Рішення адміністративного суду від 2014-01-20 00:00:00+02

17 грудня 2013 року Луганським окружним адміністративним судом відкрито провадження за адміністративним позовом [PERSON] до управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області, тертя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - відділ державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції про зобов'язання повернути незаконно відраховані кошти у розмірі 7151,67 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 2002 року до 2006 року позивач працював на спрощеній системі оподаткування (єдиний податок). 18 вересня 2006 року управлінням Пенсійного фонду України у м. Лисичанську Луганської області проведена позапланова перевірка правильності і повноти нарахування, своєчасності сплати страхових внесків на обов'язкове державне пенсійне страхування [PERSON] за період з 01 квітня 2005 року по 31 липня 2006 року, за результатами якої складено акт від 18 вересня 2006 року, згідно висновків якого донараховано внесків 1669,50 грн., донараховано фонду 1050,00 грн., нараховано пені 151,34 грн., прострочена заборгованість 2491,70 грн. 03 лютого 2009 року управлінням Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області винесено вимогу про сплату боргу № Ф-823 на суму 5124,06 грн., відповідно до якої сума недоїмки - 4359,20 грн., фінансові санкції - 547,67 грн., пеня - 217,19 грн. 23 березня 2009 року відділом державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження № 11976504 з примусового виконання вимоги № 823, виданої 03 лютого 2009 року управлінням Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області про стягнення з [PERSON] боргу у розмірі 5124,06 грн. Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2011 року по справі № 2а-1986/11/1270 визнано протиправною та скасовано вимогу управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області від 03 лютого 2009 року № Ф-823. Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2011 року апеляційну скаргу УПФУ в м. Лисичанську Луганської області задоволено частково, постанову Луганського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2011 року у справі № 2а-1986/11/1270 скасовано у зв'язку з пропуском строку звернення до суду. Ухвалою Вищого адміністративного суду від 30 травня 2013 року скасовано ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2011 року, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвалою Донецького адміністративного апеляційного суду від 02 серпня 2013 року апеляційну скаргу УПФУ в м. Лисичанську Луганської області залишено без задоволення, а постанову Луганського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2011 року по справі № 2а-1986/11/1270 без змін. Не зважаючи на вищезазначені рішення, УПФУ в м. Лисичанську Луганської області в період з квітня 2011 року по лютий 2012 року відрахувало з пенсії позивача 5502,22 грн. Позивач зазначає, що в даному випадку ухвала Донецького апеляційного адміністративного суду від 02 серпня 2013 року набрала законної сили, тому відповідно до вимог ч.3 ст.107 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року, суми коштів безпідставно стягненні органами Пенсійного фонду з фізичних осіб підлягають поверненню в триденний строк із дня прийняття рішення органом Пенсійного фонду, або судом про безпідставність їх стягнення з одночасною сплатою на ці суми пені, що визначаються виходячи з розрахунку 120 відсотків річних облікової ставки НБУ. Крім того, відповідно до повідомлення від 02 грудня 2013 року № 7286/09-10 з пенсії позивача в період 2011-2012 років стягнуто кошти у сумі 5393,44 грн., також з пенсії утримано витрати в сумі 49,92 грн., та виконавчий збір у розмірі 554,44 грн., отже загальна сума складає 5998,02 грн. У зв'язку з вищевикладеним, з урахуванням доповнень до позовних вимог, позивач просить суд зобов'язати УПФУ в м. Лисичанську Луганської області повернути незаконно утримані кошти у розмірі 5502,22 грн., з одночасною сплатою пені в сумі 1131,32 грн. Позивач у судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення аналогічні, викладеному у позові, просив задовольнити адміністративний позов у повному обсязі. Відповідач - управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області позовні вимоги не визнав у повному обсязі, надав суду письмові заперечення проти позову в яких, серед іншого, зазначив, що постановою Луганського окружного адміністративного суду по справі № 2а-1986/11/1270 скасовано вимогу від 03 лютого 2009 року як документ, але акт перевірки управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області від 18 вересня 2006 року не скасовано, як незаконний, не визначено безпідставність стягнення коштів відповідачем, борг зі сплати страхових внесків до Пенсійного фонду у сумі 5164,06 грн. не скасовано та не визначено, що він підлягає списанню та/або поверненню. Крім того, перевірка