Рішення адміністративного суду від 2014-03-24 00:00:00+02

До Одеського окружного адміністративного суду з позовом звернулась [PERSON] до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (надалі - ГУ ДМС України в Одеській області) про визнання не чинним та скасування рішення № 169 від 07.12.2013 року, зобов'язання прийняти заяву. Позовні вимоги обґрунтовую тим, що вона є громадянкою Демократична республіка Конго (надалі - ДР Конго) та має цілком обґрунтовані побоювання повертатись до країни постійного місця проживання, оскільки її родина входить до складу члені партії MLC, члени якої, а також усі хто приймали участь у діяльності цієї партії, згідно наказу Президента підлягають арешту. Оскільки мати позивача працювала разом з головою вказаної партії, позивач вважає, що їй небезпечно повертатись до країни громадянського походження, адже її будуть переслідувати. Крім того, на даний час відомостей про місцезнаходження її родини на території ДР Конго позивач не має. Таким чином, на думку позивача, відповідач прийняв рішення про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту без урахування інформації по країні походження, яка є країною потенційних біженців, оскільки в ній тривала війна, відбуваються масові грубі порушення прав людини, зокрема переслідування опозиціонерів. Окрім того, в цій країні відбуваються масові порушення прав жінок. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги, просили суд задовольнити їх повністю, з підстав, викладених в адміністративному позові (аркуші справи 3-5). Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, проти його задоволення заперечувала повністю та просила відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи тим, що за результатами співбесіди та розгляду особової справи позивача з урахуванням інформації по країні походження та індивідуальних обставин було встановлено, що до міграційної служби [PERSON] звертається вдруге. Інформацію, яку позивач надавала під час обох звернень щодо підстав неможливості повертатись до країни постійного проживання не містить жодних фактичних даних щодо особистих переслідувань, з урахуванням того, що місцем постійного проживання у країні громадянського походження було м. Кіншаса (столиця ДР Конго) де соціально-політична ситуація є спокійною, стабільною, військові дії не ведуться. Аналіз особової справи позивача містить достатньо доказів щодо відсутності загроз життю та здоров'ю позивача у разі повернення до країни громадянського походження. Крім того, ситуація у країні походження позивача не відноситься до конвенційних ознак, тобто не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту. На територію України громадянка ДР Конго прибула легально на підставі паспорту та навчальної візи. Щодо особистих переслідувань, під час співбесіди позивач зазначала, що за час перебування на батьківщині не зазнавала тортур, фізичного насилля, утисків та будь яких карних мір з боку державних чи не державних агентів. Також не приховувала факту, що її було направлено в Україну на навчання, через нестабільну політичну ситуацію в країні ДР Конго. Таким чином, відповідач вважає, що позивачу в країні громадянського походження нічого не загрожувало та не погрожує. Щодо застосування до неї фізичного насилля або утисків з боку влади чи повстанських сил, то в поданої нею інформації такі факти відсутні. Разом з тим необхідно зазначити, що ситуація у країні походження не відноситься до конвенційних ознак, тобто не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Пункт 37 Керівництва визначає, що для надання статусу біженця, в першу чергу, важлива оцінка клопотання шукача, а не судження про ситуацію, яка склалася у країні походження. Враховуючи вищевказане, відсутність будь-яких нововиявлених обставин історії позивача та прийняте рішення № 757-12 від 06.12.2012 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту розглянувши матеріали справи на підставі п. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідач вважає обґрунтованим прийняття рішення про відмову у прийнятті заяви (аркуші справи 31-33). Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], є громадянкою ДР Конго, уродженка м. Любумбаші, останнє постійне місце проживання на території громадянського походження - м. Кіншаса, за національністю - конголезець, етнічна група - бабунда, має вищу освіту. Країну постійного проживання покинула легально на підставі паспорта та студентської візи легально у 2009 році авіарейсом з м. Кіншаса (ДР Конго) - Касабланка (Марокко) - Туніс (Туніс) - Бориспіль (Київ, Україна) (аркуші справи 95-104, ). (аркуші справи 36-41, 69-73). 