Рішення адміністративного суду від 2014-03-24 00:00:00+02

27.11.2013 року [PERSON] звернувся з адміністративним позовом в суд до Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори, Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції, в якому просив визнати дії Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори по відмові внести в 2004 році до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна обтяження відповідно до ухвали Івано-Франківського міського суду від 23.02.2004р. неправомірними; зобов'язати Реєстраційну службу Івано-Франківського міського управління юстиції внести до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна обтяження відповідно до ухвали Івано-Франківського міського суду від 23.02.2004р. Ухвалою судді Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 29.11.2013р. позовні вимоги в частині визнання дій Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори по відмові внести в 2004 році до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна обтяження відповідно до ухвали Івано-Франківського міського суду від 23.02.2004р. неправомірними залишено без розгляду з покликанням на вимоги ст.100 КАС України. 11.12.2013 року [PERSON] подано уточнений позов, в якому він просив позовні вимоги від 27.11.2013р. вважати неподаними та просив визнати дії начальника Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції по відмові щодо надання йому інформації про законність причин видачі Івано-Франківським ОБТІ документів на укладення договору купівлі-продажу квартири від 16.08.2004р. за №1-46 неправомірними та зобов'язати відповідача надати йому таку відповідь. Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2013 року в задоволенні позову відмовлено. Зі змістом постанови суду вбачається, що предметом судового розгляду були вимоги щодо зобов'язання Реєстраційну службу Івано-Франківського міського управління юстиції внести до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна обтяження відповідно до ухвали Івано-Франківського міського суду від 23.02.2004р. та вимоги про визнання дії начальника Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції по відмові щодо надання йому інформації про законність причин видачі Івано-Франківським ОБТІ документів на укладення договору купівлі-продажу квартири від 16.08.2004р. за №1-46 неправомірними та зобов'язати відповідача надати йому таку відповідь. 30.12.2013р. позивачем до суду першої інстанції подано заяву про виправлення описку в постанові від 17.12.2013р. яку обґрунтовує тим, що «…до абзацу 4 встановлюючої частини постанови вкралася описка. Там помилково зазначено, що я нібито підтримую ще якісь позовні вимоги від 27.11.2013р.» Зазначає, що в поданих суду доповненнях до позову від 11.12.2013р. він відкликав позовні вимоги від 27.11.2013р. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції [PERSON] оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі апелянт просить постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2013 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції недостатньо досліджені докази та обставини справи, рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що оскільки відмовився від позовних вимог в редакції від 27.11.2013р., а тому розгляд таких є порушенням вимог ст.51 КАС України. Окрім того вважає, що він має право на отримання публічної інформації, що судом залишено поза увагою. Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання на виклик суду не з'явилися, хоча належним чином були повідомленні про місце та час розгляду справи, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу згідно з п.2 ч.1 ст. 197 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, на основі наявних у справі доказів, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що згідно ухвали Івано-Франківського міського суду від 23.02.2004р. (справа №2-2525/2004 рік) про забезпечення позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про витребування майна та коштів від його реалізації з чужого незаконного володіння, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири - заборонено [PERSON], [PERSON] відчужувати квартиру [ADDRESS], заборонивши Першій державній нотаріальній конторі м. Івано-Франківська проводити будь-які дії пов'язані з відчуженням квартири, Івано-Франківському облінвентарбюро видавати документи необхідні для проведення оформлення відчуження квартири. Заходи забезпечення позову скасовані ухвалою Івано-Франківського міського суду від 20.01.2009 року. Позивач звернувся до Реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції з заявою від 30.07.2013р. щодо отримання публічної інформації про те, чи документи для укладення договору від 16.08.2005р. купівлі-продажу квартири [ADDRESS] видані ОБТІ законно і чи не існувало на той час жодної заборони на таку видачу. Заява позивача обґрунтована посиланням на ст. 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Як вбачається з матеріалів справи відповідач 05.08.2013р. листом за вих. №5/26-03.1-10-552 надав роз'яснення позивачу з посиланням на ст. 28 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та зазначив, що в силу вимог ст. 28 цього Закону орган держреєстрації відмовляє в наданні витягу та інформаційної довідки, якщо заявник в силу закону не має права на отримання такої інформації. Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного. У відповідності до вимог ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Державний реєстр речових прав на нерухоме майно - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», орган державної реєстрації прав надає інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Статтею 13 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що реєстрація заяв і запитів, пов'язаних з проведенням державної реєстрації прав та наданням інформації з Державного реєстру прав, проводиться в базі даних про реєстрацію заяв і запитів. Відповідно до ст. 28 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», інформація з Державного реєстру прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень надається у формі витягу, інформаційної довідки та виписки; Витяг з реєстру мають право отримувати: власник нерухомого майна або уповноважена ним особа; особа, яка має речове право на чуже нерухоме майно, або уповноважена нею особа; спадкоємець (правонаступник - для юридичної особи) або уповноважена ним особа; Інформаційну довідку з Державного реєстру прав на підставі письмового запиту мають право отримувати суд, органи місцевого самоврядування, органи внутрішніх справ, органи прокуратури, органи доходів і зборів, органи Служби безпеки України та інші органи державної влади (посадові особи), якщо запит зроблено у зв'язку із здійсненням ними повноважень, визначених законом; 3а заявою власника або правоволодільця може надаватися інформація у формі виписки про осіб, які отримали відомості про права та обтяження прав на нерухоме майно, що йому належить; Орган державної реєстрації прав відмовляє в наданні витягу та інформаційної довідки, якщо заявник відповідно до закону не має права на отримання такої інформації. Згідно п.7 Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року №703, чинної на момент подачі інформаційного запиту, для отримання інформації з Державного реєстру прав особа, зазначена у статті 28 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», подає органові державної реєстрації прав заяву (запит), форму та вимоги до заповнення якої (якого) встановлює Мін'юст. У пункті 12 вказаного Порядку зазначено, що державний реєстратор приймає рішення про відмову в наданні інформації з Державного реєстру прав виключно за наявності таких підстав: із заявою (запитом) звернулася неналежна особа. Статтею 10 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що кожна особа має право знати які відомості про неї та з якою метою збираються, доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається. Обсяг інформації про особу, що збирається, зберігається і використовується розпорядниками інформації, має бути максимально обмеженим і використовуватися лише з метою та у спосіб, визначений законом. Розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов'язані надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується; вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб. Запитування відповідних реєстраційних даних здійснюється на підставі заяви (запиту), форма та вимоги щодо її (його) заповнення встановлені Наказом Міністерства юстиції України від 17.04.2012р. №595/5 «Про впорядкування відносин, пов'язаних із державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Заява про надання публічної інформації від 30.07.2013р. вимогам цього Наказу не відповідала. Даючи аналіз чинного законодавству та обставинам справи колегія суддів приходить до переконання, що звертаючись з запитом до відповідача в порядку ст.10 Закону України «Про доступ до публічної інформації» про надання інформації щодо договору купівлі-продажу кв.[ADDRESS] від 16.08.2005р. відповідача з дотриманням вимог ст.10 Закону України «Про доступ до публічної інформації», ст.28 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» наддав належні роз'яснення по суті запитуваної інформації. Щодо висновків суду про відмову в задоволенні позовних вимог про зобов'язання Реєстраційну службу Івано-Франківського міського управління юстиції внести до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна обтяження відповідно до ухвали Івано-Франківського міського суду від 23.02.2004 року колегія суддів зазначає наступне. У відповідності до вимог ч.2 ст.11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Право громадян на звернення до суду за захистом і на судовий захист закріплене в статтях 35, 55, 56 Конституції України, отже, принцип диспозитивності спирається на конституційну основу. Згідно до вимог ст. 137 КАС України, позивач може протягом всього часу судового розгляду збільшити або зменшити розмір позовних вимог, подавши письмову заяву, яка приєднується до справи. Колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції вирішив позовну вимогу, яка була відкликана позивачем в поданому уточненому адміністративному позові від 11.12.2013р. В силу вимог чинного процесуального законодавства, відмова в задоволенні позову щодо зобов'язання Реєстраційну службу Івано-Франківського міського управління юстиції внести до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна обтяження відповідно до ухвали Івано-Франківського міського суду від 23.02.2004 року на переконання колегії суддів апеляційної інстанції є не законною, оскільки є нічим іншим, яки порушенням прав позивача, передбачених ст.11 та ст.51 КАС України. Частиною 2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідно до ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.202 КАС України підставою для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Результат розгляду: partial