Рішення адміністративного суду від 2014-02-13 00:00:00+02

Позивачка звернулася до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м.Миколаєва та просила визнати дії відповідача неправомірними та стягнути недоплачену щомісячну соціальну допомогу за період з 01 січня 2006 року до моменту винесення рішення . Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 28 травня 2012 року позовні вимоги за період до 04 жовтня 2010 року залишено без розгляду. Постановою Центрального районного суду міста Миколаєва від 11 липня 2012 року позовні вимоги задоволені: зобов'язано відповідача провести нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії, відповідно до вимог ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни»у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, за період з 04 жовтня 2010 року по 22 липня 2011 року. Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, апелянт в апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування постанови суду першої інстанції з винесенням нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції до висновку про необхідність її часткового задоволення. Судом встановлено, що позивач має статус дитини війни згідно з посвідченням,а та правильно встановлено, що у 2010 році та до 22 липня 2011 року дія ст.6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" не призупинялась. Положення Постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №530, які суперечать цьому Закону, та на які посилається апелянт, не можуть бути застосовані, оскільки мають меншу юридичну силу ніж норми Закону. Також, є необгрунтованими твердження апелянта про те, що розмір мінімальної пенсії за віком, встановлений Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не застосовується для розрахунку підвищення до пенсії позивача, оскільки іншого розміру мінімальної пенсії за віком чинним законодавством не визначено. Стосовно визначення кінцевого періоду часу, за який відповідачу слід провести перерахунок пенсії позивача, апеляційний суд вважає необхідним зауважити на наступне. Абзацом дев'ятим статті 1 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом. Таким чином, пенсія є періодичним платежем, виплата якої, за загальним правилом, не обмежена у часі, а підвищення до пенсії, яке є додатковою виплатою особі, яка визнана такою, що має на нього право, нерозривно пов'язано з виплатою пенсії і також має не визначений у часі граничний термін виплати, тому суди не вправі обмежувати виплату громадянам пенсії, а також передбаченого чинним законодавством підвищення до неї, встановлюючи для цього певні граничні строки її отримання, а тому судом першої інстанції необґрунтовано зазначено кінцевий термін перерахунку пенсії позивача. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні відповідачем фактичних обставин і норм матеріального права. Апеляційний суд вважає, що судом 1-ої інстанції справа по-суті вирішена правильно, але із порушенням норм матеріального права , яке не призвело до невірного вирішення справи. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 198 КАС України ,за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити постанову суду . Таким чином , апеляційний суд доходить до висновку, що є підстави для зміни постанови суду 1-ої інстанції.

Результат розгляду: partial