Рішення адміністративного суду від 2014-01-13 00:00:00+02

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за адміністративним позовом [PERSON] до Державної міграційної служби (надалі - ДМС України) про скасування рішень Державної міграційної служби України № 540-13 від 13.09.2013 року, яким [PERSON] було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання [PERSON] біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що оскаржуване рішення ДМС України є неправомірним та необґрунтованим, оскільки не містить обґрунтованих причин відмови. Крім того, позивач зазначає, що вона є громадянкою Афганістану, але не може та не бажає користуватися захистом своєї країни. В 2008 році вийшла заміж за громадянина Афганістану, який на той час мав дозвіл на постійне проживання в Україні та згодом отримав статус біженця в Україні. В 2012 році [PERSON] приїхала до свого чоловіка в Україну з метою возз'єднання родини. Тож відмова відповідача у наданні позивачу міжнародного захисту призведе окрім іншого, до порушення норм, що гарантують єдність родини. Позивач зазначає, що вона не може бути повернута до Афганістану, оскільки їй загрожуватиме небезпека, як жінці, яка залишилася без чоловічого піклування. Родина позивача за традиціями афганського суспільства не прийме її під свою опіку, так як останню повинен утримувати чоловік, який проживає в Україні (том І аркуші справи 3-7). Відповідач позов не визнав, з мотивів встановлених під час розгляду заяви позивача, а саме у зв'язку із тим, що за результатами співбесіди та розгляду особової справи позивача з урахуванням інформації по країні походження та індивідуальних обставин було встановлено відсутність ознак особи, що може вважатися біженкою за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, відповідач у своєму висновку посилається на те, що заявником не було доведено існування фактів загрози життю, безпеці або свободі країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського поводження або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. В судовому засіданні представником позивача суду надано заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження. Представник відповідача проти задоволення заяви та продовження розгляду справи в порядку письмового провадження не заперечувала. на підставі наведеного, відповідно до приписів ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглянута в письмовому провадженні. Вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], є громадянкою Афганістану, проживала у м. Кабіл, район Сурубі, одружена з громадянином Афганістану [PERSON], [INFO], посвідчення біженця [NUMBER]. Країну постійного проживання, згідно матеріалів справи покинула легально 01.10.2012 року на підставі національного паспорту та візи до Російської Федерації літаком по маршруту м. Кабул (Афганістан) - м. Москва (РФ). 04.10.2012 року легковим автомобілем доїхали до кордону Російської Федерації з Україною та пішки нелегально перетнула кордон (том І аркуші справи 177-181). 22.10.2012 року [PERSON] звернулась до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтувавши тим, що її чоловік до 2008 року виїхав до України через складну ситуацію в Афганістані і отримав статус біженця в 2009 році. Має двох дітей, з якими без чоловіка їй на батьківщині залишатися неможливо. З 2009 року, коли чоловік заявниці отримав статус біженця, він декілька разів намагався зробити своїй дружині запрошення для легального в'їзду до України, але нічого не вийшло. До неї кілька разів приходили представники Талібану та питали де знаходиться чоловік та чому вона одна з дітьми. Район де проживала позивач з дітьми неспокійний, багато разів там були теракти. Таким чином, в країні громадянського походження позивачу самій без чоловіка залишатись небезпечно. (том І аркуші справи 174-175). 09.11.2012 року службовою особою відділу у справах біженців УСБ ГУ ДМС України в Одеській області було проведено співбесіду з особою, що потребує додаткового захисту [PERSON], про що складено протокол. Вказаним протоколом зафіксовано пояснення позивача стосовно її побоювань залишатись в країні громадянського походження з двома дітьми без чоловіка. Оскільки останній переїхав в 2008 році до України та отримав статус біженця в Україні. Крім того, у період знаходження позивача в Афганістані, до неї приходили представники Талібану та цікавились місцезнаходженням її чоловіка та причиною перебування її без чоловічої підтримки (том І аркуші справи 186-190). За результатами розгляду документів [PERSON], що звернулась із заявою про надання статусу біженця або визнання особою, що потребує додаткового захисту, на підставі проведеного інтерв'ю та вивчення матеріалів справи вказаного громадянина Сирії, відділом у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області прийнято висновок від 09.11.2012 року «щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту» (том І аркуш справи 101). На підставі вказаного висновку, наказом № 86 від 09.11.2012 року було прийнято рішення «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» (том І аркуш справи 192). 