06.12.2013 року [PERSON] звернулась до Управління по роботі з іноземцями та біженцями ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту для отримання додаткового захисту в Україні 06.12.2013 року посадовою особою відділу у справах біженців управління у справах біженців та іноземців ГУ ДМС України в Одеській області було проведено співбесіду з особою, що потребує додаткового захисту [PERSON], про що складено протокол від 06.12.2013 року (аркуші справи 50-54). Вказаним протоколом зафіксовано, що позивач звертається до відповідача вдруге, а також пояснення позивача стосовно її побоювань повертатись до країни постійного проживання через переслідування за політичними ознаками, а саме: її родина була членом політичної партії PPRD яка входила до парламенту, потім у 2006 році родина позивача вступила до опозиційної політичної партії MLC. Після того додому до родини [PERSON] приходили члени з партії PPRD та питали причини виходу з їх партії і переходу до опозиційної, але дійсних погроз життю та здоров'ю не було. Під час співбесіди службовою особою відповідача було зазначено, що вказана позивачем інформацію вже надавалась нею під час першого звернення до Управління від 28.04.2011 року та їй було відмовлено з цих причин у визнанні біженцем та додатковій формі захисту та запропоновано надати додаткову інформацію стосовно переслідувань. Проте, позивач вказала, що не може надати нову інформацію, але так само не може знайти свою родину та з урахуванням нової інформації, яка може підтвердити ситуацію з політичною партією, а саме заяви, запиту до Червоного Хреста на пошук своїх батьків, інформацію по Генералу [PERSON] з яким працювала мама позивача. Щодо документального підтвердження пояснень, заявник не надала документальних доказів, у зв'язку із неможливістю їх надання, проте пояснила, що на її батьківщині є газета - «Hedomadaeire Press Ecrit» в якій міститься інформація про те, що генерал має намір змінити діючу владу та на думку заявника саме за цього зникли її сестра та матір (аркуші справи 50-54). За результатами розгляду документів [PERSON], що звернулась із заявою про надання статусу біженця або визнання особою, що потребує додаткового захисту, на підставі проведеної співбесіди та вивчення матеріалів справи вказаної громадянки ДР Конго, відділом у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області прийнято висновок «про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» на підставі п. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року (надалі - Закон України № 3671-VI від 08.07.2011 року) через відсутність нових обставин, які б вплинули на розгляд справи, та відсутність підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону (аркуші справи 55-57). На підставі вказаного висновку, наказом № 143 від 07.12.2013 року було прийнято рішення «Про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (аркуші справи 58-59). Про прийняте рішення позивачу було повідомлено шляхом надіслання [PERSON] повідомлення № 169 від 07.12.2013 року (аркуші справи 60-61). Позивач вважає, що вказане рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідач у своєму рішенні посилається на підтвердження рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за попередньою заявою позивача від 28.04.2011 року судами усіх інстанцій, з чим не можна погодитись, оскільки таке рішення не підлягає підтвердженню. Крім того, твердження відповідача про те, що позивач при повторному зверненні із заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 06.12.2013 року не надала нових доказів, які б підтвердили б існування переслідувань, не вказала жодної нової обставини, яка б вплинула на розгляд справи є незаконними, оскільки позивач звернулась із відповідною заявою про надання захисту в межах Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, який регулює зокрема відносини у сфері визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, в той час як попередня заява позивача була розглянута в рамках закону України «Про біженців», дія якого поширювалась лише на правовідносини щодо надання статусу біженця. З матеріалів особової справи № ODS 11/124 за попереднім зверненням громадянки ДР Конго [PERSON] вбачається, що позивач вже зверталася із ідентичною заявою від 28.04.2011 року про надання статусу біженця (аркуш справи 93). Рішенням Державної міграційної служби України № 757-12 від 06.12.2012 року, відповідно до ст. 10 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, за результатами розгляду особової справи № ODS 11/124 [PERSON], громадянки ДР Конго, [INFO], відповідно до абз.4 ч. 1 ст. 6 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, відмовлено у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону відсутні (аркуш справи 149). Вказане рішення було оскаржено [PERSON] до Одеського окружного адміністративного суду. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21.03.2013 року по справі № 815/846/13-а за позовом [PERSON] до Державної Міграційної Служби України про визнання рішення №757-12 від 06.12.2012 року протиправним та скасування його, зобов'язання надати статус біженця було відмовлено у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі. Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.08.2013 року апеляційну скаргу [PERSON] на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21.03.2013 року було залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21.03.2013 року - без змін. Ухвалою Вищого Адміністративного Суду України від 22.11.2013 року у справі № К/800/47363/13, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21.03.2013 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.08.2013 року у справі за позовом [PERSON] до Державної міграційної служби України про визнання рішення протиправним, скасування рішення та зобов'язання надати статус біженця -відмовлено. З наведеного вбачається, що постанова Одеського окружного адміністративного суду від 21.03.2013 року, якою у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено та підтверджено правомірність винесення рішення про відмову у визнанні її біженцем набрала законної сили та має характер обов'язків для виконання. З наведеного вбачається, що законність рішення Державної міграційної служби України № 757-12 від 06.12.2012 року у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту встановлена рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з положеннями ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. З матеріалів справи вбачається, що позивач під час співбесіди від 06.12.2013 року зазначила, що новою інформацію в підтвердження її побоювань повертатись до країни постійного проживання є на даний час інформацію по Генералу [PERSON], з яким працювала її матір. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що відомості, які були надані позивачем під час звернення від 28.04.2011 року та від 06.12.2013 року не збігаються, у зв'язку із чим не можливо встановити точно ким насправді є [PERSON]. Вивчивши матеріали справи, судом встановлено, що заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 06.12.2013 року та заява про надання статусу біженця від 28.04.2011 року ідентичні та обґрунтовані одними й тими ж обставинами. Таким чином відомості, що визначаються [PERSON] як нові, вже розглядались органом міграційної служби. Щодо посилання позивача на заяви та запити до Червоного Хреста на пошуки своєї родини, через що на даний час позивач не може повернутися додому та щодо переслідувань, позивач під час звернення від 06.12.2013 року не надала нових доказів які б підтвердили їх існування та не вказала жодної нової обставини яка б вплинула на розгляд справи. Щодо посилань позивача на те, що її матір працювала з особою на ім'я [PERSON] та за це їй загрожує небезпека під час повернення в країну постійного проживання, суд вважає за необхідне зазначити, що вказані дані не можуть бути розглянуті як нові, оскільки під час звернення від 28.04.2011 року вони були відомі позивачу. Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, орган міграційної служби може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. Частиною 6 статті 8 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. Доказів наявності підстав встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, зміни умов позивач суду не подав. Заява позивача від 06.12.2013 року містить лише обставини, які були зазначені в попередній заяві від 28.04.2011 року, нових умов така заява не містить. Крім того, суд також зазначає про помилкове зазначення позивачем про те, що заява від 28.04.2011 року була розглянута органом міграційної служби на підставі закону України «Про біженців», оскільки з матеріалів справи вбачається, та з самого рішення ДМС України № 757-12 від 06.12.2012 року що його винесено на підставі та відповідно до приписів Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». При вирішенні справи суд бере до уваги, що відповідно до вимог ч.ч. 1 і 2 ст. Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. За змістом ч. 8 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України, позивачем в адміністративній справі є особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов. Тобто, особа, яка звертається до адміністративного суду з позовом, має довести наявність факту порушення оскаржуваним рішенням, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень саме її прав та інтересів у сфері публічно-правових відносин, які потребують судового захисту. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, які мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод, та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінюючи надані у справі докази, виходить із принципів адміністративного судочинства - змагальність, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин справи, згідно із яким розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Частиною 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Згідно з ч. 1 ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. На підставі встановлених в судовому засіданні обставин, суд дійшов висновку, що позивачем не повідомлено ні в заяві, ні в судовому засіданні нових обставин, що надають можливість для надання статусу біженця або визнання позивача особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, або що такі обставини змінились. Таким чином, в ході розгляду справи позивачем не доведено наявності факту порушення будь-якими діями (бездіяльністю) чи рішенням суб'єкта владних повноважень його прав та інтересів у сфері публічно-правових відносин, які потребують судового захисту. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про правомірність та обґрунтованість наказу Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області № 143 від 07.12.2013 року та повідомлення відповідача № 169 від 07.12.2013 року як такі, що прийняті на підставі, у межах та відповідно до норм чинного законодавства та підтверджені належними письмовими доказами, у зв'язку із чим позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають.

Результат розгляду: denied