звільнення за один місяць, тобто 8150,72 грн. Крім того, відповідно до листа УСБУ в Чернігівській області від 15.10.2013 №74/11/Т-147/14/33, при звільнені позивачу нарахована але не виплачена компенсація за не отримане речове майно на суму 4937,96 грн. (а.с. 17). Як вбачається з вищезазначеного листа, неможливість виплати [PERSON] вказаних коштів пов'язана з відсутністю асигнувань відповідних статей кошторису. Наявність вказаної заборгованості підтверджується також довідкою УСБУ в Чернігівській області від 24.03.2014, наданою представником відповідачів до суду (а.с.29). Суд зазначає, що реалізація особою права, пов'язаного з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органа державної влади на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань судом не приймається до уваги. У справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00, рішення від 8 листопада 2005 року) Європейський Суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань. Таким чином, суд приходить до висновку, про необхідність задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій УСБУ в Чернігівській області щодо не виплати [PERSON] при звільненні частини одноразової грошової допомоги та компенсації за не отримане речове майно та зобов'язання УСБУ в Чернігівській області здійснити виплату [PERSON] частину одноразової грошової допомоги при звільненні на пенсію, за період проходження ним строкової служби в лавах Збройних Сил СРСР в сумі 8150,72 грн. та компенсацію за не отримане речове майно в сумі 4937,96 грн. У вказаних правовідносинах суд виключає неправомірні дії з боку СБУ, оскільки нарахування та виплата одноразової грошової допомоги при звільненні на пенсію та компенсації за не отримане речове майно здійснюється безпосередньо органом, в якому позивач проходив службу, а саме УСБУ в Чернігівській області. Що стосується вимоги позивача про зобов'язання виплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, то суд зазначає наступне. Порядок проведення розрахунків при звільненні з військової служби регулюється відповідним правовим актом, а саме: Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Згідно вказаної норми військовослужбовці отримують грошове забезпечення. Поняття «грошове забезпечення» відрізняється від поняття «заробітна плата» і не корелюється з ним. Положення цього Закону України не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи щодо виплати середнього заробітку за час затримки нарахування та здійснення виплат при звільненні, а також даний акт не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації. Отже, такий вид компенсації містить лише Кодекс законів про працю України, норми якого до даних відносин не можуть бути застосовані, оскільки законодавець дає можливість застосування правил загальної норми щодо виплатити працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку лише у випадку відсутності регулювання правовідносин спеціальною нормою. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В той же час, згідно з частиною 2 статті 71 цього Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. УСБУ в Чернігівській області, як суб'єкт владних повноважень, не довело правомірність своїх дій. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Управління Служби безпеки України в Чернігівській області, Служби безпеки України є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню частково. Відповідно до частини першої, третьої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України. Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог. За таких обставин, судові витрати у розмірі 36,56 грн. підлягають стягненню з Державного бюджету на користь позивача. Враховуючи викладене,

Результат розгляду: partial