03.06.2013 року висновком управління у справах біженців та іноземців ГУ ДМС України в Одеській області по справі № ODS 12/61 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку із тим, що за наданою заявником [PERSON] інформації під час анкетування та проведення співбесіди у громадянки Афганістану сітара [PERSON] не виявлено ознак особи, що може вважатися біженкою через відсутність побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, заявник не довів існування фактів загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (том ІІ аркуші справи 4-10). Державною міграційною службою України, відповідно до ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами розгляду особової справи № ODS 12/422 [PERSON], громадянки Афганістану, [INFO] було прийнято рішення № 540-13 від 13.09.2013 року, яким підтримано висновок ГУ ДМС України в Одеській області та вирішено відмовити заявнику у визнанні його біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту (том ІІ аркуш справи 11). Про прийняте рішення позивачу було повідомлено шляхом надіслання [PERSON] повідомлення № 162 від 08.10.2013 року (том ІІ аркуш справи 12). Позивач вважає, що вказане рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню. Відповідно до ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах. Жодна людина, згідно положень ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню. Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» № 3671-VI від 08.07.2011 року (надалі - Закон України № 3671-VI від 08.07.2011 року) визначено поняття «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань. Відповідно до вказаної статті Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем, Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 5 ст. 10 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року). Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди. Законом України від 21.10.1999 р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН (надалі - УВКБ ООН) у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. УВКБ ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництва встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця. Згідно абз. 5 ст.10 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року статус біженця не надається особі стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, відсутні. Згідно абз.1 ст.11 вищевказаного Закону оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця проводиться на підставі особистої заяви іноземця чи особи без громадянства або її законного представника, поданої до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. Абзацом 2 статті 11 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року передбачено, що заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву та заповнює анкету, де викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження. Відповідно до абз. 7 ст. 11 цього Закону до заяви про надання статусу біженця додаються документи, які посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття ним статусу біженця. Позицією ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень. Згідно п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. З матеріалів справи вбачається, що позивач намагалась мотивувати свою заяву зазначивши, що вона є громадянкою Афганістану, одружена з громадянином Афганістану який проживає в Україні та має статус біженця в Україні [PERSON], виховує малолітніх дітей. Її чоловік виїхав до України ще у 2008 році через складну внутрішньополітичну ситуацію. Залишатись без чоловіка на території країни громадянського походження вона не може, оскільки її родина за традиціями прийняти під своє піклування не може, а як жінка позбавлена чоловічого піклування вона може бути піддана насильству. З 2009 року, коли чоловік позивача отримав статус біженця в Україні, він декілька разів намагався зробити запрошення своїй дружині для легального виїзду, але нічого не вийшло. За цей час до [PERSON], під час перебування її в Афганістані, приходили представники руху «Талібан» та питали де знаходиться її чоловік та чому вона з дітьми одна. Район, де проживала позивач з дітьми неспокійний, там постійно відбуваються різні сутички, декілька разів там були теракти. За таких обставин, в країні залишатись позивачу стало небезпечно, тим паче за останні місяці ситуація значно погіршилась - постійні конфлікти між місцевим населенням та талібами, також проблеми є від присутності іноземних військових. У своєму висновку, відповідач посилається на те, що зібрана по особі, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або собою яка потребує додаткового захисту інформація свідчить про відсутність у позивача ознак особи, яка може вважатись біженцем через відсутність побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Суд звертає увагу на те, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Термін «побоювання» означає, що особа не обов'язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо). Побоювання бути переслідуваним може бути цілком обґрунтованим незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування державні органи, чи ні. Підпункт 2 пункту 1 статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що дії повинні бути державними або здійсненими державною владою. Так, пункт 65 Керівництва УВКБ ООН пояснює, що часто на практиці переслідування є результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити. Відмова особі в захисті за зазначеною Конвенцією тільки тому, що вона переслідується не тими особами або органами, породжує невідповідність закону. Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час. Відповідно до абз. 4 ч. 1 с. 6 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 або 13 ч. 1 ст. 1 цього Закону відсутні. Так, у своєму висновку відповідач посилається на те, що під час розгляду заяви позивача, міграційною службою було встановлено відсутність у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, не було встановлено обставин щодо можливості застосування до нього нелюдського поводження та катування в разі повернення до Афганістану, що підтверджується тим, що заявник добровільно безперешкодно покинув територію країни громадянського походження. Крім того, на час розгляду заяви [PERSON] щодо визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, щодо її чоловіка [PERSON] підготовлено документи про позбавлення його статусу біженця через надання неправдивої інформації та введення в оману працівників міграційної служби. Суд вважає, що вищевикладені доводи відповідача не є достатніми доказами для винесення рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки на думку суду, відповідачем зазначені обставини не перевірені. Крім того, відповідно до положень ст. 4 Закону України № 3671-VI від 08.07.2011 року, Україна сприяє збереженню єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист. Члени сім'ї особи, яку визнано біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист в Україні, мають право з метою возз'єднання сім'ї в'їхати на територію України і бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, або отримати тимчасовий захист за відсутності умов, передбачених абзацами другим - четвертим частини першої статті 6 та абзацами другим і третім частини першої статті 25 цього Закону. У разі якщо біженці та особи, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист, не зможуть надати офіційні документальні докази сімейного зв'язку з членами своєї сім'ї, беруться до уваги інші докази, які мають бути оцінені відповідно до законодавства України. Відмова у возз'єднанні сім'ї не може ґрунтуватися виключно на підставі відсутності документів, що підтверджують факт сімейного зв'язку. Біженці та особи, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист, можуть з метою возз'єднання сім'ї без перешкод залишити територію України. У відповідності до абзацу 1 пункту 24 статті 1 вказаного Закону, дружина є членом сім'ї біженця чи особи, яка потребує додаткового або тимчасового. Факт того, що [PERSON] знаходиться у шлюбних відносинах, є дружиною [PERSON] та мають спільних дітей підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами (том І аркуші справи 105-113, 193-203, 234-245). Статтею 8 Європейської Конвенції з прав людини від 04.11.1950 року та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. З урахуванням зазначеного, суд вважає, що перешкодою для реалізації права на визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, члена сім'ї біженця, якій з метою возз'єднання сім'ї в'їхав в Україну, може бути лише наявність підстав, передбачених абзацами другим - четвертим частини першої статті 6 та абзацами другим і третім частини першої статті 25 цього Закону. Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження, що позивачем вчинено злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; або вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального Кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; або винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй (абз.2-4 ч.1 ст. 6, абз.2-3 ч.1 ст. 25 Закону). Не міститься підтвердження зазначеним обставинам і в матеріалах справи (том І аркуші справи 210-217, 227-228). Таким чином, жодної обставини, встановленої Законом, як підстави для відмови у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, позивачу, яка є дружиною біженця [PERSON], та в'їхала в Україну з метою возз'єднання сім'ї, відповідачем не було встановлено, у зв'язку з чим прийняте ним оскаржуване рішення є протиправним. На підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця. Що стосується підтверджуючих доказів, то їх наявність підсилює вірогідність зроблених заявником тверджень, але не може бути обов'язковим елементом його доказової бази. Так, приймаючи до уваги особливе положення осіб, які шукають статусу біженця, їм немає потреби надавати усі необхідні докази. Треба визнати, що досить часто особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно перешкоджати в прийнятті заяви чи прийнятті позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру. Суд вважає, що в даному випадку наявність статусу біженця в Україні у чоловіка [PERSON], при відсутності умов за яких особа не визнається біженцем, є автоматичною підставою для надання відповідного статусу його дружині [PERSON]. Пунктом 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Виходячи із змісту зазначеної норми, суд вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні. При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування. Розповідь заявника підтверджується інформацією по країні походження. Отже існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт. У п. п. 10, 11 Роз'яснення щодо тягаря та стандарту доведення при розгляді заяв про надання статусу біженця УВКБ ООН від 16 грудня 1998 року зазначено, що правдоподібність вважається встановленою, якщо заявник представив у своїй заяві історію, що є логічно послідовною та вірогідною, не суперечить загальновідомим фактам, і таким чином, на основі балансування ймовірностей їй можна вірити. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. В огляді інформації про країни походження біженців № 4 (12), квітень 2009 року зазначено, що, як правило терористичні атаки спрямовані на міністрів, поліцейських, цивільних службовців. Згідно з оглядом інформації про країни походження біженців УВКБ ООН № 7 листопад 2008 року - із вакууму безпеки, що превалює в деяких районах, викрадення дітей в злочинних цілях відбувається часто. Чиновники місцевих і центральних органів влади всіх рівнів, а також члени їх сімей перебувають під постійною і такою, що підвищується загрозою, в тих районах, де активно діють та здійснюють контроль озброєні антиурядові угрупування (Методичні рекомендації УВКБ ООН по оцінці потреб в міжнародному захисті осіб з Афганістану, які шукають притулку від 17 грудня 2010 року). Однією із найбільш беззахисних груп афганського населення є діти та жінки. Відповідальність за більшість порушень прав дітей несуть таліби та інші озброєні антиурядові угрупування. УВКБ ООН вважає, що діти можуть піддаватися ризику переслідувань у зв'язку з приналежністю до певної соціальної групи в залежності від індивідуальних обставин (Методичні рекомендації УВКБ ООН по оцінці потреб в міжнародному захисті осіб з Афганістану, які шукають притулку від 17 грудня 2010 року). У цілому «обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування» є лише припущенням, яке має об'єктивні підстави, але перевірки його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо, тому на підставі принципу гуманізму, який закладено в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця. На підставі встановлених обставин, з урахуванням наведених норм законодавства, суд дійшов висновку, що рішення ДМС України № 540-13 від 13.09.2013 року, яким підтримано висновок УСБ ГУ ДМС України в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим та прийнятим з порушенням ч. 5 ст. 10 закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки висновок УСБ ГУ ДМС України в Одеській області від 03.06.2013 року по справі № ODS 12/61 не містить належного аналізу ситуації, що склалася в Афганістані, з урахуванням, що відповідачем не спростована можливість загрози життю позивача та її дітям, їх безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, також у висновку відсутні належні дослідження щодо підстав надання особі додаткового захисту, не досліджена в повному мірі інформація відповідно до ст. 8 Конвенції. Крім того, у своїх рекомендаціях, УВКБ ООН зазначає про необхідність розгляду заяв про визнання осіб біженцями або особами, які потребують додаткового захисту на основі справедливих та ефективних процедур та вважає, що більшість громадян, які звертаються за міжнародним захистом, вірогідніше всього, відповідають критеріям поняття «біженець» у відповідності до ст. 1 Конвенції 1951 року про статус біженців. З урахуванням встановлених судом обставин, посилання відповідача як на підставу відмови у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно того, що відносно її чоловіка на час розгляду заяви [PERSON] підготовлено документи щодо позбавлення його статусу біженця є неправомірним, оскільки підстави, з яких розпочато дану процедуру відповідачем у повній мірі не досліджено. В письмових поясненнях представник позивача зазначив, що на даний час чоловік позивача знаходиться в процедурі отримання статусу біженця в Україні. Відповідач вказаному факту не заперечував. На підставі того, що судова колегія дійшла висновку про неповноту вивчення та перевірки матеріалів, що можуть бути підставами вважати наявними та достатніми умови для визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту стосовно позивача, рішення ДМС України № 540-13 від 13.09.2013 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту підлягає визнанню його протиправним та скасуванню. Враховуючи зазначені обставини,

Результат розгляду: partial