позивача проводилась за період з 01 квітня 2005 року до 31 липня 2006 року, але після цього ПП [PERSON] подавав звіти за найманих працівників та не сплачував нараховані ним же страхові внески (за серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2006 року). У зв'язку з вищевикладеним, відповідач просить суд відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, надав пояснення аналогічні, викладеному у запереченнях проти позову, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні надав пояснення аналогічні, викладеному у запереченнях проти позову, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - відділ державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції на адресу суду надіслав пояснення по справі у яких зазначив, що 19 березня 2009 року до ВДВС Лисичанського МУЮ надійшла вимога УПФУ в м. Лисичанську Луганської області від 03 лютого 2009 року № 823 про стягнення з [PERSON] боргу у розмірі 5124,06 грн. 23 березня 2009 року державним виконавцем згідно ст.3, ст.18, ст.24 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надано семиденний строк для добровільного виконання вимоги. 30 березня 2009 року державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій, так як боржником у добровільний строк рішення не виконано. 22 листопада 2010 року до ВДВС Лисичанського МУЮ надійшла заява про направлення на утримання із пенсії боржника боргу на користь УФПУ в м. Лисичанську Луганської області без перевірки майнового стану. 21 грудня 2011 року державним виконавцем направлено запит до УПФУ в м. Лисичанську Луганської області про суму утриману згідно розпорядження від 04 січня 2011 року з пенсій [PERSON] щодо виконання вимоги від 03 лютого 2009 року № 823. 05 січня 2012 року згідно відповіді УПФУ в м. Лисичанську Луганської області станом на 01 січня 2012 року залишок нестягнутих коштів за даним виконавчим документом становить 150,88 грн. 23 січня 2012 року до ВДВС Лисичанського МУЮ від стягувача надійшло повідомлення від 19 січня 2012 року № 1 про сплату боргу. 31 січня 2012 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження згідно п.9 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження». 14 серпня 2013 року згідно заяви боржника від 12 серпня 2013 року надано довідку щодо суми, яку було утримано із пенсії [PERSON] на підставі розпорядження державного виконавця від 04 січня 2011 року щодо виконання вимоги УПФУ в м. Лисичанську Луганської області від 03 лютого 2009 року, складає 4973,18 грн., розмір основного зобов'язання по вимозі становить 5124,06 грн., за постановами про стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій утримано 529,04 грн. У судове засідання представник ВДВС Лисичанського МУЮ не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, на адресу суду надіслав клопотання про розгляд справи без його участі (а.с. 63). Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 69-72 КАС України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з таких підстав. Згідно із частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди відповідно до вимог частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Відповідно до Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого указом Президента України від 06 квітня 2011 року № 384/2011, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення персоніфікованого обліку надходжень від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. В судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 18 вересня 2006 року управлінням Пенсійного фонду України у м. Лисичанську Луганської області проведена позапланова перевірка правильності і повноти нарахування, своєчасності сплати страхових внесків на обов'язкове державне пенсійне страхування [PERSON] за період з 01 квітня 2005 року по 31 липня 2006 року, за результатами якої складено акт від 18 вересня 2006 року, згідно висновків якого донараховано внесків 1669,50 грн., донараховано фонду 1050,00 грн., нараховано пені 151,34 грн., прострочена заборгованість 2491,70 грн. (а.с. 121-122 ). 03 лютого 2009 року управлінням Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області винесено вимогу про сплату боргу № Ф-823 на суму 5124,06 грн., відповідно до якої сума недоїмки - 4359,20 грн., фінансові санкції - 547,67 грн., пеня - 217,19 грн. (а.с. 136). 23 березня 2009 року відділом державної виконавчої служби Лисичанського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження № 11976504 з примусового виконання вимоги № 823, виданої 03 лютого 2009 року управлінням Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області про стягнення з [PERSON] боргу у розмірі 5124,06 грн. (а.с. 66). Крім того, 30 березня 2009 року ВДВС Лисичанського МУЮ винесені постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 512,40 грн. та стягнення витрат на проведення виконавчий дій у розмірі 16,64 грн. (а.с. 67, 68). 