Рішення адміністративного суду від 2014-02-05 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві, Головного управління Міндоходів у м.Києві, Міністерства доходів і зборів України про скасування податкових повідомлень-рішень та скасування рішення про результати розгляду скарг, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що податковим органом безпідставно проведено перевірку позивача, за результатами якої складено акт, висновки якого є протиправними, ґрунтуються на припущеннях та на обставинах, що не встановлені судовими рішеннями. На підставі протиправної перевірки податковим органом винесено податкові повідомлення-рішення, що призвело до порушення прав та інтересів позивача. В позовній заяві позивач просить суд: визнати протиправними та скасувати повністю: податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві від 02 серпня 2013року №0006502205; податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві від 02 серпня 2013року №0006512205; рішення Головного управління Міндоходів у м.Києві про результати розгляду первинних скарг від 08.10.2013р. (вих..№4986/10/26-15-10-04); рішення Міністерства доходів і зборів України про результати розгляду скарг від 12.12.2013р. (вих..№17385/6/99-99-10-01-15). В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача-1 - ДПІ у Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві, в судовому засіданні, проти позову заперечував, посилаючись на правомірність винесених податкових повідомлень-рішень. Представник відповідача-2 - Головного управління Міндоходів у м.Києві та відповідача-3 - Міністерства доходів і зборів України, в судовому засіданні, позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, заслухавши представника позивача та представників відповідачів, суд дійшов наступних висновків: Судом встановлено, що ДПІ у Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві на підставі п.п. 20.1.4 п.20.1 ст.20, пп.75.1.2 п.75.1 ст.75, п.п. 78.1.1. п.78.1 ст.78 Податкового кодексу, проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «МР» (код ЄДРПОУ 35524087) з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість за період з 01.03.12р. по 30.04.12р. та податку на прибуток за період з 01.01.12р. по 30.06.12р. при взаємовідносинах з ТОВ «Енфолд» за результатами якого складено акт від 18.07.13р. №241/26-54-22-05-07/35524087. В ході проведення перевірки встановлено порушення ТОВ «МР»: п.п.14.1.27, п.п.14.1.36 п.14.1 ст.14, п.138.2 ст.138, п.п.139.1.9. п.139.1 ст.139, ст.152 Податкового кодексу, в результаті чого занижено суму податку на прибуток, що підлягає нарахуванню та сплаті до бюджету у сумі 166758грн.; п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.200.2 ст.200 Податкового кодексу, в результаті чого занижено податок на додану вартість за період 01.03.12р. по 30.04.12р. на загальну суму 158817грн. Не погоджуючись з висновками акту перевірки, позивач оскаржив їх в адміністративному порядку. За результатами розгляду заперечень, ДПІ у Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві листом від 31.07.2013р. №3717/10/26-54-22-05-17 повідомила позивача про залишення без змін висновків акту перевірки. На підставі акту від 18.07.13р. №241/26-54-22-05-07/35524087 та висновку про результати розгляду заперечень, ДПІ у Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві прийнято податкове повідомлення-рішення від 02 серпня 2013року №0006512205, за платежем податок на прибуток приватних підприємств, на загальну суму 208 448грн., з яких за основним платежем - 166758грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 41 690грн. та податкове повідомлення-рішення від 02 серпня 2013року №0006502205, за платежем податок на додану вартість, на загальну суму 198 521,00грн., з яких за основним платежем 158 817грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 39704грн. Як встановлено судом, ТОВ «МР» мало господарські відносини з ТОВ «Енфолд», відповідно до договору поставки товару від 01.01.12р. №010112. ТОВ «МР» до складу податкового кредиту віднесено суму ПДВ в розмірі 158816,87грн. та до складу валових витрат віднесені витрати на загальну суму 794084,33грн., по господарських операціях проведених з ТОВ «Енфолд». Відповідно до виписки по розрахунковому рахунку ТОВ «МР» та картки рахунку 311 встановлено, що ТОВ «МР» перераховано кошти в розмірі 952901,20грн. на розрахунковий рахунок ТОВ «Енфолд» за металопродукцію. Як вбачається з акту перевірки, ТОВ «Енфолд» на адресу ТОВ «МР» виписано податкові та видаткові накладні на загальну суму 952901,2грн. Разом з тим, відсутні сертифікати якості, товарно-транспортних накладних, договорів послуги транспортування сторонніми організаціями, відсутня наявність власних транспортних засобів та інших документів підтверджуючих фактичне постачання металопродукції на адресу ТОВ «МР». При проведенні перевірки, податковим органом використано акт від 04.10.12р. №4122/22-4/31407176 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Енфолд» щодо підтвердження господарських відносин з ТОВ «СОЛО-25» код ЄДРПОУ 30399950) за період лютий-квітень 2012р., відповідно до якого ТОВ «СОЛО-25» має стан -8 до ЄДР внесено запис про відсутність за місцезнаходження, свідоцтво платника ПДВ анульоване - 01.08.12р.,встановлено відсутність майна, трудових ресурсів, виробничо-складських приміщень, технічного персоналу, основних фондів, виробничих активів, складських приміщень, засобів для транспортування та іншого майна, які економічно необхідні для здійснення господарських операцій. Окрім того, ГВПМ ДПІ у Шевченківському районі м. Києва встановлено, що засновник та директор [PERSON] погодився зареєструвати на своє ім'я підприємство ТОВ «СОЛО-25» за винагороду, жодних звітних документів та документів по фінансово - господарській діяльності підприємства не підписував. Здійснювати фінансово-господарську діяльність не мав на меті, метою реєстрації ТОВ «СОЛО-25» було отримання прибутку. З акту перевірки вбачається, що основним постачальником товарів на адресу ТОВ «Енфолд» за період лютий-квітень 2012року було ТОВ «СОЛО-25» - 157 174грн. Враховуючи викладене, податковим органом при проведенні перевірки, зроблено висновок про те, що у зв'язку з тим, що основним постачальником товарів ТОВ «Енфолд» 2012року було ТОВ «СОЛО-25», ТОВ «Енфолд» здійснювало діяльність спрямовану на здійснення операцій, пов'язаних з наданням податкової вигоди третіх осіб. А отже, фінансово-господарська діяльність ТОВ «Енфолд» здійснюється поза межами правового поля, що в свою чергу свідчить про не набуття належним чином цивільної право дієздатності фінансово-господарських взаємовідносин між ТОВ «Енфолд» та контрагентами. Відповідно до ст.42 Господарського кодексу України визначено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Згідно пп.14.1.36. п.14.1. ст.14 Податкового кодексу України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами. Частиною 1 статті 3 Господарського кодексу України, господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Статтею 207 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що: виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків; допускають односторонню відмову від зобов'язання з боку виконавця або односторонню зміну виконавцем його умов; вимагають від одержувача товару (послуги) сплати непропорційно великого розміру санкцій у разі відмови його від договору і не встановлюють аналогічної санкції для виконавця. Таким чином, необхідними умовами для визнання угоди недійсною є її укладання з метою, що завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних наслідків. Згідно з ч.2 ст.30 Цивільного кодексу України цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також нести відповідальність у разі їх невиконання. Юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині (ст.91 Цивільного кодексу). Статтею 92 ЦК України (Цивільна дієздатність юридичної особи") встановлено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Вказана підстава, відповідно до ст.234 ЦК України є безумовною підставою для визнання вказаного правочину недійсним, адже відповідно до ст.42 підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 202 ЦК України). Статтями 626, 629 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ст.656 ЦК України). За ст.662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Моментом виконання обов'язку продавця щодо передачі товару згідно ст.664 ЦК України є: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Згідно ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до п.1. ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно п.2. ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Відповідно до ч. 1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Нікчемний правочин є недійсним в силу закону, а тому також не створює інших наслідків, крім тих, що пов'язані із його недійсністю. Статтею 2 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 р. № 996-ХІV (із змінами та доповненнями) зазначено, що сфера дії Закону поширюється на всіх юридичних осіб створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством. Виходячи з вимог п. 2, ст. 3 цього ж Закону України, бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку. Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п.1.2 ст. 1, п.2.1 ст.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 р. за № 168/704, первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення. Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 р. № 996-ХІV (із змінами та доповненнями) встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Дія контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Згідно з п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 р. № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 р. за № 168/704, первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити; назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа. Відповідно до п.2.15 та п.2.16 вищевказаного Положення забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам. Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 р. № 996-ХІV (із змінами та доповненнями). Однак, як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи взаємовідносини ТОВ «МР» по взаєморозрахункам з ТОВ «Енфолд» здійснювались поза межами правового поля.. Витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу (п.138.2. ст.138 Податкового кодексу). Відповідно до п.198.1 ст.198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2 ст.198 ПК України). Згідно з п. 198.3. ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 ст.193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Відповідно до п.198.6. ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). Відповідно до п.201.1. ст. 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках порядковий номер податкової накладної; дата виписування податкової накладної; повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; податковий номер платника податку (продавця та покупця); місцезнаходження юридичної особи-продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; ціна постачання без урахування податку; ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; вид цивільно-правового договору. Відповідно до п. 201.10. ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Порушення порядку заповнення податкової накладної не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту. Для підтвердження включення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість сплачених позивачем у складі ціни за придбану продукцію та виконані роботи, необхідні первинні документи, оформлені відповідно до вимог Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні". Як встановлено судом, первинні документи контрагента позивача виписані з порушенням законодавства, а відповідно, позивачем не було належним чином визначено податкового зобов'язання по правовідносинах контрагента із позивачем для сплати до державного бюджету. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 26 вересня 2006 року, правочин, який вчинено з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства, водночас суперечить моральним засадам суспільства, а тому згідно з ч. 1 ст. 203, ч. 2 ст. 215 ЦК України є нікчемним, і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Це означає, що в результаті виконання сторонами нікчемного правочину не можуть виникати як податкові зобов'язання, так і податковий кредит з податку на додану вартість. Також, згідно позиції Вищого адміністративного суду України, викладеної оглядовому листі від 06.07.2009 р. № 982/13/13-09 та доведеної до адміністративних судів України з метою інформування і врахування під час розгляду справ за участю органів державної податкової служби, - правильність формування платником податків валових витрат та податкового кредиту вимагає наявності зв'язку витрат платника податків на придбання послуг з його господарською діяльністю, що полягає у намірі платника податку отримати користь від придбаних послуг. За відсутності ж останнього, відсутні підстави для зменшення бази оподаткування податком на прибуток та податком на додану вартість за рахунок валових витрат та податкового кредиту. В інформаційному листі Вищого адміністративного суду України № 742/11/13-11 від 02.06.2011 р. зазначено, що судам належить звертати особливу увагу на дослідження обставин реальності здійснення господарських операцій платника податку, на підставі яких таким платником були сформовані дані податкового обліку. При цьому приймати на підтвердження даних податкового обліку можна лише достовірні первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, рух активів у процесі здійснення господарської операції. При цьому, дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції: договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо. Необхідно перевірити фізичні, технічні та технологічні можливості певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, як-то: наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, у тому числі транспортних засобів для перевезення або виробництва, приміщень для зберігання товарів тощо, якщо такі умови необхідні для здійснення певної операції; можливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару у відповідні строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку тощо; наявність відповідних ліцензій та інших дозвільних документів, що необхідні для ведення певного виду господарської діяльності. Таким чином, проаналізувавши наявні матеріали справи та норми зазначеного законодавства, суд вважає правомірними висновки відповідача, викладені в Акті перевірки. Допустимих доказів, які б спростовували викладенні в Акті перевірки висновки контролюючого (податкового) органу - позивачем до суду надано не було. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що ДПІ у Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м.Києві при прийнятті оскаржуваних податкових повідомлень - рішень діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому суд приходить до висновку щодо необґрунтованості позовних вимог позивача в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та відсутності підстав для їх задоволення. Відносно позовних вимог щодо скасування рішень про результати розгляду скарг, суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи, позивач оскаржив в адміністративному порядку до Головного управління Міндоходів у м. Києві податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві від 02 серпня 2013року №0006502205 та №0006512205. За результатами розгляду скарг, Головне управління Міндоходів у м. Києві прийняло рішення про результати розгляду первинних скарг від 08.10.2013р. .№4986/10/26-15-10-04, відповідно до якого: залишено без змін податкові повідомлення-рішення ДПІ у Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві від 02 серпня 2013року №0006502205 та №0006512205, а первинні скарги директора ТОВ «МР» Шевченка Р.Г. від 13.08.13р. №1 та №2 - без задоволення. ТОВ «МР» оскаржило податкові повідомлення-рішення від 02 серпня 2013року №0006502205 та №0006512205 до Міністерства доходів і зборів України. Рішенням від 12.12.13р. №17385/6/99-99-10-01-15 про результати розгляду скарг, залишено без змін податкові повідомлення-рішення ДПІ у Оболонському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві від 02 серпня 2013року №0006502205 та №0006512205 та рішення, прийняте за результатами розгляду первинних скарг, а скарги - без задоволення. Пунктом 8 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду. Частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Таким чином, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, водночас відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб'єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду. При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку. Отже, рішення суб'єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, такі рішення прийняті владним суб'єктом поза межами визначеної законом компетенції, а по-друге, оспорюванні рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб'єктивні права та обов'язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов'язку. З аналізу змісту оскаржуваних рішень, суд приходить до висновку про те, що рішення про результати розгляду скарг - не є юридично значимими для позивача, оскільки зазначені рішення не мають безпосереднього впливу на суб'єктивні права та обов'язки позивача шляхом позбавлення його можливості реалізувати належне йому право або шляхом покладення на нього особу будь-якого обов'язку, отже самі по собі не породжують для позивача настання будь-яких юридичних наслідків та не впливають на його права та обов'язки. З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про те, що оскільки рішення про результати розгляду самі по собі не породжують для позивача настання будь-яких юридичних наслідків та не впливають на права та обов'язки, то не виникає і передумови для здійснення захисту права або законного інтересу, шляхом визнання протиправними та скасування зазначених рішень, а отже позовні вимоги щодо визнання протиправними та скасування рішення Головного управління Міндоходів у м.Києві про результати розгляду первинних скарг від 08.10.2013р. (вих..№4986/10/26-15-10-04) та рішення Міністерства доходів і зборів України про результати розгляду скарг від 12.12.2013р. (вих.№17385/6/99-99-10-01-15) є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. За таких обставин, Окружний адміністративний суд міста Києва, за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази та заслухавши пояснення представників сторін по справі, вважає позовні вимоги безпідставними. Відповідач по справі, як суб'єкт владних повноважень, виконав покладений на нього обов'язок щодо доказування правомірності вчинених ним дій.

Результат розгляду: denied