Рішення адміністративного суду від 2014-01-10 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі Рішення Начальника Київського РВ в м. Сімферополь ГУ ДМС України в АР Крим - І.О. Колесника про примусове повернення, від 23.12.2013р. № 15 йому, позивачу, встановлено термін для виїзду з покладеним зобов'язанням - покинути територію України до 31.12.2013р. Крім того, йому було оголошено заборону на в'їзд на територію України протягом трьох років. Вважає, що дане рішення було прийнято незаконно, без достатніх на те підстав, з порушенням вимог пропорційності між можливими наслідками для особи і цілями на досягнення яких спрямоване це рішення . Позивач зазначає, що він прибув на територію України на законних підставах, відвідує територію України без будь-яких порушень в перебігу останніх десяти років. На території України проживають його родичі: дочка, онуки. Відповідачем при винесенні рішення даний факт не був прийнятий до уваги, також не був прийнятий до уваги той факт, що порушив він, [PERSON], терміни реєстрації на території України з поважних причин - у зв'язку із станом здоров'я, при перевірці його документів, він пред'явив документи, що підтверджують його стан здоров'я, а саме: Виписаний епікриз № 5220, із зазначенням про те, що він перебував на стаціонарному лікуванні з 19.03.2012р. по 18.04.2012р.; 18.04.2012 р. йому робили комп'ютерну томографію головного мозку, внаслідок чого було винесено висновок : стан після перенесеного лакунарного ГПМК в басейні правої СМА у фазі сформувалася лікворної кісти. Помірно виражена симетрична зовнішня гідроцефалія (з таким діагнозом не рекомендується виїжджати на далекі відстані). З квітень 2012 р. він постійно перебуває під наглядом лікуючого лікаря, оскільки його готують до операції з видалення пахової грижі. Також, не було прийнято до уваги те, що видворення з країни перебування з подальшою забороною в'їзду терміном на три роки є крайнім заходом правозастосування при порушенні іноземцем або особою без громадянства правил перебування в Україні . Позивач зазначає, що він не заперечує того, що дійсно порушив порядок перебування іноземних громадян на території України, передбачені Постановою КМУ № 150 від 15.02.2012 року «Порядок продовження терміну перебування та продовження або скорочення терміну тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України», з не залежних від нього причин. Однак, визначений щодо нього захід правозастосування, як заборона в'їзду на територію України протягом 3 років, перешкоджатиме прибуттю на територію України до своїх родичів, проходженню до кінця курсу лікування, який призначений лікуючим лікарем на території України та перебуванню під наглядом лікаря саме на території України, тому просить визнати протиправними дії начальника Київського районного відділу в м. Сімферополь Головного управління Державної міграційної служби України в АР Крим та скасувати рішення про примусове повернення в Російську Федерацію громадянина Російської Федерації - [PERSON], [INFO] від 23.12.2013 року № 15 про заборону подальшого в'їзду в Україну на термін 3 роки. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали в повному об'ємі, з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не явився, надав на адресу суду клопотання щодо розгляду справи за його відсутності, а також надав документи, що явилися підставою для прийняття оскаржуваного позивачем рішення. Вислухав позивача, його представника, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень. Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішення, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано. Згідно частини першої статті 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до частини першої та четвертої статті 70 КАС України, належним є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. У відповідності до ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу (ч.1). В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч.2). Правовий статус, основні права, свободи та обов'язки іноземців та осіб без громадянства, які проживають або тимчасово перебувають в Україні, порядок вирішення питань, пов'язаних з їх в'їздом в Україну або виїздом з України визначає Закон України №3773-VI від 22.09.2011 "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Згідно ст. 1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав. Згідно із п.7 ч.1 ст.1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в'їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні, вважаються такими, які перебувають на території України на законних підставах. Згідно із п.9 ч.1 ст.1 цього ж Закону іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території Україні протягом дії візи або на період, установлений законодавством чи міжнародним договором України, або якщо строк їх перебування на території України продовжено в установленому порядку, вважаються таким, які тимчасово перебувають на території України. Іноземці або особи без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України, згідно з п. 14 ч.1 ст.1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" вважаються нелегальними мігрантами. Відповідно до п.15 ч.1 ст.4 Закону України №3773-VI від 22.09.2011 "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України. Згідно п.1 ст.15 Закону України №3773-VI