Рішення адміністративного суду від 2014-03-05 00:00:00+02

[PERSON] (надалі позивач) звернулась до суду першої інстанції з позовною заявою до Управління праці та соціального захисту населення Червоногвардійської рай адміністрації Макіївської міської ради (надалі управління, відповідач) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління Державної казначейської служби у м.Макіївці Донецької області про перерахунок допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років на поточний рік за період з 13 вересня 2011 року. Постановою Червоногвардійського районного суду м.Макіївки Донецької області від 27 листопада 2013 року по адміністративній справі № 271/6378/13-а в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Управління праці та соціального захисту населення Червоногвардійської рай адміністрації Макіївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління Державної казначейської служби у м.Макіївці Донецької області про стягнення недоотриманої державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку - відмовлено. (арк..справи 41,42) Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач - [PERSON] звернулась з апеляційною скаргою, пославшись на незаконність та необґрунтованість постанови суду першої інстанції, прийняту с порушенням норм матеріального права, просила скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. (арк.справи 47-50 ). Представник відповідача у судовому засіданні в поясненнях та у судових дебатах просила апеляційну скаргу залишити без задоволення та рішення суду першої інстанції залишити без змін. За правилами частини першої статті 195 КАС України перегляд судового рішення суду першої інстанції здійснюється в межах апеляційних скарг. Заслухавши доповідь судді - доповідача, думку представника відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила наступне. Як правильно встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, позивач є матір'ю дитини - [PERSON], [INFO], перебуває на обліку управління, щомісячно отримує допомогу по догляду за дитиною згідно Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» у розмірі 130 грн., як не застрахована особа (арк. справи 13-15). Позивач вважає, що відповідачем недоплачена державна допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у встановленому законодавством розмірі, у зв'язку з чим, пред'явила позов про стягнення недоплаченої вказаної допомоги у розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років. Відповідачем допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку позивачці була нарахована та виплачена відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 року № 1751 "Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми" та внесених Законом України від 28.12.2007 № 107-VІ "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" змін до ст.ст.13,15 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми". Так, до 1 січня 2008 року - дати набрання чинності Законом України від 28.12.2007 № 107-VІ "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (далі - Закон № 107-VІ) - правовідносини щодо виплати допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку регулювалися Законом України від 21.11.1992 № 2811-ХІІ "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" (далі - Закон № 2811-ХІІ), дія якого поширювалася на осіб, не застрахованих в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування (стаття 13) та Законом України від 18.01.2001 № 2240-ІІІ (далі - Закон № 2240-III), який поширював свою дію на застрахованих у зазначеній системі осіб. Розмір допомоги також визначався цими законами. Зокрема, статтею 15 Закону № 2811-ХІІ встановлено, що допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років, а відповідно до статті 43 Закону № 2240-ІІІ допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається застрахованій особі у розмірі, що встановлюється правлінням Фонду, але не менше розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом. Пунктами 23, 25 розділу ІІ Закону № 107-VI були внесені відповідні зміни до Закону № 2811-ХІІ та Закону № 2240-III. Зокрема, змінами до статті 13 Закону № 2811-ХІІ його дію поширено на застрахованих осіб, а із Закону № 2240-III було виключено статті 40-44. Проте, Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 № 10-рп/2008 (далі - рішення № 10-рп/2008) визнано неконституційними низку положень Закону № 107-VI, в тому числі й пункту 25 розділу II Закону № 107-VI щодо виключення статей 40-44 Закону № 2240-III. Пунктом 2 розділу ІІІ Закону № 107-VI було передбачено, що розділ II цього Закону діє до 31 грудня 2008 року. Таким чином, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення № 10-рп/2008 відновили свою дію вищезазначені положення Закону № 2240-III, а з 1 січня 2009 року - статті 13, 15 Закону № 2811-ХІІ. Отже, висновок апелянта, про те, що положення пункту 23 розділу ІІ Закону № 107-VI, яким внесено зміни до статей 13, 15 Закону № 2811-XII, залишаються чинними, є неправильним, адже свою дію відновили редакції цих статей до внесення в них змін Законом № 107-VI. Таким чином, колегія суддів вважає, що позивач, як незастрахована особа в системі соціального загальнообов'язкового державного страхування, відповідно до вимог статті 15 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми", має право на отримання допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років. Колегія суддів зазначає, що Рішенням Конституційного Суду України від 25.01.2012 року № 3-рп/2012 визначено право Кабінету Міністрів України встановлювати розміри соціальних виплат, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України на основі і на виконання Закону України про Державний бюджет України на відповідний рік, однак, ні Законом України "Про державний бюджет України на 2012 рік", ні Законом України "Про державний бюджет України на 2013 рік" не було встановлено, що положення статті 15 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на відповідні роки. Так само і Кабінет Міністрів України відповідних постанов з цього питання на 2012 та 2013 роки не приймав. Таким чином, відповідач, виплачуючи позивачу допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в розмірі, встановленому Постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 року № 1751 "Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми", діяв неправомірно та з порушенням вимог законодавства. Однак, колегія суддів зазначає, що позивач належним чином не обґрунтувала поважність причини пропуску строку звернення до суду за захистом свого права, посилаючись в заяві на необізнаність стосовно своїх порушених прав та на досудовий порядок врегулювання спору. Дані підстави колегія суддів не може вважати поважними. Крім того, суд першої інстанції, взагалі не вирішив клопотання про поновлення строку звернення до суду, чим порушив п.3 ч.1 ст.163 КАС України, тобто вимоги процесу. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що період, за який вимагає позивач про відновлення свого порушеного права, були періоди дії різних за своїм часом строку звернення до суду, строку давності, положень норм як КАС України, так і норм ЦПК України. Відповідно до абз.1 ч.2 ст.5 КАС України передбачено, що провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст. 99 КАС України (в редакції, яка була чинна на момент звернення позивача до суду) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звернулась до Червоногвардійського районного суду міста Макіївки Донецької області з позовом 08.11.2013 року, тобто після внесення змін до ст..99 КАС України. Відповідно до ст..100 КАС України (у редакції, яка була чинною на момент звернення позивача до суду) адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Розглянуті вимоги за період з 13 вересня 2011 року по 07 травня 2013 року, які є спірними та потребують взагалі розгляду питання стосовно строку звернення до суду та допуску до судового захисту, здійснені за межами передбаченого ст. 99 КАС України шестимісячного строку звернення до суду, оскільки виплати позивачу здійснювались щомісячно, а позивач звернулась з позовними вимогами щодо стягнення вищезазначеної допомоги 08 листопада 2013 року, тобто за межами шестимісячного строку. Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при відмові в задоволені позовних вимог порушені вимоги процесуального законодавства, що призвели до неправильного вирішення цього питання по суті. З огляду на вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції ухвалив постанову з порушенням норм матеріального і процесуального права, тому постанова суду підлягає скасуванню. У відповідності до вимог частин 1 та 3 статті 94 КАС України підлягають стягненню з місцевого бюджету Червоногвардійського району м.Донецька на користь [PERSON] частково понесені нею судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 34 грн.. 41 коп. Відповідно до ст. 198 КАС України суд апеляційної інстанції має право скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову суду. Згідно п.4 ч.1 ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує постанову суду першої інстанції та ухвалює нове рішення, якщо судом першої інстанції при ухваленні рішення допущено порушення норм матеріального або процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи. Враховуючи, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови.

Результат розгляду: partial