Рішення адміністративного суду від 2014-03-17 00:00:00+02

З матеріалів справи вбачається, що на примусовому виконанні у Відділі державної виконавчої служби Білогірського районного управління юстиції в АР Крим знаходиться виконавче провадження ВП № 37317718 про стягнення на користь [PERSON] заборгованості з боржника [PERSON] на підставі виконавчого листа № 1-56/11, виданого 18.04.2012 р. Білогірським районним судом АР Крим. В рамках цього виконавчого провадження головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Білогірського районного управління юстиції в АР Крим Літвіновим Іллею Олександровичем винесено постанову від 24.01.2014 р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Накладення державним виконавцем арешту на майно, що належить позивачу на праві особистої приватної власності стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Розглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості позовних вимог з наступних підстав. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені Законом України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 р. № 606 (далі - Закон № 606 в редакції, чинній на момент складання акта опису й арешту майна). Згідно визначення, наведеного в ч. 1 ст. 1 Закону № 606 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 Закону № 606 примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу" (далі - державні виконавці). Частиною першою ст. 11 Закону № 606 встановлено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону № 606 державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. З ч. 1 ст. 52 Закону № 606 вбачається, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Відповідно до ч. 1 ст. 57 Закону № 606 арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. З положень п. 5.6.1 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 15 грудня 1999 р. № 74/5 (далі - Інструкція № 74/5), вбачається, що арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а в разі потреби - в обмеженні права користування майном або його вилученні в боржника та передачі на зберігання іншим особам. Відповідно до абз. 4 п. 5.6.2 Інструкції № 74/5 арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (аналогічна правова норма закріплена в абз. 4 ч. 2 ст. 57 Закону № 606). Частиною третьою ст. 57 Закону № 606 передбачено, що постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Аналіз вищенаведених правових норм дозволяє суду зробити висновок, що звернення стягнення в рамках виконавчого провадження може здійснюватися виключно на майно, яке є власністю боржника. Правом власності, згідно з ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, визнається право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З наявної в матеріалах справи оскаржуваної постанови вбачається, що державним виконавцем було накладено арешт на 1/2 частки у транспортних засобах CHEVROLET EPICA LF 69, реєстраційний номер [NUMBER] та ГАЗ 32213 ПЕ, реєстраційний номер [NUMBER], які належать на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]. Втім, суд критично ставиться до викладених в мотивувальній та резолютивній частинах спірної постанови відомостях щодо належності зазначених транспортних засобів на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], з приводу чого звертає увагу на таке. Ухвалою Нижньогірського районного суду АР Крим від 17.12.2013 р. у справі № 112/2741/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розділ спільного сумісного майна подружжя визнано мирову угоду, за умовами п. 3 якої [PERSON] та [PERSON], які діють осознанно, добровільно, по взаємній згоді та попередній домовленості, розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки, домовились, що з моменту визнання та затвердження мирової угоди судом спільне сумісне майно подружжя - автомобілі CHEVROLET EPICA LF69К, реєстраційний номер [NUMBER] та ГАЗ 32213 ПЕ, реєстраційний номер [NUMBER] переходять у право особистої приватної власності [PERSON]. Пунктом 4 зазначеної угоди передбачено, що [PERSON] за частину загального сумісного майна - автомобілів CHEVROLET EPICA LF69К, реєстраційний номер [NUMBER] та ГАЗ 32213 ПЕ, реєстраційний номер [NUMBER], сплатив [PERSON] до підписання мирової угоди компенсацію в розмірі 30000,00 грн. (тридцять тисяч гривень). Відповідно до п. 5 мирової угоди [PERSON], розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки, визнає, що після визнання і затвердження мирової угоди від 17.12.2013 р. по справі № 112/2741/13-ц вона позбавляється прав на автомобілі: CHEVROLET EPICA LF69К, реєстраційний номер [NUMBER] та ГАЗ 32213 ПЕ, реєстраційний номер [NUMBER]. Вказана ухвала суду набрала законної сили 27.12.2013 р., про що свідчить відповідна помітка. Статтею 129 Конституції України обов'язковість рішень суду (до яких належать і ухвали) визначена як одна з основних засад судочинства. Статтею 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Відповідно до ч. 1 ст. 14 Цивільного процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Отже, спірні транспортні засоби, які були спільним сумісним майном подружжя, з моменту визнання та затвердження мирової угоди перейшли у право особистої приватної власності [PERSON]. За таких обставин та враховуючи, що звернення стягнення в рамках виконавчого провадження може здійснюватися виключно на майно, яке є власністю боржника, суд доходить висновку що відповідачем було безпідставно накладено арешт та оголошено заборону на відчуження транспортних засобів, які належать позивачу на праві особистої приватної власності. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. В порушення зазначених правових норм, відповідачем під час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів в обґрунтування правомірності накладення арешту та заборони відчуження транспортних засобів CHEVROLET EPICA LF69К, реєстраційний номер [NUMBER] та ГАЗ 32213 ПЕ, реєстраційний номер [NUMBER], що є підставою для скасування спірної постанови. В той же час, суд звертає увагу, що належним способом захисту, який в повній мірі забезпечує відновлення порушених прав позивача в даному випадку, є визнання протиправним та скасування постанови від 24.01.2014 р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, у зв'язку з чим, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову в частині визнання незаконними дій держаного виконавця Відділу державної виконавчої служби Білогірського районного управління юстиції в АР Крим Літвінова І.О. щодо винесення спірної постанови. При цьому, слід зазначити, що позивачем під час розгляду справи не доведено факт того, що головний державний виконавець ВДВС Білогірського РУЮ в АР Крим Літвінов І.О. на момент прийняття спірної постанови був проінформований начальником відділу про наявність відповідного рішення суду про визнання мирової угоди між подружжям, за яким спірні транспортні засоби перейшли у право особистої приватної власності [PERSON] та яке було спрямовано позивачем безпосередньо начальнику ВДВС разом із відповідною заявою, отриманою 17.01.2014 р. Понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 73,08 грн. підлягають стягненню на його користь відповідно до положень статті 94 КАС України з Державного бюджету України. В судовому засіданні 17.03.2014 р. були оголошені вступна та резолютивна частини рішення. Повний текст рішення складений та підписаний 19.03.2014 р. На підставі викладеного,

Результат розгляду: partial