Рішення адміністративного суду від 2014-01-30 00:00:00+02

[PERSON] (надалі - позивач, [PERSON]), звернувшись у липні 2013 року з позовом до суду першої інстанції до Управляння державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області, просив: - визнати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області Козюк О.М. про відмову у відкритті виконавчого провадження - протиправною та скасувати її; - зобов'язати управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області поновити виконавче провадження; - визнати бездіяльність Державної виконавчої служби України в частині розгляду його скарги - протиправною. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач послався на порушення відповідачем ст.ст.22 та 23 Закону України від 21 квітня 1999 року №606 - ХIV «Про виконавче провадження» (надалі - Закон №606 - ХIV), які надають йому право пред'являти виконавчий лист до виконання в будь - який час. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 07 жовтня 2013 року у задоволенні позову - відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] зазначає, що постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування апелянт зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи йому в задоволенні позову не врахував, що він є стягувачем у справі про стягнення періодичних платежів у зв'язку з ушкодженням здоров'я, а, також, ті обставини, що боржник добровільно виконував рішення суду. Апелянт просить скасувати прийняте рішення та ухвалите нове про задоволення його позовних вимог. У суді апеляційної інстанції апелянт підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Представник відповідачів просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду залишити без змін. З'ясувавши обставини справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на наступних підставах. Так, судом першої інстанції було встановлено, що у січні 2004 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Кабінету Міністрів України, управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси про перерахунок та виплату йому пенсії, відповідно до статей 50, 54 Закону України «Про статус ті соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 831,25 грн., стягнення моральної шкоди з управління Пенсійного фонду України в Приморському районі міста Одеси у сумі 6 000 грн., з Кабінету Міністрів України - 150 000 грн. Рішеннями судів першої та другої інстанцій [PERSON] було відмовлено у задоволенні позову. Постановою Вищого адміністративного суду України від 23 жовтня 2008 року рішення попередніх судів скасовано, позов задоволено частково та зобов'язано управління Пенсійного фонду в Приморському районі м. Одеси виплачувати пенсію [PERSON] відповідно до статей 50, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». 15 січня 2013 року Печерським районним судом м. Києва [PERSON] був виданий виконавчий лист на виконання вищезазначеного рішення. В цьому виконавчому документі вказаний строк його пред'явлення до виконання - 23 жовтня 2009 року. 29 січня 2013 року [PERSON] звернувся до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області з заявою про відкриття виконавчого провадження та примусового виконання рішення суду. 29 січня 2013 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області Козюком О.М. було відкрито виконавче провадження, але за скаргою боржника - управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси щодо порушення стягувачем строків пред'явлення виконавчого листа до виконання, дана постанова 18 березня 2013 року була скасована начальником відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області і 19 березня 2013 року той же посадовою особою державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області Козюком О.М. була винесена постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження. Позивач, оскаржуючи дану постанову, звернувся 18 березня 2013 року із скаргою до начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області в якої зазначив, що виконавчий лист щодо примусового виконання рішення суду він не отримував у зв'язку з тим, що управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси добровільно виконувало рішення суду. Начальник управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області відповіддю від 19 березня 2013 року роз'яснив позивачу про відсутність підстав для задоволення його вимог. Не погодившись із відмовою у задоволенні його заяви, 20 квітня 2013 року позивач звернувся в порядку ч.1 ст.82, 85 Закону №606 - ХIV до Державної виконавчої служби України зі скаргою на зазначене рішення підлеглого органу. 22 травня 2013 року Державна виконавча служба України направила позивачу відповідь, в якій зазначила, що підстав для задоволення його звернення не має. Згідно зі вимогами ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відмовляючи у задоволенні позову до управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області, суд першої інстанції виходив із того, що доказів, які підтверджують порушення суб'єктом владних повноважень вимог Закону України «Про виконавче провадження» позивачем до суду не надано та не доведено протиправність оскаржуваної постанови. Відмовляючи у задоволенні позову до Державної виконавчої служби України, суд першої інстанції виходив із того, що звернення позивача розглянуто в межах строків, передбачених Законом України «Про звернення громадян» та відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог до Головного управління юстиції в Одеській області постановив законне та обґрунтоване рішення. Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, які стосувалися бездіяльності Державної виконавчої служби України, суд зробив висновки, які не відповідають обставинам справи. Так, частиною першою статті 258 КАС України встановлено, що за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, видається один виконавчий лист. Відповідно до пункту 12.1 Інструкції з діловодства в апеляційних і місцевих адміністративних судах для виконання судового рішення в адміністративній справі, що набрало законної сили або яке належить виконати негайно, особі, на користь якої воно ухвалено, за її письмовою заявою видається один виконавчий лист. Із заявою про видачу виконавчого листа позивач звернувся 15 січня 2013 року (а.