Рішення адміністративного суду від 2014-02-14 00:00:00+02

Рішенням Господарського суду Волинської області від 20.12.2011 року по справі № 5004/2385/11 задоволено позов ПАТ «ВіЕйБі Банк», а саме: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 102/06Р від 03.11.2006 року, укладеним між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON], звернути стягнення на майно оціночною вартістю 1355876 грн., яке є предметом договору іпотеки № 47/06Р/1 від 30.11.2006 року, укладеного між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON], та знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 93,5 кв.м., шляхом набуття права власності ПАТ «ВіЕйБі Банк» на предмет іпотеки - нежитлове приміщення, [ADDRESS]. Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 29.02.20112 року рішення Господарського суду Волинської області залишено без змін. 08.08.2013 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» звернулось до реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції з заявою про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, до якої були додані: рішення Господарського суду Волинської області від 20.12.2011 року по справі № 5004/2385/11; постанова Рівненського апеляційного господарського суду від 29.02.20112 року по справі № 5004/2385/11; довідка з ЄДРПОУ, видана ГУ статистики у м. Києві 17.06.2013; виписка з ЄДРЮФОП, видана Державною реєстраційною службою 06.04.2013; витяг з ЄДРЮФОП, виданий Державною реєстраційною службою 07.06.2013; нотаріальна довіреність представника. Заява та додані до неї документи були прийняті державним реєстратором Луцького МУЮ Герасимюк Ю.В., про що свідчить картка прийому заяви № 4921020. З матеріалів справи вбачається, що заява позивача була передана на розгляд до Державної реєстраційної служби України. За результатами розгляду заяви 10.09.2013 року державний реєстратор прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України Корюк Т.В. винесла рішення №5744504 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень на підставі ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.п. 16, 23 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМ України від 22.06.2011 № 703. Відмова державного реєстратора у проведенні реєстрації мотивована тим, що подані документи не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Зокрема, наданим судовим рішенням за ПАТ «ВіЕйБі Банк» визнано право власності на нежитлове приміщення, літ. «А-5», загальною площею 93,5 кв.м., номер приміщення не визначено, не подано технічної документації на об'єкт нерухомого майна, документ, що підтверджує право власності на зазначений об'єкт за попереднім власником, згідно даних Державного реєстру прав на власності на нерухоме майно об'єктом обтяження згідно договору іпотеки від 03.11.06 є нежитлове приміщення площею 87,6 кв.м. Рішення про відмову надіслано заявнику разом з супровідним листом від 11.09.13. Позивач не погоджується з зазначеним вище рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, вважає його незаконним та таким, що порушує його права, як власника. Вирішуючи дану справу на підставі норм чинного законодавства та наявних матеріалів справи суд виходить з наступного. Відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно, врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (надалі - Закон), Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою КМ України від 22.06.2011 р. № 703, що набрав чинності з чинності з дня його офіційного опублікування, (надалі - Порядок № 703) та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - це єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав. Законом визначено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить, зокрема, юридичним особам. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Таким чином, реєстрація речового права на нерухоме майно є правом і, водночас, обов'язком власника. Пунктом 2 Порядку № 703 передбачено, що безпосередньо реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно (далі - нотаріус). Зокрема, орган державної реєстрації прав проводить: - державну реєстрацію права власності та інших речових прав на нерухоме майно за місцем розташування такого майна (крім випадків проведення державної реєстрації нотаріусами під час вчинення нотаріальної дії); - державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно незалежно від місця розташування такого майна; - облік безхазяйного нерухомого майна. При цьому, згідно вимог п. 7 ст. 3 Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться за місцем розташування об'єкта нерухомого майна в межах території, на якій діє відповідний орган державної реєстрації прав, крім випадків, установлених абзацами другим і третім частини п'ятої цієї статті. В ст. 15 Закону визначено порядок проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень. Зокрема, державна реєстрація проводиться держаним реєстратором відповідного територіального органу державної реєстрації прав в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Отже, чинним законодавством визначено, що державну реєстрацію прав, крім випадків вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном, здійснює державний реєстратор органу державної реєстрації за місцем знаходження майна, до якого надійшла відповідна заява. Можливості пересилання заяв для розгляду іншому органу державної реєстрації Закон не передбачає. Навпаки, звернення з заявою про реєстрацію об'єкта нерухомого майна, розміщеного на території іншого органу державної реєстрації прав, є підставою для відмови у реєстрації згідно вимог п.п. 2 п. 1 ст. 24 Закону. З огляду на викладене, позивач обґрунтовано звернувся за місцем розташування майна до реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції з заявою про реєстрацію права власності, оскільки такий порядок передбачений законодавством. За твердженням представника Укрдержреєстру рішення про відмову у проведені державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення було правомірно прийнято державним реєстратором прав на нерухоме майно Корюк Т.