від 22.09.2011 "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" в'їзд в Україну та виїзд з України здійснюється, зокрема іноземцями та особами без громадянства - за паспортним документом за наявності відповідної візи, якщо інший порядок в'їзду та виїзду не встановлено законодавством чи міжнародним договором України. Реєстрація іноземців та осіб без громадянства, які в'їжджають в Україну, здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України органами охорони державного кордону (ч.1 ст. 16 Закону №3773). Як вбачається з матеріалів справи, 22.05.2012року громадянин Російської Федерації [PERSON] прибув на територію України через КПП "Козача Лопань" по паспорту [NUMBER], виданому Приморсько-Ахтарським РВВС Краснодарського краю 17.12.2003 року в порядку безвізового в'їзду. З 20.08.2012 року перебуває на території України нелегально. Відповідно до ст.2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов'язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. Із статті 2 (Свобода пересування) Протоколу №4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод випливає: 1. Кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання. 2. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. 3. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб. 4. Права, викладені в п. 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдовуються суспільними інтересами в демократичному суспільстві. У статті 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" зазначено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на іншій законній підставі, вважаються такими, що тимчасово перебувають в Україні. Вони зобов'язані в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, зареєструвати свої паспортні документи і виїхати з України після закінчення відповідного терміну перебування. Правила перебування іноземців на території України встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.1995 №1074 "Про Правила в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну, їх виїзду з України і транзитного проїзду через її територію". Пунктом 19 Правил передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну на законній підставі, можуть тимчасово перебувати на території країни за паспортним документом, зареєстрованим у порядку, встановленому цими Правилами. Паспортний документ подається іноземцем та особою без громадянства для реєстрації у пункті пропуску через державний кордон посадовій особі Державної прикордонної служби. Реєстрація проводиться на період короткотермінового перебування - для іноземців та осіб без громадянства з держав з візовим порядком в'їзду на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в'їзду, якщо інший термін не визначено міжнародними угодами; для іноземців та осіб без громадянства з держав з безвізовим порядком в'їзду - на термін не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в'їзду, якщо інший термін не визначено міжнародними угодами. Іноземці та особи без громадянства можуть звільнятися від реєстрації паспортного документа на підставі відповідного міжнародного договору України на умовах взаємності. Як зазначено у статті 30 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", за порушення іноземцями та особами без громадянства встановленого порядку перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні або проживання за недійсними документами, недотримання встановленого порядку реєстрації або пересування і вибору місця проживання, працевлаштування, ухилення від виїзду після закінчення терміну перебування, а також за недотримання Правил транзитного проїзду через територію України до них застосовуються заходи відповідно до законодавства України. Частиною першою статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено, що порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні, тобто проживання без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами або документами, термін дії яких закінчився, або працевлаштування без відповідного дозволу на це, якщо необхідність такого дозволу передбачено законодавством України, або недодержання встановленого порядку пересування і зміни місця проживання, або ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, неприбуття без поважних причин до визначеного місця навчання або працевлаштування після в'їзду в Україну у визначений строк, а так само порушення правил транзитного проїзду через територію України, крім порушень, передбачених частиною другою цієї статті, - тягнуть за собою накладення штрафу від тридцяти до п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. У судовому засіданні факт перебування позивача в Україні без належних правових підстав повністю підтвердився. Позивач порушив вимоги п.2 п.11 Постанови Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року № 567 "Про затвердження Правил оформлення віз для в'їзду в України і транзитного проїзду через її територію", чого останній не спростовував. 19.12.2013 р. відносно [PERSON] було складено адміністративний протокол ПР МКР 007318 за ч.1 ст.203 КУпАП. Того ж дня, Київським РВ у м, Сімферополі ГУ ДМС України в АР Крим було винесено постанову про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.203 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 850 грн. 19.12.2013 року позивач сплатив штраф добровільно. Крім того, 23.12.2013 року рішенням, затвердженим Начальником Київського районного відділу у м. Сімферопольським ГУ ДМС України в АР Крим Колесником І.