Рішення адміністративного суду від 2014-03-11 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Відділу Держземагенства у Міжгірському районі Закарпатської області, Іванини Людмили Василівни - головного спеціаліста - бухгалтера відділу Держземагенства у Міжгірському районі Закарпатської області, якою просить суд стягнути середньомісячний заробіток за час затримки виконання рішення суду та моральну шкоду. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що позивача 14.04.2011 року було звільнено із займаної посади. Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.09.2011 року адміністративний позов позивача про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу було задоволено частково. Однак, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2013 р., яка набирає законної сили в цей же день, вирішено поновити позивача на посаді. Фактично [PERSON] поновлено на посаді з 24.09.2013 р. У зв'язку з тим, що з вини Відділу Держземагенства у Міжгірському районі Закарпатської області позивач не був своєчасно поновлений на посаді, має місце вимушений прогул з наступного дня після набрання судовим рішенням про поновлення на роботі законної сили (25.09.2013 р.) по дату фактичного поновлення, яке станом на день звернення позивача до суду - не виконано. Позивач в судовому засіданні даний адміністративний позов підтримав та просив суд задовольнити його повністю з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача - Відділу Держземагенства у Міжгірському районі Закарпатської області та відповідач Іванина Л.В. проти задоволення даного адміністративного позову заперечили з мотивів викладених у письмових запереченнях та просили суд у задоволенні даного адміністративного позову відмовити повністю. Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши доводи та пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Так, як встановлено судом в ході судового розгляду та вбачається з матеріалів даної адміністративної справи, постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.09.2011 року позивачу було задоволено позовні вимоги про поновлення його на роботі і стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу. Після чого, постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2013 року у вищевказаній справі прийнято нову, якою скасовано постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 20.09.2011 року та прийнято нову, якою визнано протиправним та скасовано наказ відділу Держкомзему у Міжгірському районі Закарпатської області №17 - к від 14 квітня 2011 року «Про звільнення [PERSON]»;поновлено [PERSON] на роботі на посаді провідного спеціаліста сектору землеустрою, моніторингу, охорони, оцінки та ринку земель відділу Держкомзему у Міжгірському районі Закарпатської області із 14 квітня 2011 року; стягнуто з Відділу Держземагенства у Міжгірському районі Закарпатської області на користь [PERSON] 7411 гривень 89 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення [PERSON] на посаді провідного спеціаліста сектору землеустрою, моніторингу, охорони, оцінки та ринку земель відділу Держкомзему у Міжгірському районі Закарпатської області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць. Станом на день розгляду даної адміністративної справи, постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2013 року відповідачем, а саме Відділом Держземагенства у Міжгірському районі Закарпатської області в добровільному порядку та у повному обсязі не виконана, у зв'язку з чим позивач звернувся за захистом своїх порушених прав. Як передбачено нормами чинного законодавства, порядок та умови вирішення питання про оплату вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі працівника передбачено ст. 236 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обов'язок власника, а в сфері публічно-правових відносин - суб'єкта владних повноважень, виплатити працівникові середній заробіток або різницю в заробітку за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. В цьому випадку орган, який розглядав спір, виносить ухвалу про виплату такого відшкодування. Крім цього, ч. 9, 10 ст. 267 КАС України встановлено, що особа-позивач, на користь якої ухвалено постанову суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб'єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такої постанови суду або порушення прав позивача, підтверджених такою постановою суду. В разі наявності підстав для задоволення заяви суд ухвалює одну із постанов, що передбачені ч.2 ст. 162 КАС України. При цьому Суд виходить з того, що правовідносини сторін, що виникають під час та у зв'язку із виконанням постанови суду, є частиною судового провадження. Європейський Суд з прав людини звертав увагу, що судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні (див. рішення у праві "Скордіно проти Італії" (Scordino v. Italy) (N 1) [ВП], № 36813/97, п. 197). Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (див. рішення у справі "Сіка проти Словаччини" (Sika v. Slovaki), № 2132/02, пп. 24-27, від 13 червня 2006 року, пп. 18 рішення "Ліпісвіцька проти України" N 11944/05 від 12 травня 2011 року). У цьому контексті вартими уваги видаються правові позиції, висловлені у рішеннях Євросуду у справах "Бурдов проти Росії" від 07.05.2002 р., "Ромашов проти України" від 27.07.2004 р., "Шаренок проти України" від 22.02.2004 р., в яких зазначається, що право на судовий захист було б ілюзорним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне зобов'язувальне рішення залишалося бездієвим на шкоду одній із сторін; виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має вважатися невід'ємною частиною судового процесу. Саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (див. згадане вище рішення у справі Войтенка; рішення у справі "Ромашов проти України" (Romashov v. Ukraine), № 67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі "Дубенко проти України" (Dubenko v. Ukraine), № 74221/01, від 11 січня 2005 року; та у справі "Козачек проти України" (Kozachek v. Ukraine), № 29508/04, від 7 грудня 2006 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі "Сокур проти України" (Sokur v. Ukraine), № 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі "Крищук проти України" (Kryshchuk v. Ukraine), № 1811/06, від 19 лютого 2009 року). Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося (див. рішення у справі "Вассерман проти Росії" (N 2) (Wasserman v. Russia) (no. 2), № 21071/05, п. 45, від 10 квітня 2008 року). Зважаючи на важливість реального виконання судових рішень, це питання неодноразово ставало предметом обговорення як на національному, так і на міжнародному рівнях. Регулюванню цього питання, зокрема, присвячена Рекомендація № Rec (2003) 16 від 09.09.2003 р. Комітету міністрів Ради Європи державам-членам "Про виконання адміністративних рішень і судових рішень у галузі адміністративного права", обов'язкова для виконання Україною як членом Ради Європи, в якій зазначається, що держави-члени повинні забезпечити виконання судових рішень адміністративними органами в межах розумного строку. Вони мають вживати всіх необхідних заходів згідно з законом з метою надання цим рішенням повної сили. У разі, якщо адміністративний орган не виконує судового рішення, слід передбачити відповідну процедуру, що дозволятиме домагатися виконання такого рішення, зокрема, за допомогою винесення судових заборон або накладення штрафів. Держави-члени повинні забезпечити притягнення адміністративних органів до відповідальності за відмову у виконання та невиконання судових рішень. Посадові особи, відповідальні за невиконання судових рішень, також можуть притягуватись до дисциплінарної, цивільної або кримінальної відповідальності у разі невиконання таких рішень. У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 54 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів", Кримінально-процесуального кодексу України, Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України від 13.12.2011 р. № 17-рп/2011, зокрема, зазначено, що посилення судового контролю за виконанням судових рішень та наділення суду з цією метою правом накладати штрафні санкції є заходом для забезпечення конституційного права громадян на судовий захист. З метою забезпечення права особи на ефективний судовий захист в адміністративному судочинстві існує інститут судового контролю за виконанням судового рішення. Судовий контроль є спеціальним видом провадження в адміністративному судочинстві, відмінним від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці усіх обставин, що перешкоджають виконанню постанови суду та реальному відновленню порушених прав. Спеціальна мета судового контролю та процесуальні особливості його здійснення зумовлюють неможливість вирішення питань, пов'язаних з контролем за виконанням судового рішення в порядку позовного провадження шляхом пред'явлення до суду окремого позову, крім випадків, передбачених ст. 181 КАС України, про що прямо зазначено у ч. 12 ст. 267 КАС України. Враховуючи вищевикладене, а також розглянувши матеріали даної адміністративної справи, суд приходить до переконання, що звернення [PERSON] до суду має на меті вирішення правових питань, що виникли у зв'язку із виконанням постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 24.09.2013 р. та захисту його прав як позивача, підтверджених такою постановою, зокрема права на оплату праці за час вимушеного прогулу за період з 25.09.2013 р. по момент його фактичного поновлення на раніше займаній посаді, яке станом на день розгляду даної адміністративної справи не виконано. З огляду на це, розгляд заяви повинен відбуватись в межах того самого публічно-правового спору, тобто спору про поновлення [PERSON] на публічній службі з 14.04.2011 р., що був вирішений судом, та в порядку судового контролю за виконанням судового рішення, що набрало законної сили. Відтак, виходячи з вищенаведеного, суд приходить до переконання, що в даному випадку підстав для розгляду та вирішення нового публічно-правого спору за позовом [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час затримки виконання рішення суду за період з 25.09.2014 р. по дату його фактичного поновлення на раніше займаній посаді немає, а тому в задоволенні позову слід відмовити повністю. Виходячи з вищенаведеного та

Результат розгляду: denied