Рішення адміністративного суду від 2014-03-13 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Київської митниці Міндоходів про визнання протиправним та скасування наказу від 18.11.2013 р. №386-о, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме з 19.11.2013 р. по дату набрання постановою суду законної сили, стягнення моральної шкоди в розмірі 3000,00 грн., та зобов'язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 січня 2014 року в задоволенні позову відмовлено. На вказану постанову [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до матеріалів справи, наказом від 18.11.2013 р. №386-о [PERSON],- головного інспектора сектору контролю за переміщенням товарів відділу організації митного контролю Київської обласної митниці з 18.11.2013 р. звільнено відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з реорганізацією і скороченням штатної чисельності Київської обласної митниці. Вважаючи таке звільнення неправомірним, позивач звернувся до суду з даним позовом. Згідно п. 1 ч. 1, ч. 2, 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку, зокрема змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення за цією підставою, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Відповідно до ст. 42 цього Кодексу при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема: - сімейним - при наявності двох і більше утриманців; - працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації. Згідно ст. 49-2 цього Кодексу, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Як вбачається з матеріалів справи, попередженням від 04.06.2013 р. позивача повідомлено про наступне вивільнення у зв'язку із реорганізацією та скороченням чисельності працівників, на підставі ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, по закінченні двох місяців з моменту вручення такого попередження. Проте, в порушення вищевказаних норм Кодексу законів про працю України не запропоновано іншої посади. Постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 р. №229 «Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів України» утворено як юридичну особу публічного права територіальний орган Міністерства доходів і зборів України - Київську митницю Міндоходів. Постановою Кабінету Міністрів України від 09.01.2013 р. №14 «Про внесення змін у додатки до постанов Кабінету Міністрів України від 07.09.2011 р. №937 і від 14.11.2011 р. №1184», наказу Міністерства доходів і зборів України від 26.04.2013 р. №80, а також відповідно до тимчасового штатного розпису Київської митниці Міндоходів на 2013 рік, затверджено чисельність працівників Київської митниці Міндоходів, яка на 126 одиниць менша, ніж чисельність працівників Київської обласної митниці. Отже, у відповідача дійсно мали місце реорганізація установи із скороченням чисельності або штату працівників. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено відповідачем у запереченні на апеляційну скаргу, сектор контролю за переміщенням товарів до реорганізації мав чисельність 10 працівників, а відповідно до нового штатного розпису Київської митниці Міндоходів на 2013 рік, такий сектор реорганізовано у відділ контролю за переміщенням товарів із чисельністю 7 працівників. При цьому, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що із проведеною реорганізацією, в штатному розписі Київської митниці Міндоходів не було передбачено посаду, яку обіймав позивач. Так, в матеріалах справи, зокрема міститься попередження від 30.05.2013 р. про наступне вивільнення Чупілко С.В. головного інспектора сектору контролю за переміщенням товарів відділу організації митного контролю Київської обласної митниці (аналогічна з позивачем посада), в якому такому працівнику запропоновано переведення на посаду головного інспектора відділу контролю за переміщенням товарів Київської митниці Міндоходів. Таким чином, твердження відповідача про відсутність роботи для позивача за відповідною професією чи спеціальністю у реорганізованому органі, є необгрунтованим, а отже враховуючи те, що така робота існувала виникає питання щодо правомірності дотримання відповідачем переважного права на залишення на роботі, передбаченого ст. 42 Кодексу законів про працю України. Відповідачем надано суду копії матеріалів особових справ осіб, яким надано переважне право на залишення на роботі, а саме: головних державних інспекторів відділу контролю за переміщенням товарів Київської митниці Міндоходів Чупілко С.В., Сушко О.І., Виноградської Г.М., Лях В.А., Троїцького Я.О., Сокол О.Г., які містяться в матеріалах справи, і згідно яких, зокрема Чупілко С.В. не має повної вищої освіти. Дослідивши такі матеріали, колегія суддів зазначає, що позивач дійсно працював у підрозділі, який здійснював функції контролю за переміщенням товарів з 13.02.2013 р., однак відповідачем не враховано наявність у позивача безперервного стажу роботи на даному підприємстві, а саме те, що позивач проходив службу в митних органах з 01.04.1996 р., в той час як вказані працівники, яким було надано перевагу у залишенні на роботі, мають значно менший трудовий стаж. Також, не враховано, що позивач має вищу освіту за спеціальністю "товарознавство у митній справі" та другу спеціальність за вищою освітою - "правознавство", що свідчить про більш високий кваліфікаційний рівень працівника, який претендує на посаду головного інспектора відділу контролю за переміщенням товарів Київської митниці Міндоходів або на будь-яку іншу посаду, яка позивачу не пропонувалась. Приймаючи до уваги наявність у позивача не знятого дисциплінарного стягнення у вигляді догани, накладеного наказом від 01.03.2013 р. №337-к, необхідно також враховувати висновки службових характеристик, атестацій, подання про присвоєння персональних звань, підвищень кваліфікації протягом роботи на керівних посадах у відповідача, які наявні в матеріалах справи та свідчать про високий освітньо-кваліфікаційний рівень позивача. Крім того, за сімейним станом позивач має двох малолітніх дітей, що також не враховано відповідачем при наданні переважного права на залишення на роботі. Посилання відповідача на те, що [PERSON] тривалий час перебував на лікарняних, а тому має низький рівень роботи в порівнянні з іншими працівниками, є необґрунтованими, оскільки на тривалих лікарняних позивач перебував вже після винесення щодо нього попередження про наступне вивільнення, тобто після того як мало бути віришено питання щодо його переважного права на залишення на роботі, а тому такі обставини не могли впливати на його працевлаштування. До винесення щодо нього попередження позивач перебував на лікарняних лише з 28.01.2013 р. по 05.02.2013 р. (9 календарних днів), та з 25.03.2013 р. по 03.04.2013 р. (10 календарних днів), що не дає підстав вважати про низький рівень роботи. При цьому, право громадян на їх забезпечення у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності є однією з соціальних гарантій закріплених в ст. 46 Конституції України. Таким чином, відповідачем неправомірно позбавлено [PERSON] переважного права на залишення на роботі, а тому наказ від 18.11.2013 р. №386-о є протиправним та підлягає скасуванню, а позивач поновленню на роботі, у зв'язку з чим позивачу необхідно здійснити виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України постанова суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконується негайно Згідно ч. 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Обчислення середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Колегія суддів також враховує те, що постановою Київського окружного адміністративного суду від 23.09.2013 р. по справі №810/4719/13-а, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.03.2014 р. та набрала законної сили, - визнано протиправною бездіяльність Київської митниці Міндоходів по ненаданню [PERSON] відпустки по догляду за дитиною без збереження заробітної плати та зобов'язано Київську митницю Міндоходів надати [PERSON] відпустку по догляду за дитиною без збереження заробітної плати до 17.12.2013 р. Таким чином, [PERSON] на час звільнення мав перебувати у відпустці по догляду за дитиною, що свідчить також про порушення відповідачем ч. 3 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Проте, вимога позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн. є необґрунтованою, оскільки позивач не надав суду належних доказів її спричинення, а лише вказав її розмір. Враховуючи вищевказане, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову, а тому апеляційну скаргу [PERSON] необхідно задовольнити, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 січня 2014 року - скасувати та ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити частково, оскільки постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Результат розгляду: partial