31 січня 2012 року ВДВС Лисичанського МУЮ винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання вимоги від 03 лютого 2009 року № 823 про стягнення з [PERSON] на користь УПФУ в м. Лисичанську Луганської області боргу у розмірі 5124,06 грн., у зв'язку з її відкликанням повідомленням від 19 січня 2012 року № 1 (а.с. 84). Відповідно до довідки від 22 серпня 2013 року № 141/К-7 про перерахування грошових коштів по виконавчому документу від 03 лютого 2009 року № Ф-823 загальна сума яку утримано з пенсії [PERSON] складає 5502,22 грн., з якої 4973,18 грн. - борг до управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області, 512,40 грн. - виконавчий збір, 16,64 грн. - витрати на проведення виконавчих дій (а.с. 20). Повідомленням УПФУ в м. Лисичанську Луганської області від 19 січня 2012 року № 1 підтверджується повне погашення [PERSON], боргу у розмірі 5124,06 грн. (а.с. 80). 09 березня 2011 року [PERSON] звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з позовом до управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області про визнання незаконними дій. 19 квітня 2011 року постановою Луганського окружного адміністративного суду по справі № 2а-1986/11/1270 позовні вимоги [PERSON] до управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області про визнання дій незаконними задоволено частково, визнано протиправною та скасовано вимогу управління Пенсійного фонду в м. Лисичанську Луганської області від 03 лютого 2009 року № Ф-823, винесену відносно [PERSON] щодо сплати недоїмки зі страхових внесків, фінансових санкцій (штрафів) на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування в сумі 5124,06 грн., у задоволені решти позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю (а.с. 8-11). Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2011 року апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області задоволено частково, постанову Луганського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2011 року по справі № 2а-1986/11/1270 скасовано, позовні вимоги [PERSON] до управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області про визнання дій незаконними залишено без розгляду (а.с. 12). Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30 травня 2013 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 15 червня 2011 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції на новий апеляційний розгляд (а.с. 13-14). 02 серпня 2013 року ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області залишено без задоволення, постанову Луганського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2011 року у справі № 2а-1986/11/1270 за позовом [PERSON] до управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області про визнання дій незаконними залишено без змін (а.с. 15-17). Вирішуючи адміністративний позов по суті суд виходить з такого. Спеціальним законом, який визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, є Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі Закон № 1058-IV) (тут і надалі в редакції закону, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин). Статтею 1 Закону № 1058-IV визначено, що страхувальниками є роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону сплачують страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування. Згідно пункту 3 статті 11 Закону № 1058-IV, загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, у тому числі ті, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), та члени сімей зазначених фізичних осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. Пунктом 5 статті 14 Закону № 1058-IV встановлено, що страхувальниками, відповідно до цього Закону, є застраховані особи, зазначені в пунктах 3 і 4 статті 11 та частині першій статті 12 цього Закону. Відповідно до статті 15 Закону № 1058-IV платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону. Відповідно до пункту 6 частини 2 статті 17 Закону № 1058-IV страхувальник зобов'язаний нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески. Абзацом 9 частини 2 статті 19 зазначеного Закону встановлено, що страхові внески до солідарної системи нараховуються для осіб, зазначених у пункті 5 статті 14 цього Закону, - на суми доходу (прибутку), отриманого від відповідної діяльності, що підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб. Пунктом 6 статті 20 Закону № 1058-IV передбачено, що страхувальники зобов'язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Базовим звітним періодом для сплати страхових внесків фізичними особами підприємцями, які сплачують єдиний податок, є квартал. Згідно частини 12 статті 20 вищезазначеного Закону страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків. Відповідно до підпункту 4 пункту 8 розділу XV Закону № 1058-IV фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок), та члени сімей зазначених осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, на