Рішення адміністративного суду від 2014-01-28 00:00:00+02

19 грудня 2013 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов управління Пенсійного фонду України в м. Краснодоні та Краснодонському районі Луганської області (далі - Позивач або УПФУ) до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Краснодоні Луганської області (далі - Відповідач або ВВДФССНВПЗУ) про стягнення витрат на виплату пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсій у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання у сумі 164087,23 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Положення ч. 2 п. 5 ст. 24 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" № 1105 від 23.09.1999 року встановлює, якщо після призначення застрахованій особі матеріальної допомоги чи надання соціальних послуг між Фондом соціального страхування від нещасних випадків і страховиками з інших видів соціального страхування виникають спори щодо понесених витрат, виплата здійснюється страховиком, до якого звернувся застрахований. При цьому страховик, до якого звернувся застрахований, має право звернутись до відповідного страховика з інших видів соціального страхування щодо відшкодування понесених ним витрат. Витрати, понесені Пенсійним Фондом України у зв'язку із виплатою пенсій, передбачених ст. 37 Закону України "Про пенсійне забезпечення" підлягають відшкодуванню Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві, що підтверджується ст. 7 Закону України від 22.02.2001 року № 2272 "Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку виробництві та професійного захворювання, спричинили втрату працездатності, відповідно до якої органи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві починаючи з 01.04.2001 року відшкодовують органам Пенсійного фонду України пенсії, сплачені особам, яким призначено пенсії внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання та пенсій у зв'язку втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання. Сумісною постановою правління Пенсійного фонду України та правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 04.03.2003 року 5-4/4 затверджено Порядок відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України Пенсійному фонду України витрат, пов'язаних з виплатою пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання (далі - Порядок), що встановив механізм погодження та відшкодування таких витрат. Станом на 01.12.2013 року за період з 01.06.2013 року по 01.12.2013 року витрати по особових справах потерпілих, яким виплачено пенсії по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсії у зв'язку з втратою годувальника, який помер в наслідок нещасної випадку на виробництві або професійного захворювання складають 164087,23 грн., що підтверджується актами звірення. Позивач зазначив, що вказані витрати звірені по особовим справам та узгоджені управлінням Пенсійного фонду Україні м. Краснодоні в актах щомісячної звірки, підписані відповідачем та підлягають відшкодуванню відповідно до Порядку, Закону №1105, Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування №16/98-ВР від 14.01.1998 року. Фонд не відшкодовує понесені ПФУ витрати на виплату доставку пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання. У зв'язку з цим для досудового врегулювання спору ПФУ було змушено направити на адресу Фонду скаргу на дії Фонду щодо відмови відшкодування понесених ПФУ витрат, але по теперішній час ПФУ відповіді на скаргу не отримало. У зв'язку з тим, що Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Краснодоні Луганської області залишило без відповіді лист ПФУ на дії Фонду, управління змушено звернутися до суду за захистом своїх прав, що передбачено ст. 24 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Згідно зазначеної статті Закону, якщо після призначення застрахованій особі матеріальної допомоги чи надання соціальних послуг між Фондом соціального страхування виникають спори щодо понесених витрат, виплата здійснюється страховиком, до якого звернувся застрахований. При цьому страховик, до якого звернувся застрахований має право звернутися до відповідного страховика з інших видів соціального страхування щодо відшкодування понесених ним витрат. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним у позові просив суд стягнути з відповідача витрати на виплату пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсій у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання у сумі 164087,23 грн. на свою користь. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, у наданих до початку судового засідання письмових запереченнях зазначив, що позивач самостійно взяв на себе обов'язок по відшкодуванню зазначених у позові необґрунтованих виплат. Згідно доводів позивача діюче законодавство дозволяє проводити йому такі виплати, однак діюче законодавство не дозволяє таких виплат позивачу (аркуші справи 49-54). Доводи викладені в запереченнях, які надійшли до суду 08 січня 2014 року за вх. № 297 підтримав в повному обсязі. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.69-72 КАС України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що управлінням Пенсійного фонду України в м. Краснодоні та Краснодонському районі Луганської області в період з 01.06.2013 року по 01.12.2013 року було виплачено пенсії по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворіння та пенсії у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання у загальній сумі 164087,23 грн., яка включає в себе пенсії: жінкам, які не досягли 55 річного віку на час смерті чоловіка; каліцтво отримане в державах СНД; закінчення терміну навчання; дружина на час смерті працювала; акт Н-1 не відповідає вимогам законодавства; до вирішення питання утримання; щомісячна адресна допомога (аркуші справи 20-43). Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Краснодоні Луганської області вищевказані пенсії не були прийняті до взаємозаліку з управлінням Пенсійного фонду в м. Краснодоні та Краснодонському районі Луганської області відповідно до таблиць розбіжностей та списків за період з червня 2013 року по листопад 2013 року (аркуші справи 14-19). Статтею 1 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР "Основи законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" встановлено, що загальнообов'язкове державне соціальне страхування - це система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає надання соціального захисту, що включає матеріальне забезпечення громадян у разі хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати страхових внесків власником або уповноваженим ним органом, громадянами, а також бюджетних та інших джерел, передбачених законом. Відповідно до ст. 33 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" № 1105 від 23.09.1999 року у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат (пенсій згідно з підпунктом "д" пункту 1 частини першої статті 21 цього Закону) мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після його смерті. Такими непрацездатними особами є: 1) діти, які не досягли 16 років; діти з 16 до 18 років, які не працюють, або старші за цей вік, але через вади фізичного або розумового розвитку самі не спроможні заробляти; діти, які є учнями, студентами (курсантами, слухачами, стажистами) денної форми навчання - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ними 23 років; 2) жінки, які досягли 55 років, і чоловіки, які досягли 60 років, якщо вони не працюють; 3) інваліди - члени сім'ї потерпілого на час інвалідності; 4) неповнолітні діти, на утримання яких померлий виплачував або був зобов'язаний виплачувати аліменти; 5) непрацездатні особи, які не перебували на утриманні померлого, але мають на це право. Право на одержання страхових виплат у разі смерті потерпілого мають також дружина (чоловік) або один з батьків померлого чи інший член сім'ї, якщо він не працює та доглядає дітей, братів, сестер або онуків потерпілого, які не досягли 8-річного віку. Пенсія у разі смерті годувальника призначається і виплачується згідно із законодавством. Згідно з підпунктом "д" пункту 1 частини першої статті 21 Закону України № 1105 у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні пенсію у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання. На підставі ст. 37 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-XII від 05.11.1991 року право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні (стаття 38). При цьому дітям пенсії призначаються незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника. Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, також мають право на пенсію, якщо згодом втратили джерело засобів до існування. Непрацездатними членами сім'ї вважаються: а) діти, брати, сестри й онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення 18 років, при цьому брати, сестри й онуки - за умови, якщо вони не мають працездатних батьків; б) батько, мати, дружина, чоловік, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування"; в) один з батьків, або чоловік (дружина), або дід, бабуся, брат чи сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо він (вона) зайнятий доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8 років, і не працює; г) дід і бабуся - в разі відсутності осіб, які за законом зобов'язані їх утримувати. Вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти мають право на пенсію в разі втрати годувальника до закінчення навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23-річного віку. Всі правила цього Закону, що стосуються сімей померлих, відповідно поширюються (оскільки не обумовлено інше) і на сім'ї безвісті відсутніх, якщо безвісна відсутність годувальника засвідчена у встановленому порядку. Тобто, згідно приписів Закону № 1105 для здійснення Фондом СНВ витрат на виплату пенсій, у зв'язку з втратою годувальника, дружина померлого саме на момент смерті годувальника повинна досягти 55 років, перебувати на утриманні, не працювати або мати інвалідність, при цьому, факт знаходження на утриманні повинен бути доведений в установленому порядку, діти повинні навчатися за денною формою навчання. За Законом № 1178 дружина може отримувати пенсію, у зв'язку з втратою годувальника, при досягненні 55 років після смерті чоловіка; діти до закінчення навчання в незалежності від форми навчання. Позовні вимоги позивача в частині стягнення витрат на виплату пенсій по жінкам, які не досягли 55-річного віку на час смерті чоловіка, по жінкам, які на час смерті чоловіка працювали; по особам у яких закінчено термін навчання, по жінкам, у яких не доведений в установленому порядку факт утримання, є вимогами, які не ґрунтуються на нормах Закону № 1105. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України "Про деякі питання пенсійного забезпечення" від 26 березня 2008 року № 265 запроваджена державна адресна допомога, яка сплачується у разі, якщо розмір пенсії не досягає встановленого відсотка прожиткового мінімуму. Згідно ст. 6 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", непрацездатні громадяни крім пенсійних виплат із системи пенсійного забезпечення мають право отримувати доплати, надбавки та підвищення до зазначених виплат, додаткову пенсію в порядку та за рахунок коштів, визначених законодавством. У разі, якщо сукупність виплат, зазначених в частині першій цієї статті, разом з пенсійними виплатами із системи пенсійного забезпечення та іншими доходами, не досягають розміру прожиткового мінімуму, визначеного законом для непрацездатних громадян, такі громадяни мають право на отримання державної соціальної допомоги в порядку, розмірах та за рахунок коштів, визначених законом. Закони з приводу доплати особам, які отримують пенсії по інвалідності менше ніж мінімальний розмір пенсії, не приймалися. Статтею 7 Закону України "Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" передбачено, що Фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги працівникам (членам їх сімей), які потерпіли на виробництві до 1 квітня 2001 року, з того часу, коли відповідні підприємства передали в установленому порядку Фонду документи, що підтверджують право цих працівників (членів їх сімей) на такі страхові виплати та соціальні послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку. Потерпілі, документи яких не передані до Фонду, продовжують отримувати належні виплати та соціальні послуги від свого роботодавця, Пенсійного фонду України та Фонду соціального страхування України. При цьому кошти, виплачені потерпілому страхувальником, зараховуються Фондом у рахунок його страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, а між страховиками з інших видів страхування і Фондом в подальшому відбуваються відповідні розрахунки. Відповідно до п. 4 Порядку відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України Пенсійному фонду України витрат, пов'язаних з виплатою пенсій по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсій у зв'язку із втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, затверджений Постановою правління Пенсійного фонду України, правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України 04.03.2003 року № 5-4/4, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції України 16.05.2003 року за № 376/7697, відшкодуванню підлягають суми, що виплачуються відповідно до Законів України "Про пенсійне забезпечення", "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності" та інших нормативно - правових актів, а саме: сума основного розміру пенсії по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання; щомісячна цільова грошова допомога на прожиття, якщо така надавалася пенсіонеру, який одержував вищезазначену пенсію; допомога на поховання сім'ї померлого або особі, яка здійснила поховання особи, яка отримувала вищезазначену пенсію; сума витрат Пенсійного фонду з виплати і доставки вищезазначених пенсій. Отже, зазначеним Порядком визначений виключний перелік сум, які приймаються до заліку для відшкодування видатків Фонду страхування від нещасних випадків і серед видів пенсійного забезпечення, що підлягають відшкодуванню відповідними відділеннями Фонду відсутній такий вид пенсійного забезпечення як державна адресна допомога та витрати на її виплату і доставку. Таким чином, виходячи із пріоритетності законів над підзаконними актами, при вирішенні даного спору постанова Кабінету Міністрів України від 26 березня 2008 року № 265 "Деякі питання пенсійного забезпечення громадян" в частині визначення джерела виплати щомісячної державної адресної допомоги за рахунок коштів Фонду соціального страхування від нещасних випадків застосуванню не підлягає, тому суд не знаходить підстав для відшкодування відповідачем витрат на державну адресну допомогу. Що стосується категорій - жінки, які не досягли 55-річного віку на час смерті чоловіка; дружини на час смерті чоловіка працювали; у дітей закінчений термін навчання; не доведений в установленому порядку факт утримання, суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем доведено достатність правових підстав стосовно не відшкодовування ним управлінню Пенсійному фонду України в м. Краснодоні та Краснодонському районі Луганської області витрат на виплату пенсій таким категоріям, як жінки, які не досягли 55 річного віку на час смерті чоловіка; закінчення терміну навчання; дружина на час смерті працювала; до вирішення питання утримання; щомісячна адресна допомога, а саме відповідачем надано копії судових рішень, копії довідок з місця навчання, копії трудових книжок, копії свідоцтва про смерть (аркуші справи 56-114). Крім того в судовому засіданні встановлено, що витрати на виплату пенсії, по пенсійній справі [PERSON] не підлягають стягненню, оскільки [PERSON], з яким 17.06.1997 року стався нещасний випадок, згідно копії акту Н-1 працював в Державній митній службі України. У відповідності до ст. 163 Митного кодексу України, який діяв на час настання нещасного випадку, передбачено, що працівник митного органу України підлягає обов'язковому державному страхуванню на суму десятирічного грошового утримання за останньою посадою, яку він займає. Порядок та умови страхування працівників митних органів України встановлюються Кабінетом Міністрів України. У разі загибелі працівника митного органу України при виконанні службових обов'язків сім'ї загиблого або його утриманням виплачується