Рішення адміністративного суду від 2014-02-12 00:00:00+02

Фізична особа - підприємець [PERSON] (позивач) зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності 26.09.02р. Жовтневою райдержадміністрацією Миколаївської області, перебуває на податковому обліку у відповідача та знаходився на загальній системі оподаткування, з 10.12.2012 року зареєстрований як платник ПДВ. Основні види діяльності позивача - роздрібна торгівля продуктами харчування, напоями (у тому числі алкогольними) та тютюновими виробами. В період з 23.04.13р. по 29.04.13р. відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства з ПДВ за період з 01.06.11р. по 30.03.13р. За наслідками перевірки відповідачем складено акт №192/17-2390017073 від 14.05.13р. (а.с.10-16) та прийнято податкові повідомлення-рішення: - №0000501700 від 30.05.13р., яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з ПДВ в розмірі 54105,60грн., з яких: 42604,48грн. - за основним платежем, 11501,12грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (а.с.8); - №0001011700 від 01.08.13р., яким позивачу збільшено суму податкового зобов'язання з ПДВ в розмірі 4250,00грн. (а.с.9); При проведенні перевірки відповідачем встановлено, зокрема, порушення позивачем: - п.181.1 ст.181. п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187 ПКУ, в результаті чого занижено ПДВ на загальну суму 42604,48грн.; абз. "а" п.202.1 ст.202, п.203.1 ст.203 ПКУ, а саме, ненадання податкових декларацій з ПДВ за липень, серпень, вересень, жовтень, листопад 2012р. Позивач заперечив проти позову та зазначив, що відповідачем при обчисленні ПДВ неправильно визначено суму податкового зобов'язання. Розрахунок ПДВ проведено шляхом нарахування ПДВ на загальну суму продажу товарі за податковий період, що суперечить п.183.10 ст.183 ПКУ. Також незаконно, на думку позивача, нараховано штрафну санкцію за не надання податкових декларацій з ПДВ, так як позивач не був зареєстрований платником ПДВ та не мав права та обов'язку подавати зазначені податкові декларації (а.с.4-6). Податкові повідомлення - рішення були оскаржені позивачем в адміністративному порядку, але скарги були залишені без задоволення, а рішення - без змін (а.с.17-23). Розглянув матеріали справи, заслухав пояснення представників сторін, з'ясував фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінив докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з наступних підстав: Стаття 19 ч.2 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Так, п.181.1 ст.181 Податкового кодексу України (ПКУ) встановлено, що у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 300000грн. (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов'язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених ст.183 ПКУ, крім особи, яка є платником єдиного податку. Згідно з п.183.2 ст.183 ПКУ у разі обов'язкової реєстрації особи як платника податку реєстраційна заява подається до органу державної податкової служби не пізніше 10 числа календарного місяця, що настає за місяцем, в якому вперше досягнуто обсягу оподатковуваних операцій. Будь-яка особа, яка підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку, і у випадках та в порядку, передбачених цією статтею, не подала до контролюючого органу реєстраційну заяву, несе відповідальність за ненарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування. (ст.183.10 ПКУ). Судом встановлено, що в результаті продажу товарів позивачем отримано виручку готівкою за період з 01.06.11р. по 31.05.12р. в сумі 305777,79грн., яка проведена через реєстратор розрахункових операцій (а.с.13-14). Згідно зі звітами про використання реєстраторів розрахункових операцій позивачем отримана виручка: - за період з 12.06.12р. по 30.06.12р. в сумі 19411,30грн.; - за липень 2012р. в сумі 31166,98грн.; за серпень 2012р. в сумі 34935,00грн.; - за вересень 2012р. в сумі 40684,01грн.; за жовтень 2012р. в сумі 38251,78грн.; - за листопад 2012р. в сумі 42886,35грн.; за період з 01.12.12р. по 09.12.12р. в сумі 5686,95грн. Таким чином, отримана виручка перевищує встановлений ПКУ обсяг, який не передбачає обов'язкової реєстрації платником ПДВ, на 5777,79грн. У зв'язку, з тим, що позивачем порушено вимоги, встановлені п.181.1 ст.181 ПКУ щодо граничного обсягу виручки від реалізації продукції товарів (робіт, послуг), то відповідно до вимог п.183.2 ст.183 ПКУ підприємець повинен був зареєструватися платником ПДВ та подати податковому органу заяву про реєстрацію не пізніше 10.06.12р. Пунктом 10 підрозділу 2 розділу XX ПКУ встановлено, що за податковим зобов'язаннями з ПКУ, що виникли з 01.01.11р. до 31.12.13р. включно, ставка податку становить 20%. Отже, перевіркою повноти визначення податкових зобов'язань за період з 01.06.11р. по 30.03.13р. встановлено їх заниження на суму 42604,48грн. Відповідно до п.123.1 ст.123 ПКУ у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення суми ПДВ платника податків на підставах, визначених п.п.54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 п.54.3 ст.54 ПКУ, тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25% суми визначеного податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування. Отже, враховуючи зазначені вище порушення відповідачем до позивача правомірно застосовано штрафні (фінансової) санкції в сумі 10651,12грн. (42604,48грн. х 25%) на підставі п.123.1 ст.123 ПКУ. У зв'язку із зазначеним, суд не погоджується із доводами позивача щодо неправильного розрахунку суми штрафної санкції відповідачем. В той же час, суд не може погодитися із відповідачем щодо застосування до позивача штрафних санкцій за ненадання податкових декларацій з ПДВ за липень, серпень, вересень, жовтень, листопад 2012р. Так, пунктом 120.1 ст.120 ПКУ передбачено, що неподання або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов'язаними нараховувати та сплачувати податки, збори податкових декларацій (розрахунків), тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 170грн. за кожне таке неподання або несвоєчасне подання. Ті самі дії, вчинені платником податків, до якого протягом року було застосовано штраф за таке порушення, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 1020грн. за кожне таке неподання або несвоєчасне подання. В той же час, судом встановлено, що позивач не був зареєстрований платником ПДВ, а отже і не мав права подавати відповідні податкові декларації. Зазначена правова позиція також висловлена в "Узагальнюючої податкової консультації щодо окремих питань, пов'язаних з обов'язковою реєстрацією осіб як платників податку на додану вартість" затвердженої Наказом Державної податкової служби України №588 від 06.07.12р. Так, у вказаній податковій консультації зазначено, що особа, яка не зареєстрована як платник податку на додану вартість, не має права подавати податкові декларації з ПДВ. При цьому штрафи за неподання податкових декларацій з ПДВ до такої особи не застосовуються. Таким чином, відповідачем протиправно застосовано до позивача штрафні санкції за неподання податкових декларацій в сумі 850,00грн. згідно податкового повідомлення - рішення №0000501700 від 30.05.13р. та в сумі 4250,00грн. згідно податкового повідомлення-рішення №0001011700 від 01.08.13р. (а.с.8-9). Згідно з ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач частково довів суду законність, обґрунтованість та пропорційність прийнятих рішень. У зв'язку з цим, суд вважає позовні вимоги частково обґрунтованими і такими, що підлягають частковому задоволенню. Згідно ст.4 Закону України "Про судовий збір" під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10% розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

Результат розгляду: partial