Рішення адміністративного суду від 2014-02-07 00:00:00+02

Рішенням Київського районного суду м.Донецька від 27 грудня 2011 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволено в повному обсязі, стягнуто на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 1504000 грн. (а.с.123-126). За вказаним судовим рішенням, яке набрало законної сили, було видано виконавчий лист (а.с.153). 15.05.2012 року державним виконавцем Відділу Державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції Кормильцевим Андрієєм Володимировичем при примусовому виконанні виконавчого листа №2-3226, виданого 13.01.2012року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1504000,00 грн. описано та накладено арешт на земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована по [ADDRESS], про що складений акт опису й арешту майна від 15.05.2012 року (а.с. 61,149). 29.05.2012 року державним виконавцем Відділу Державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції Кормильцевим Андрієм Володимировичем при примусовому виконанні виконавчого листа №2-3226, виданого 13.01.2012року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1504000,00 грн. описано та накладено арешт на 1/3 частини будинку [ADDRESS], про що складено акт опису й арешту майна від 29.05.2012 року (а.с.20,150) 04.12.2012 року державним виконавцем Відділу Державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції Шпекторовською Лідією Яковлівною при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] на користь стягувачів 1744746, 00 грн. описано і накладено арешт на земельну ділянку площею 0,0200 га, розташовану по [ADDRESS], для ведення особистого підсобного господарства, про що складено акт опису та арешту майна від 04.12.2012 року (а.с.151). Надаючи оцінку вказаним актам опису й арешту майна, а також діям державних виконавців щодо складання зазначених актів, суд виходить із наступного. Згідно з Преамбулою Закону України «Про виконавче провадження» цей Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). За приписом ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, крім інших, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Відповідно до ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються. На кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту. Відповідачем на адресу Державної податкової інспекції у Київському районі, Державної податкової служби України надсилалися запити про номери рахунків, відкритих у банках та інших фінансових установах боржниками-юридичними особами та/або фізичними особами-підприємцями. Відповідно до листа №19294/10/29-013 від 19.08.2011 року «Про надання інформації про відкриті рахунки» Державною податковою інспекцією у Київському районі м.Донецька на запит Відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції надано відповідь щодо [PERSON], згідно з якою зазначено, що вказана особа на обліку у ДПІ у Київському районі м.Донецька як фізична особа-підприємець не перебуває, інформація про відкриті рахунки в установах банків відсутня. (а.с.120). Згідно з відповіддю №207604 від 14.09.2012 року, відповіддю №1000125656 від 14.09.2012 року податковою службою зазначено, що платник податків [PERSON] на обліку в органах ДПС не перебуває, інформація стосовно боржників - фізичних осіб щодо сум доходу, нарахованого (сплаченого) податковим агентом на користь платників податку, та сум утриманого з них податку в ДРФО відсутня (а.с.121,122). З вказаних вище відповідей вбачається, що відповідачем здійснювалися заходи щодо розшуку рахунків [PERSON], як до складання актів опису й арешту майна, так й після їх складання, однак рахунки виявлені не були. Згідно з частиною 5 статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем. Таким чином, звернення стягнення на кошти боржника передує стягненню на належне боржнику майно, однак, якщо грошових коштів не вистачає, або вони взагалі відсутні, державний виконавець повинен звернути стягнення на інше майно боржника. При цьому, право остаточного вирішення черговості стягнення на кошти та інше майно залишається саме за державним виконавцем. Згідно з листами Управління Держкомзему у місті Донецьку Донецької області №01-32-603 від 22.02.2012 року та №01-32-2057/1921 від 21.05.2012 року [PERSON] рішенням Донецької міської ради від 21.01.1998 №16/8 надані у власність земельні ділянки за адресою: [ADDRESS]: площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (державний акт зареєстрований 18.02.1998 за №4-654); площею 0,0200 га, для ведення особистого підсобного господарства (державний акт зареєстрований 18.02.1998 за №4-655) (а.