одноразова допомога у розмірі десятирічного грошового утримання загиблого за останньою посадою, яку він займав, і призначається пенсія у зв'язку з втратою годувальника в розмірі місячного окладу. Постановою Кабінету Міністрів України № 487 від 19.08.1992 року (яка була чинна на момент настання нещасного випадку) затверджений порядок та умови державного обов'язкового особистого страхування працівників митних органів. Державне обов'язкове особисте страхування працівників митних органів здійснюється за рахунок коштів, що виділяються з державного бюджету на утримання митних органів. Таким чином, працівники митних органів не підлягають обов'язковому державному соціальному страхуванню від нещасного випадку на виробництві та не є застрахованими особами в розумінні Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Відповідно до ст. 13 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" страховий ризик - обставини, внаслідок яких може статися страховий випадок. Страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Професійне захворювання є страховим випадком також у разі його встановлення чи виявлення в період, коли потерпілий не перебував у трудових відносинах з підприємством, на якому він захворів. Нещасний випадок або професійне захворювання, яке сталося внаслідок порушення нормативних актів про охорону праці застрахованим, також є страховим випадком. Порушення правил охорони праці застрахованим, яке спричинило нещасний випадок або професійне захворювання, не звільняє страховика від виконання зобов'язань перед потерпілим. Факт нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання розслідується в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України, відповідно до Закону України "Про охорону праці". Підставою для оплати потерпілому витрат на медичну допомогу, проведення медичної, професійної та соціальної реабілітації, а також страхових виплат є акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання (отруєння) за встановленими формами. Згідно зі ст. 35 вищевказаного Закону для розгляду справ про страхові виплати до Фонду соціального страхування від нещасних випадків подаються: акт розслідування нещасного випадку або акт розслідування професійного захворювання за встановленими формами та (або) висновок МСЕК про ступінь втрати професійної працездатності застрахованого чи копія свідоцтва про його смерть; документи про необхідність подання додаткових видів допомоги. Фонд соціального страхування від нещасних випадків приймає рішення про виплати у разі втрати годувальника за умови подання таких документів, які видаються відповідними організаціями в триденний строк з моменту звернення заявника: 1) копії свідоцтва органу реєстрації актів громадянського стану про смерть потерпілого; 2) довідки житлово-експлуатаційної організації, а за її відсутності - довідки виконавчого органу ради чи інших документів про склад сім'ї померлого, в тому числі про тих, хто перебував на його утриманні, або копії відповідного рішення суду; 3) довідки житлово-експлуатаційної організації, а за її відсутності - виконавчого органу ради про батьків або іншого члена сім'ї померлого, який не працює та доглядає дітей, братів, сестер чи онуків померлого, які не досягли 8-річного віку; 4) довідки навчального закладу про те, що член сім'ї потерпілого віком від 18 до 23 років, який має право на відшкодування шкоди, навчається за денною формою навчання; 5) довідки навчального закладу інтернатного типу про те, що член сім'ї потерпілого, який має право на відшкодування шкоди, перебуває на утриманні цього закладу. Факт перебування на утриманні потерпілого у разі відсутності відповідних документів і неможливості їх відновлення встановлюється в судовому порядку. Якщо застрахований або члени його сім'ї за станом здоров'я чи з інших причин не спроможні самі одержати зазначені вище документи, їх одержує та подає відповідний страховий експерт Фонду соціального страхування від нещасних випадків. Відповідно до ст. 37 Закону Фонд соціального страхування від нещасних випадків може відмовити у страхових виплатах і наданні соціальних послуг застрахованому, якщо мали місце: 1) навмисні дії потерпілого, спрямовані на створення умов для настання страхового випадку; 2) подання роботодавцем або потерпілим Фонду соціального страхування від нещасних випадків свідомо неправдивих відомостей про страховий випадок; 3) вчинення застрахованим умисного злочину, що призвів до настання страхового випадку. Фонд соціального страхування від нещасних випадків може відмовити у виплатах і наданні соціальних послуг застрахованому, якщо нещасний випадок згідно із законодавством не визнаний пов'язаним з виробництвом. Отже з вищенаведеного виходить, що Законом визначено вичерпний перелік в яких випадках Фонд соціального страхування від нещасних випадків може відмовити у страхових виплатах і наданні соціальних послуг застрахованому. Такі випадки місця не мали, тому відповідач повинен відшкодувати в цій частині витрати понесені Пенсійним фондом. Стосовно відшкодування виплат особам, які отримали каліцтво в державах СНД суд зазначає, що за змістом частини 2 статті 2 Закону № 1105 особи, право яких на отримання відшкодування шкоди раніше було встановлено згідно із законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних з виконанням ними трудових обов'язків, мають право на забезпечення по страхуванню від нещасного випадку відповідно до цього Закону. При цьому