період дії законодавчих актів з питань особливого способу оподаткування сплачують страхові внески в порядку, визначеному цим Законом. Згідно з ч.3 ст.107 Закону № 1058-IV суми коштів, безпідставно стягнені органами Пенсійного фонду з юридичних і фізичних осіб, підлягають поверненню в триденний строк із дня прийняття рішення виконавчим органом Пенсійного фонду або судом про безпідставність їх стягнення, з одночасною сплатою нарахованої на ці суми пені, що визначається виходячи з розрахунку 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України. Оскільки постановою Луганського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2011 року по справі № 2а-1986/11/1270, яка залишена без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 02 серпня 2013 року, визнано протиправною та скасовано вимогу управління Пенсійного фонду в м. Лисичанську Луганської області від 03 лютого 2009 року № Ф-823, яка набрала законної сили та підлягає виконанню, суд вважає звільненим від доказування протиправності скасованої вимоги. Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З огляду на вищевикладене, у судовому засіданні встановлено та підтверджено відсутність в управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області права на стягнення з [PERSON] суми боргу у розмірі 5124,06 грн., відповідно до вимоги про сплату боргу від 03 лютого 2009 року № Ф-823. Таким чином, у відповідача виник обов'язок щодо повернення грошових коштів [PERSON] протягом 3-х днів з дня набрання законної сили ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 02 серпня 2013 року. Отже, з урахуванням ст.107 Закону № 1058-IV, суд вважає позовні вимоги про зобов'язання управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області повернути позивачу безпідставно відраховані кошти у розмірі 5124,06 грн. такими, що підлягають задоволенню. Стосовно вимог позивача щодо стягання пені у розмірі 1131,32 грн., суд вважає, що у даному випадку позивачем обрано неналежний спосіб захисту. Відповідно до частини 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Згідно правової позиції, яка викладена Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України в постанові від 24 січня 2006 року за результатами перегляду за винятковими обставинами постанови Вищого господарського суду України від 17 серпня 2005 року у справі № 9/175-04 за позовом АКБ «Мрія» до Державної податкової інспекції у м. Вінниці про визнання неправомірною позапланової комплексної перевірки, звернення за захистом порушеного права у сфері публічно-правових відносин з зазначенням способу, який, на думку суду, не призводить до захисту права, не може бути підставою для відмови в позові, тобто, захисті права, що порушується. Суд, установивши порушення вимог законодавства, має захистити права та охоронювані законом інтереси, самостійно обравши спосіб, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Правову позицію щодо можливості обрання самим судом іншого способу захисту порушеного права позивача, у разі, якщо позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушених прав, підтримано Судовою палатою в адміністративних справах Верховного Суду України і у постанові від 20 квітня 2010 року за результатами перегляду за винятковими обставинами справи за позовом спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Харкові до відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», приватної фірми «Орнатус» про зобов'язання вчинити певні дії. Зокрема, в зазначеній постанові Судова палата в адміністративних справах Верховного Суду України вказала, що суд, пославшись на обрання позивачем неправильного способу захисту публічних інтересів держави, не врахував, що правила частини 3 статті 105 КАС України, стосовно зазначення позивачем у позовній заяві способу захисту судом порушених прав, не виключають можливості обрання іншого способу захисту самим судом. Зміст принципу офіційного з'ясування всіх обставин у справі зобов'язує адміністративний суд до активної ролі у судовому засіданні, в тому числі і до уточнення змісту позовних вимог, з наступним обранням відповідного способу захисту порушеного права. Так, стягненню суми пені має передувати проведення її розрахунку. Відповідно ч.3 ст.107 Закону № 1058-IV суми коштів, безпідставно стягнені органами Пенсійного фонду з юридичних і фізичних осіб, підлягають поверненню в триденний строк із дня прийняття рішення виконавчим органом Пенсійного фонду або судом про безпідставність їх стягнення, з одночасною сплатою нарахованої на ці суми пені що визначається виходячи з розрахунку 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України. Таким чином, з вищезазначеної норми вбачається, що обов'язок щодо нарахування пені у разі безпідставного стягнення коштів покладається на органи Пенсійного фонду України Разом з тим, адміністративний суд у даному випадку, з