с. 45). Виконавчий лист має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження» (частина перша статті 259 КАС України). Згідно із пунктом 6 частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент звернення із заявою про видачу виконавчого листа) у виконавчому документі зазначається строк пред'явлення виконавчого документа до виконання. За приписами пункту першого частини першої статті 21 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент набрання рішенням суду першої інстанції законної сили - 23 жовтня 2008 року) виконавчі листи та інші судові документи можуть бути пред'явлені до виконання протягом трьох років. Пунктом першим частини другої статті 21 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент набрання рішенням суду першої інстанції законної сили - 23 жовтня 2008 року) встановлено, що строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються, зокрема, для виконання рішень і вироків судів у частині майнових стягнень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а у випадках, коли рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення. Законом України від 04 листопада 2010 року N 2677-VI «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)» зменшено строк пред'явлення до виконання судових документів, зокрема виконавчих листів, виданих адміністративними судами, з трьох років до одного. При цьому, перебіг строку пред'явлення виконавчих листів, виданих адміністративними судами, залишився незмінним, а саме: - з наступного дня після набрання рішенням законної сили; - з наступного дня після закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення; - з наступного дня після постановлення судового рішення в разі, якщо судове рішення підлягає негайному виконанню. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 04 листопада 2010 року N 2677-VI «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)» встановлено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред'являються до виконання у строки, встановлені на момент їх видачі. Таким чином, відповідно до зазначеної норми виконавчі документи, видані адміністративними судами до 09 березня 2011 року, підлягають пред'явленню до виконання упродовж трьох років починаючи з наступного дня після їх видачі. Строк пред'явлення до виконання виконавчих документів, перебіг якого розпочався до 09 березня 2011 року, а виданого після цієї дати, також становить три роки. Тобто, строк пред'явлення [PERSON] виконавчого листа до виконання закінчився 23 жовтня 2011 року. Посилання апелянта на частину третю статті 22 Закону України «Про виконавче провадження», якою встановлено, що рішення про стягнення періодичних платежів (у справах про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, втратою годувальника тощо) можуть бути пред'явлені для виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі, є помилковими і ґрунтуються на неправильному тлумаченні даної правової норми, оскільки предметом спору у даній справі є зобов'язання УПФУ здійснити виплату пенсії, а не її стягнення. Розглядаючи довід апелянта про те, що відповідно до п.2 ч.1 та ч.2 ст.23 Закону №606 - ХIV строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються частковим виконанням рішення боржником, суд апеляційної інстанції бажає зазначити наступне. Як свідчать матеріали справи, позивач пропустив строк для пред'явлення виконавчого листа до виконання. Відповідно до частини першої статті 261 КАС України стягувачам, які пропустили строк для пред'явлення виконавчого листа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено. З такою заявою позивач має право звернутися до адміністративного суду, який видав виконавчий лист, або до адміністративного суду за місцем виконання (частина друга статті 261 КАС України). Колегія суддів бажає звернути увагу позивача, що поновлення пропущеного строку слід відрізняти від переривання строку давності для пред'явлення виконавчого листа до виконання, тому його посилання на ст.23 Закону №606 - ХIV, яка регулює переривання строку давності для пред'явлення виконавчого листа до виконання суперечить даній нормі матеріального права. Аналізуючи вимоги [PERSON] щодо визнання бездіяльності Державної виконавчої служби України протиправною з приводу розгляду його скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків. Статтею 82 Закону №606 - ХIV встановлено альтернативний порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби, який залежить від статусу суб'єкта оскарження у виконавчому провадженні. Із скарги [PERSON], направленої на адресу Державної виконавчої служби України вбачається, що він просить провести перевірку , зазначених у його скарзі питань, поновити виконавче провадження, стягнути з управління Пенсійного фонду України в Приморському районі м. Одеси на його користь відповідні кошти та надати обґрунтовану відповідь. Відповідно до ч.3 ст. 82 Закону №606 - ХIV скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця подається начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії чи бездіяльність начальника відділу можуть бути оскаржені до вищестоящого органу державної виконавчої служби. Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України розглядає виключно скарги на рішення, дії чи бездіяльність начальників управлінь державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі. Як слідує з матеріалів справи, до Державної виконавчої служби України, [PERSON] оскаржував лист начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області, в якому була надана відповідь на його звернення. Відповідно до ст.86 Закону №606 - ХIV посадові особи, зазначені у статті 84 цього Закону, можуть проводити перевірку законності виконавчого провадження за дорученням вищої посадової особи, з власної ініціативи або під час розгляду поданої відповідно до частини сьомої статті 82 цього Закону скарги на постанову начальника підпорядкованого органу державної виконавчої служби, винесену за результатами розгляду скарги на рішення, дії (бездіяльність) державного виконавця, інших посадових осіб державної виконавчої служби. Перевірка законності виконавчого провадження має бути проведена протягом десяти робочих днів, а зведеного виконавчого провадження - протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня надходження витребуваного виконавчого провадження. Постанова про проведення або результати перевірки законності виконавчого провадження може бути оскаржена в десятиденний строк з дня її прийняття у порядку, встановленому цим Законом. На час проведення перевірки виконавче провадження може бути зупинено посадовою особою, яка його витребувала, про що зазначається в постанові. Про результати перевірки законності виконавчого провадження посадовою особою, яка його витребувала, виноситься постанова, яка є обов'язковою для виконання державними виконавцями та підлеглими посадовими особами державної виконавчої служби. Стаття 84 Закону №606 - ХIV передбачає, що здійснювати перевірку законності виконавчого провадження має право, зокрема - директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та його заступники - щодо виконавчого провадження, яке перебуває на виконанні у будь-якому структурному підрозділі органів державної виконавчої служби. Викладені нормативно - правові акти встановлюють, що скарга позивача щодо дій директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України повинна була бути розглянута не як звернення, в порядку Закону України «Про звернення громадян», а необхідно було провести перевірку законності виконавчого провадження і за результатами такої перевірки, прийнята постанова. Враховуючи, що суд першої інстанції зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, постановлене судове рішення на підставі п.3 ч.1 ст.202 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог позивача.

Результат розгляду: partial