с.131-132). Таким чином, державними виконавцями було виявлено інше майно, а саме земельні ділянки, що належать [PERSON]. Посилання позивача на відповідь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», згідно з якою Відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м.Донецьку було надано інформацію стосовно залишку коштів на арештованих рахунках [PERSON] (РНОКПП [NUMBER]) станом на 20.11.2012 року, а саме: [NUMBER] - 4309,93 UAH, [NUMBER] - 86,51 USD, суд до уваги не приймає, оскільки по-перше, на момент складання актів опису й арешту майна від 15.05.2012 та 29.05.2012р зазначеної інформації не було, по-друге, грошових коштів на вказаних рахунках не достатньо для задоволення вимог стягувачів у виконавчому провадженні. На момент складання спірних актів опису й арешту майна від 15.05.2012 та 29.05.2012р, у відповідача була відсутня інформація стосовно наявності чи відсутності грошових коштів у [PERSON], внаслідок чого державні виконавці були позбавлені можливості звернути стягнення на такі кошти. На момент складання акту опису й арешту майна від 04.12.2012р така інформація була відома відповідачу, однак коштів на рахунках було не достатньо. Крім того, з платіжних вимог №12с від 20.02.2013р (вхід.№1535), №12с від 20.02.2012 року (вхід.1536), №12с від 26.12.2012 року (вхід.89), №12с від 26.12.2012року (вхідн. 86) вбачається, що державними виконавцями після отримання інформації про наявність рахунків, відкритих у ПАТ КБ «Приватбанк», були здійснені дії щодо стягнення грошових коштів з рахунків [PERSON] як у гривні України, так й в іноземній валюті, однак банком Відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції у м.Донецьку було відмовлено у виконанні вказаних вимог (а.с.134-137). Отже, дії відповідача щодо складання актів про опис та арешт майна, а саме земельну ділянку площею 0,1000 га, що розташована по [ADDRESS], 1/3 частини будинку [ADDRESS], земельну ділянку площею 0,0200 га, розташовану по [ADDRESS], для ведення особистого підсобного господарства не суперечать вимогам Закону України «Про виконавче провадження». Стосовно доводів позивача щодо відсутності у відповідача підстав для складання акту опису й арешту 1/3 частини будинку [ADDRESS], оскільки вказане нерухоме майно не є власністю боржника, а саме [PERSON], а належить [PERSON], що підтверджується, на думку позивача, листами КП «Бюро технічної інвентаризації» технічним паспортом та витягом БТІ, суд зазначає наступне. Згідно з листом №17861 від 27.02.2012 року КП «Бюро технічної інвентаризації м.Донецька» по комп'ютерним даним БТІ на ім'я [PERSON] станом на 27.02.2012 року право власності на нерухоме майно не зареєстровано (а.с.21). Відповідно до листа №04.05.2012 року КП «Бюро технічної інвентаризації м.Донецька» власником нерухомого майна за адресою [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27 жовтня 1998 року, посвідченого приватним нотарісом [PERSON] №3082 (а.с.21). Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8581739 власником житлового будинку по [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] на підставі вказаного вище договору (а.с.60). Разом з тим, 27 квітня 2011 року Київським районним судом міста Донецька прийнято рішення у справі №2-21-2011 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа - Відділ опіки та піклування Київської районної в місті Донецьку Ради, приватний нотаріус Донецького міського нотаріального округу [PERSON], про визнання недійсним договору купівлі - продажу житлового будинку, яким позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS] від 27 жовтня 1998 року, укладений між [PERSON] і [PERSON] і посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] за №3082 (а.с.123-126). Згідно зі ст.234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. За приписом ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст.236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Таким чином, оскільки як зазначалося вище договір купівлі-продажу 27 жовтня 1998 року визнаний судом недійсним, він є недійсним саме з 27 жовтня 1998 року, тобто з моменту вчинення, внаслідок чого, право власності, яке було зареєстровано за [PERSON] згідно з договором купівлі-продажу від 25 вересня 1997 року, на момент складання акту опису й арешту 1/3 житлового будинку [ADDRESS] було збережено за ним. Відсутність у КП «Бюро технічної інвентаризації м.