В. в межах її повноважень, визначених Порядком взаємодії органів державної реєстрації прав та їх обтяжень, затвердженого наказом МЮ України від 02.04.2013 року № 607/5. Зокрема, в п.1 цього Порядку передбачено, що реєстрація прав, які виникають на підставі рішення суду, що набрало законної сили, де однією із сторін є юридична особа, проводиться державними реєстраторами прав на нерухоме майно Укрдержреєстру. В свою чергу, територіальний орган державної реєстрації прав, до якого надійшла відповідна заява, лише забезпечує виготовлення електронних копій документів та за допомогою програмного забезпечення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно передає їх разом з заявою на розгляд до Укрдержреєстру. Суд не може погодитись з такими доводами Укрдержреєстру з огляду на наступне. Законом визначено, що Державна реєстраційна служба України є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав, виконує функції держателя Державного реєстру та забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав. Державна реєстраційна служба здійснює повноваження, передбачені Законами України та покладені на неї Президентом України. Законами України повноваження по проведенню у певних випадках реєстрації прав на нерухоме майно на Укрдежреєстр не покладені. Указом Президента України від 06.04.2011 № 401/2011 затверджене Положення про Державну реєстраційну службу України, в п.п. 10 п. 4 якого передбачено, що Укрдержреєстр відповідно до покладених на нього завдань може, в тому числі, здійснювати державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно відповідно до закону. Міністерство юстиції України в межах своїх повноважень при визначенні державної політики у відповідній сфері має право приймати нормативно-правові акти, які регулюють правовідносини у сфері державної реєстрації прав. Разом з тим, Міністерство юстиції України не замінює законодавчого органу. Таким чином, проведенню реєстраторами Укрдержреєстру реєстрації прав на нерухоме майно (в тому числі на підставі Порядку взаємодії органів державної реєстрації прав та їх обтяжень, затвердженого наказом МЮ України від 02.04.2013 року № 607/5) має передувати врегулювання значеного питання на законодавчому рівні. Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не покладено на Укрдержреєстр відповідних повноважень, не визначено в яких випадках він здійснює реєстрацію речових прав та яких саме прав. Натомість, чинним законодавством прямо передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться державним реєстратором за місцем розташування об'єкта нерухомого майна, який самостійно приймає рішення про реєстрацію або відмову у ній. За таких обставин, у державного реєстратора реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції, який прийняв заяву ПАТ «ВіЕйБі Банк», були відсутні підстави для передання її на розгляд Державній реєстраційній службі України, а у Державної реєстраційної служби України (державного реєстратора прав на нерухоме майно Корюк Т.В.) були відсутні повноваження для розгляду заяви і прийняття рішення. Відповідно до ч 2 ст. 19 Конституції України орган влади та його посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. В даному випадку, на думку адміністративного суду, дії відповідачів зазначеним вимогам не відповідають. Крім того, не знайшли свого підтвердження зазначені в оскаржуваному рішенні державного реєстратора Корюк Т.В. підстави відмови у проведенні реєстрації права власності ПАТ «ВіЕйБі Банк». Вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень передбачений в ст. 24 Закону. Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена. В п. 4 ст. 24 Закону зазначено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Відмовляючи у державній реєстрації прав та їх обтяжень з посиланням на відповідну підставу, державний реєстратор в своєму рішенні має зазначити, в чому саме полягають недоліки, що перешкоджають проведенню реєстраційної дії. В свою чергу, заявник має право усунути такі недоліки та повторно звернутись для реєстрації права. В оскаржуваному рішенні №5744504 від 10.09.13 державний реєстратор, посилаючись на ст. 24 Закону, п. 16, 23 Порядку № 703, відмовив у проведенні реєстрації оскільки заявником не було надано технічної документації, не ідентифіковано приміщення, не визначено правовстановлюючим документом номеру приміщення. Відповідно до ст. 19 Закону та п. 5 ст. 19 Закону п. 10 Порядку № 703 документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Позивач звернувся з заявою про реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, [ADDRESS]. В якості правовстановлюючого документу позивач надав рішення Господарського суду Волинської області по справі №5004/2385/11 про звернення стягнення на іпотечне майно шляхом набуття ним права власності на нежитлове приміщення, [ADDRESS]. Крім того, п. 13 Порядку № 703 передбачено, що у разі подання не в повному обсязі документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію, яке містить рекомендації щодо усунення обставин, що були підставою для його прийняття. І лише якщо заявник не усунув протягом п'яти робочих днів після отримання рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію обставини, що були підставою для його прийняття, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень. Таким чином, подання неповного пакету документів (наприклад, не подання технічної документації у випадках, коли це вимагається) є підставою для зупинення розгляду заяви, а не для відмови у проведенні реєстраційних дій. Крім того, Порядком №703 передбачена необхідність подання органові державної реєстрації прав технічного паспорту (технічної документації) лише на новозбудований чи реконструйований об'єкт нерухомого майна. Стосовно тієї обставини, що в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно об'єктом обтяження ПАТ «ВіЕйБі Банк» за договором іпотеки від 03.11.2006 р. було нежитлове приміщення іншою площею, ніж визначено в судовому рішенні, а саме - 87, 6 кв.