огляду на положення ч.2 ст.162 КАС України, може тільки спонукати відповідача до вчинення певних дій, шляхом його зобов'язання вчинити певні дії, оскільки у даному випадку відповідач не повернув позивачу надмірно стягнуті кошти, що призвело до порушень прав позивача та його звернення із адміністративним позовом до суду за захистом порушеного права. Саме такий спосіб захисту порушеного права, на думку суду, гарантуватиме дотримання і захист прав позивача від порушень з боку суб'єкта владних повноважень. З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне зобов'язати управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області нарахувати та виплатити [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER], місце проживання: [ADDRESS]) пеню на безпідставно стягнуті кошти зі сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування у розмірі 5124,06 грн. відповідно до ч.3 ст.107 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Суд також вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення суми у розмірі 529,04 грн., з якої 512,40 грн. - виконавчий збір, 16,64 грн. - витрати на проведення виконавчих дій, з огляду на таке. Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Частиною 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Оскільки державним виконавцем проведені дії з примусового виконання вимоги по сплату боргу від 03 лютого 2009 року № Ф-823, яка на момент виконання не скасована та була чинною, а боржником сума боргу добровільно не сплачена, у державного виконавця є законні підстави для стягнення з позивача виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій. Крім того, суд зазначає, що позивачем не надано доказів оскарження постанови про стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій, а якщо він вважає винесення постанови про стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій незаконно, то має звернути до суду для її оскарження. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача щодо зобов'язання управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області повернути незаконно відраховані кошти у розмірі 6633,54 грн., у частині суми 5124,06 грн. оскільки саме така сума бала стягнута з [PERSON] згідно повідомлення про сплату боргу від 19 січня 2012 року № 1 за вимогою про сплату боргу від 03 лютого 2009 року № Ф-823, яка скасована постановою Луганського окружного адміністративного суду від 19 квітня 2011 року справа № 2а-1986/11/1270, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 02 серпня 2013 року та пені відповідно до ч.3 ст. 107 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України, та принципом рівності усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом. З приписів ст.ст.71, 86 КАС України вбачається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Частиною 2 статті 71 КАС України, встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач як суб'єкт владних повноважень, на якого частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України покладено обов'язок щодо доказування правомірності своїх дій та рішень, не довів суду правомірність стягнення з [PERSON] суми у розмірі 5124,06 грн., що є підставою для задоволення позовних вимог у цій частині та в частині стягнення пені. Згідно з частиною 3 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Статтею 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно з п.п.8 п.1 ст.40 Бюджетного кодексу України розмір мінімальної заробітної плати визначається в Законі про Державний бюджет на відповідний рік. Розміри мінімальної заробітної плати на 2013 рік затверджено Законом України «Про державний бюджет України на 2013 рік», відповідно до якого мінімальна заробітна плата з 01 січня 2013 року складає 1147,00 грн. Згідно зі ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 2 відсотків розміру майнових вимог, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 4 розмірів мінімальної заробітної плати. Таким чином, розмір мінімального судового збору за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру становить 1720,50 грн. Під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги. Позивачем за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру сплачено 172,05 грн. Оскільки рішення суду постановлено частково на користь позивача, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] різницю між сумою сплаченого судового збору та ставкою судового збору за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру у розмірі 219,54 грн. На підставі частини 3 статті 160 КАС України у судовому засіданні 20 січня 2014 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Складення постанови у повному обсязі відкладено до 22 січня 2014 року, про що згідно вимог частини 2 статті 167 КАС України повідомлено після проголошення вступної та резолютивної частин постанови у судовому засіданні.

Результат розгляду: partial