право на таке забезпечення, яке встановлено в Україні, не залежить від того, у якій з колишніх республік СРСР стався нещасний випадок на виробництві з застрахованою особою або виникло професійне захворювання, пов'язане з виконанням нею трудових обов'язків. Підпунктом "а" статті 27 Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що громадянам України - переселенцям з інших держав, які не працювали в Україні, пенсії по інвалідності внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання призначаються незалежно від стажу роботи. Відповідно до абзацу другого пункту 3 Прикінцевих положень Закону № 1105 - ХІУ відшкодування шкоди, медична, професійна та соціальна реабілітація провадяться Фондом соціального страхування від нещасних випадків також зазначеним у статті 8 цього Закону особам, які потерпіли до набрання ним чинності та мали право на зазначені страхові виплати і соціальні послуги. Абзацом третім цього пункту встановлено, що уся заборгованість потерпілим на виробництві та членам їх сімей, яким до набрання - чинності цим Законом підприємства, установи та організації не відшкодовували матеріальної та моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, виплачується цими підприємствами, установами і організаціями, а в разі їх ліквідації без правонаступника - Фондом соціального страхування від нещасних випадків. Отже, за змістом наведеної норми обов'язок ФСС відшкодовувати потерпілим на виробництві та членам їх сімей матеріальну та моральну шкоду, заподіяну ушкодженням здоров'я, не залежить від того, чи сплачували Фонду страхові платежі підприємства, що ліквідувалися та на яких було ушкоджено здоров'я потерпілого. Як вбачається з абзацу 7 наведеного вище пункту Закону № 1105 ФСС є правонаступником державного, галузевих та регіональних фондів охорони праці, передбачених статтею 21 Закону України "Про охорону праці", які ліквідуються. Відповідно до статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних держав у сфері пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць даної Угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на територія якої вони проживають. Статтею 3 цієї Угоди встановлено, що всі витрати, пов'язані зі здійсненням пенсійного забезпечення за даною Угодою, несе держава, яка надає забезпечення. За змістом цієї норми взаємні розрахунки між державами можуть проводитися лише на підставі двосторонніх договорів. Таким чином, страховиком, який має виплачувати пенсію по інвалідності особі, яка стала інвалідом від нещасного випадку на виробництві на території колишніх республік СРСР, а в разі виплати такої органами Пенсійного фонду України - відшкодовувати останньому витрати, є Фонд соціального страхування від нещасних випадків. Крім того, суд зазначає, що статтею 2 Угоди про взаємне визнання прав на відшкодування шкоди, заподіяної працівникам каліцтвом, професійним захворюванням або іншим ушкодженням здоров'я, які пов'язані з виконанням ними трудових обов'язків, що була підписана 9 вересня 1994 року державами колишнього Союзу PCP, в тому числі і Україною передбачено, що відшкодування шкоди, заподіяної працівнику внаслідок трудового каліцтва, іншого ушкодження здоров'я в тому числі під час втрати працездатності внаслідок нещасного випадку на виробництві, пов'язаних з виконанням працівником трудових обов'язків, після переїзду потерпілого на територію іншої сторони, смерті, проводиться роботодавцем сторони, законодавство якої поширювалося на працівника під час отримання каліцтва, іншого ушкодження здоров'я, смерті; роботодавець відповідальний за заподіяну шкоду відшкодовує її відповідно до свого національного законодавства. З огляду на наведене, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині виплат по особам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], оскільки нещасний випадок з цими особами трапився після проголошення незалежності Україною на території Російської Федерації, тому у відповідача в даному випадку не виникає зобов'язань по відшкодуванню витрат по особових справах потерпілих, яким виплачено пенсії по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсії у зв'язку із втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання. Щодо [PERSON], який отримує пенсію по втраті годувальника [PERSON], з яким 04.05.1953 року стався нещасний випадок, суд вважає за необхідне зазначити, що акт форми Н-1 від 04.05.1953 року не відповідає вимогам Положення про реєстрацію та облік нещасних випадків, пов'язаних з виробництвом від 08.12.1939 року, оскільки останній не має реєстраційного номеру та не всі пункти акту заповнені підприємством, на якому стався нещасний випадок (аркуш справи 128). Отже, з огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині стягнення з відповідача витрат на виплату пенсій пов'язаних з отриманим каліцтвом в державах СНД та пенсій (по яких ФСС не прийняв до відшкодування з причин не відповідності вимогам чинного законодавства актів Н-1) за період з 01.06.2013 року по 01.12.2013 року у загальній сумі 2483,22 грн. із розрахунку: (154,99 + 107,69 + 151,19) х 6 (місяців - з 01.06.2013 року по 01.12.2013 року) = 2483,22 грн. (аркуші справи 20-43). Питання по судовому збору не вирішується, оскільки позивач відповідно до Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VІ "Про судовий збір" від сплати судового збору звільнений, а ст. 94 КАС України не передбачено їх стягнення у даних випадках.

Результат розгляду: partial