Рішення адміністративного суду від 2014-02-27 00:00:00+02

Позивач звернулася до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, в якому просила визнати незаконними дії Управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної у місті Києві Державної адміністрації щодо відмови у перерахунку допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідно до вимог законодавства та зобов'язати відповідача здійснити перерахунок і виплату допомоги з 19 серпня 2012 року, виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого Законом. Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 18 липня 2013 року в задоволенні позову відмовлено. Суд виходив з того, що відповідач діяв в межах повноважень, наданих їм законами України та підзаконними нормативно-правовими актами, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просила скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нову, якою позов задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначила, що судом не прийнято до уваги ту обставину, що оскільки вона є особою, застрахованою в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, то на спірні правовідносини поширює свою дію Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням». Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін. Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, постанова суду - скасуванню з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено, що позивач має на утриманні малолітню дитину [PERSON], [INFO]. Також перебувала на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації та отримувала допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 03.05.2010 року по [INFO] в розмірі в розмірі 130,00 грн. на місяць як особа, застрахована у системі соціального страхування. 19.02.2013 року [PERSON] звернулася до відповідача із заявою, в які просила здійснити перерахунок і виплату державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з [INFO], виходячи з розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом, з урахуванням проведених виплат, але відповідач відмовив позивачу у перерахунку допомоги, про що повідомив листом від 25.02.2013 року № 37/0-25/16. Вважаючи таку відмову неправомірною, позивач звернулася з даним позовом до суду. Суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Колегія суддів не може погодитися з вказаним висновком суду в повній мірі, виходячи з наступного. Так, суд першої інстанції виходив з того, що згідно положень статті 15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (в редакції, чинній з 1 січня 2008 року) допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі, що дорівнює різниці між прожитковим мінімумом, встановленим для працездатних осіб, та середньомісячним сукупним доходом сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців, але не менше 130 гривень. Оскільки вказана норма Закону неконституційною не визнавалась, суд дійшов висновку, що Відповідач здійснював виплати допомоги по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку відповідно до вимог законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин. Так, статтею 46 Конституції України громадянам гарантовано право на соціальний захист, що включає, зокрема, право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. До 1 січня 2008 року - дати набрання чинності Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» - правовідносини щодо виплати допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку регулювалися Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», дія якого поширювалася на осіб, не застрахованих в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування (стаття 13) та Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням», який поширював свою дію на застрахованих у зазначеній системі осіб. Розмір допомоги також визначався цими законами. Зокрема, статтею 43 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» було передбачено, що допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається застрахованій особі у розмірі, що встановлюється правлінням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, але не менше розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом. Пунктами 23, 25 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» були внесені відповідні зміни до Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» та Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням». Зокрема, змінами до статті 13 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» його дію поширено на застрахованих осіб, а із Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» було виключено статті 40-44. Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 визнано неконституційними низку положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», в тому числі й пункт 25 розділу II цього Закону щодо виключення статей 40-44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням». Пунктом 2 розділу ІІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» було передбачено, що розділ II цього Закону діє до 31 грудня 2008 року. Таким чином, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення № 10-рп/2008 відновили свою дію вищезазначені положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням», а з 1 січня 2009 року - статті 13, 15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми». Так, оскільки Законом України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» та іншими Законами не встановлювався на 2011 рік інший, ніж у Законі України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» розмір допомоги, спірні правовідносини в період, який є предметом розгляду регулювалися саме цим законом. Така правова позиція застосування норм матеріального права також підтверджена Верховним Судом України у його постановах від 11 грудня 2012 року у справі за позовом фізичної особи до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Золотоніської міської ради Черкаської області (номер ЄДРСР 28332586) та від 25 грудня 2012 року у справі за позовом фізичної особи до Управління праці та соціального захисту населення Ленінської районної у місті Донецьку ради (номер ЄДРСР 28332590), які, відповідно до приписів статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, є обов'язковими для всіх судів України. Аналогічно, Законами України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» та іншими Законами не встановлювався на 2011 - 2012 роки інший, ніж у вказаному вище Законі розмір допомоги. Таким чином, оскільки спір виник щодо виплати допомоги особі, яка застрахована у системі соціального загальнообов'язкового державного соціального страхування, колегія суддів дійшла висновку, що на відносини щодо виплати допомоги такій особі у зазначеному періоді поширюються норми спеціального закону (яким є Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням») відповідно до статті 43 якого, допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається застрахованій особі у розмірі, що встановлюється правлінням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, але не менше розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач просить суд зобов'язати відповідача провести перерахунок та виплату недоплаченої допомоги по догляду за дитиною ([INFO]) до досягнення нею трирічного віку з 19.08.2012 року. Відповідно до положень статті 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Частиною 2 ст. 99 КАС України встановлено шестимісячний строк для звернення до адміністративного суду. Згідно ч. 1 ст. 100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала. Так, оскільки, з адміністративним позовом [PERSON] до суду звернулася 06.03.2013 року згідно відбитку поштового штемпеля на конверті, позовні вимоги в частині зобов'язання здійснити перерахунок та виплату допомоги по догляду за дитиною за період з 19.08.2012 року по 06.09.2012 року підлягають залишенню без розгляду, з огляду на пропущення позивачем строків звернення до суду. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що відповідач діяв на підставі та у спосіб, який передбачений Конституцією та законами України. Таким чином, оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права. Відповідно до ч. 1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є зокрема: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу. Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з порушенням норм матеріального права, то колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова скасуванню.

Результат розгляду: partial