м., суд зазначає наступне. Рішенням Господарського суду Волинської області від 20.12.2011, що набрало законної сили, встановлено, що 03.11.2006 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ФОП [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки № 47/06Р/1 в забезпечення виконання умов кредитного договору від 03.06.2011 № 102/06Р. 27.11.2007 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ФОП [PERSON] було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору, згідно якого збільшено суму кредиту. Цього ж числа між сторонами укладено нотаріально посвідчений додатковий договір до договору іпотеки № 47/06Р/1, відповідно до змісту якого іпотекою забезпечувалось збільшене кредитне зобов'язання. Приміщення передане в іпотеку було ідентифіковано нотаріусом під час вчинення з ним нотаріальних дій. Приймаючи рішення про набуття права власності ПАТ «ВіЕйБі Банк» на предмет іпотеки - нежитлове приміщення, літ. «А-5», загальною площею 93,5 кв.м. господарський суд враховував наявність як договору іпотеки № 47/06Р/1 від 03.11.2006 року, так і додатковий договір іпотеки від 27.11.2007 року до нього, обтяження нерухомого майна за яким не було зареєстровано. Відповідно до ст. 3 Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умови, якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що була чинною на час укладення іпотечного договору, обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Проте, у разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним. Крім того, правовстановлюючим документом в даному випадку є не іпотечні договори, а судове рішення, повноважень надавати оцінку правомірності якому жоден з відповідачів не має. Нежитлове приміщення [ADDRESS], було ідентифіковане, як нотаріусом під час укладання договорів іпотеки, так і судом під час розгляду справи. Зокрема, в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна міститься інформація про обтяження відповідного нерухомого майна (реєстраційний номер майна 1260387) на підставі договору іпотеки, його адресу, власника тощо. З огляду на викладене, не можна погодитись з доводами державного реєстратора про відсутність ідентифікації приміщення, що унеможливлює проведення державної реєстрації права власності. Як правильно зазначив в своїх запереченнях представник Урдержреєстру та відповідач 2, адміністративний суд не наділений повноваженнями приймати рішення щодо проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно. Проте, при вирішенні справи суд перевіряє правомірність рішення державного реєстратора та відповідність такого рішення критеріям, визначеним в ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства. Оскаржуване рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Корюк Т.В. від 10.09.2013 № 5744504 про відмову у державній реєстрації права власності на нежитлове приміщення встановленим вимогам не відповідає, зазначені в рішенні причини відмови у проведенні державної реєстрації права власності ПАТ «ВіЕйБі Банк» не знайшли свого підтвердження. Враховуючи викладене, суд визнає обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню вимогу позивача про визнання протиправним рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Укрдержреєстру про відмову в державній реєстрації права власності за позивачем. Водночас, у суду відсутні підстави для задоволення вимоги ПАТ «ВіЕйБі Банк» зобов'язати Реєстраційну службу Луцького міського управління юстиції прийняти рішення про державну реєстрацію права власності позивача на власності на нежитлове приміщення, з огляду на наступне. Відповідно до чинного законодавства державний реєстратор самостійно приймає рішення про проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації, за наявності передбачених Законом підстав для відмови. Відповідне рішення реєстратор приймає за результатами розгляду поданих заявником документів та їх перевірки на відповідність встановленим вимогам. Прийняття рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обмежень є дискреційним повноваженням органу реєстрації. Під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень. Завдання адміністративного судочинства полягає в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, а не у забезпеченні ефективності державного управління. Тому, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим в ч.3 ст.2 КАС України критеріям, не може втручатись у дискреційні повноваження суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. В даному випадку, заява позивача реєстратором органу державної реєстрації за місцем розташування майна не розглядалась. Крім того, згідно з п. 24 Порядку № 703 орган державної реєстрації прав у день прийняття рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень видає або надсилає рекомендованим листом з описом вкладення заявникові таке рішення разом з документами, що подавалися заявником для проведення державної реєстрації прав. За відсутності відповідних документів державна реєстрація права не може бути проведена. Суд також враховує надані відповідачем 2 пояснення та докази з яких вбачається, що право власності на нежитлове приміщення А-5, загальною площею 93, 5 кв.м. (реєстраційний номер нерухомого майна 1260387) з 14.01.2011 року зареєстровано за іншою особою - ТОВ «КСЮНІАН». Реєстраційний номер нерухомого майна, зареєстрованого за ТОВ «КСЮНІАН» співпадає з реєстраційним номером іпотечного майна, на яке було звернуто стягнення на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» рішенням Господарського суду Волинської області, що вказує на те, що це одне і теж саме нежитлове приміщення. Таким чином, в даному випадку вбачається наявність невирішеного спору про право. В свою чергу, державний реєстратор не вирішує спір про право, не надає оцінки підставам виникнення речових прав на нерухоме майно, а лише проводить державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, які підтверджені відповідними правовстановлюючими документами. Хоча в оскаржуваному рішенні від 10.09.2013 № 5744504 про вказані вище причини відмови у державній реєстрації не зазначалось, суд погоджується з доводами відповідача 2 про те, що існуючі суперечності між заявленим та зареєстрованим правом перешкоджають проведенню реєстрації права власності за позивачем. Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. При вирішенні справи суд керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва прийшов до висновку, про можливість часткового задоволення позову. Враховуючи викладене,

Результат розгляду: partial