О., про примусове повернення з України громадянина Росії [PERSON],[INFO], вирішено примусово повернути за межі України, громадянина Росії [PERSON], [INFO], та зобов'язати його покинути територію України у термін до 31.12.2013 року. Заборонити в'їзд на територію України на три роки до 23.12.2016 року, того ж дня з цим рішенням було ознайомлено позивача. Відповідно до ст.26 Закону України №3773-VI від 22.09.2011 "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в'їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України. Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України та спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах охорони державного кордону. Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду. Іноземець або особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року). Позивачем порушено законодавство про правовий статус іноземців шляхом недотримання встановленого порядку реєстрації іноземця на території України, що є підставою для застосування заходів примусового повернення в країну походження позивача. Суд погоджується з тим, що рішення про повернення позивача у країну походження є необхідним заходом обмеження права особи на свободу пересування, оскільки судом встановлено, що ця особа знаходилася на території України протиправно з порушенням правил реєстрації іноземця. Разом з тим, відповідач не надав доказів того, що за період свого перебування на території України позивач вчинив дії, які б свідчили про те, що його перебування несе загрозу Україні. Відповідачем надані тільки докази вчинення порушення умов перебування на території України. Підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені ст.13 Закону України №3773-VI від 22.09.2011 "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Так, відповідно до зазначеної норми Закону, в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, митних та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну. За наявності підстав, зазначених в абзацах другому і сьомому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в'їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України. Рішення про заборону в'їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону. В рішенні відповідача від 23.12.2013 про примусове повернення та заборону в'їзду в Україну громадянину Росії [PERSON] на 3 (три) роки до 23.12.2016 жодної підстави, якою відповідач керувався при прийнятті рішення про заборону в'їзду в Україну не зазначено. Отже, підстави для прийняття рішення для заборони в'їзду позивача у відповідності до абзацу 6 ч.1 ст.13 Закону України №3773-VI від 22.09.2011 "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" відсутні. Інших підстав, визначених ст.13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" для прийняття рішення про заборону в'їзду в Україну позивачу громадянину Росії [PERSON] на територію України на 3 (три) роки під час судового розгляду справи не встановлено. У п.18 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25.06.2009 року "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" (в редакції Постанови Вищого адміністративного суду №3 від 16.03.2012) визначено, що судам під час розгляду спорів про заборону в'їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в'їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Крім того, відповідно до частини другої статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, дії яких порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони громадського здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Позивачем порушений законодавчо встановлений порядок реєстрації, що є підставою для застосування заходів примусового повернення у країну походження, та у спірних правовідносинах є достатнім і необхідним засобом реагування відповідача на вказане порушення. Жодної підстави для прийняття рішення щодо заборони позивачу громадянину Росії [PERSON] в'їзду на територію України на 3 (три) роки до 23.12.2016року у відповідності до ст.13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" відповідачем не визначено та необґрунтовано. Крім того, медичною документацією стосовно [PERSON] підтверджується, що останній з квітня 2012 р. постійно перебуває в м. Сімферополі під наглядом лікуючого лікаря, оскільки його готують до операції з видалення пахової грижі, має на території України приватну власність у вигляді частки квартири [ADDRESS], в якій проживає разом із дочкою та онуками Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Таким чином, суд перевіривши рішення, дії та бездіяльність суб'єкта владних повноважень, відповідно до ч.3 ст.2 КАС України вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, щодо скасування рішення про примусове видворення за межі України та заборону в'їзду в Україну від 23.12.2013 року в частині заборони позивачу громадянину Росії [PERSON] в'їзд на територію України на 3 роки до 23.12.2016 року, оскільки відповідач не довів суду правомірність прийнятого рішення в цій частині. Суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні іншої частини позовних вимог, у зв'язку із необґрунтованістю. На підставі викладено,

Результат розгляду: partial