Донецька» станом на 27.02.2012 року та 04.05.2012 року інформації стосовно реєстрації права власності на домоволодіння [ADDRESS] за [PERSON] не є підставою для висновків про відсутність права власності за вказаною особою. Крім того, рішенням Київського районного суду м.Донецька від 17 квітня 2012 року у справі №2/0523/1493/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ сумісного майна подружжя, за [PERSON] визнано право власності на 1/3 частини житлового будинку [ADDRESS] 30.04.2012 року вказане судове рішення набрало законної сили (а.с.129-130). Матеріали виконавчого провадження містять як рішення Київського районного суду у місті Донецьку від 27 квітня 2011 року про визнання правочину недійсним, так й рішення Київського районного суду у місті Донецьку від 17 квітня 2012 року про визнання права власності на 1/3 будинку за [PERSON], отже державний виконавець при складанні акту опису й арешту майна від 29.05.2012 року діяв відповідно до вимог діючого законодавства України. Таким чином, доводи позивача спростовуються матеріалами справи, внаслідок чого, судом до уваги не приймаються. Суд також не приймає до уваги посилання позивача на ті обставини, що діями відповідача порушені законні права неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], виходячи з наступного. Згідно з ч.3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Вказана норма закону забороняє без дозволу органів опіки і піклування вчиняти правочини саме батькам або особам, які їх замінюють. Відповідно до Преамбули Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» цей Закон визначає загальні засади соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей, забезпечує правове регулювання відносин у суспільстві, які спрямовані на реалізацію бездомними особами і безпритульними дітьми прав і свобод, передбачених Конституцією та законодавством України, створює умови для діяльності громадських та благодійних організацій, що працюють у сфері соціального захисту населення. За приписом ст.2 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» бездомність - соціальне становище людини, зумовлене відсутністю в неї будь-якого житла, призначеного та придатного для проживання; бездомна особа - особа, яка перебуває у соціальному становищі бездомності. До бездомних осіб належать безпритульні особи та особи, які мають притулок; безпритульна особа - повнолітня особа, яка проживає на вулиці, в парках, підвалах, під'їздах будинків, на горищах, об'єктах незавершеного будівництва, в інших місцях, непризначених та непридатних для проживання, у тому числі жилих приміщеннях, що перебувають в аварійному стані; безпритульні діти - діти, які були покинуті батьками, самі залишили сім'ю або дитячі заклади, де вони виховувалися, і не мають певного місця проживання. Як встановлено судом, та підтверджено позивачем, неповнолітня дитина - [PERSON], мешкає разом з матір'ю, не є покинутою батьками, або такою, що сама залишила сім'ю, отже норми вказаного закону не можуть бути застосовані до правовідносин щодо вказаної неповнолітньої дитини. За таких обставин, посилання позивача на порушення відповідачем вказаних нормативно-правових актів є безпідставними. Також, суд вважає необхідним зазначити, що спірними у цій справі є акти опису й арешту майна, а також дії державних виконавців щодо їх складання, а не передача [PERSON] описаного майна, внаслідок чого, доводи позивача щодо порушення прав неповнолітньої дитини при майбутній передачі вказаного майна не є обґрунтованими. Крім того, Закон України «Про виконавче провадження» не покладає на державного виконавця обов'язок при складанні акту опису й арешту майна отримувати відповідний дозвіл органів опіки і піклування. За приписом ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Враховуючи наведене, приймаючи до уваги ті обставини, що відповідачем доведено правомірність його дій та актів опису й арешту майна, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене,

Результат розгляду: denied