Рішення адміністративного суду від 2014-02-06 00:00:00+02

Управління Пенсійного фонду України у Хмельницькому районі Хмельницької області звернулося до Хмельницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ТСЦ «Поділля» і просило стягнути з відповідача 9 130 гривень 84 коп. заборгованості по штрафних санкціях і пені у зв'язку із недотриманням строків сплати страхових внесків, передбачених Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач у відповідності до ст. 20 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зобов'язаний не пізніше ніж через 20 календарних днів з дня закінчення відповідного періоду сплачувати страхові внески за цей період. Своєчасно ненараховані та/або несплачені у строк внески є простроченою заборгованістю і є підставою для нарахування пені та застосування фінансових санкцій. Станом на 23 березня 2010 року у зв'язку із несплатою у встановлений строк внесків у відповідача виникла заборгованість по сплаті нарахованої пені та по штрафних санкціях. Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 серпня 2010 року позовні вимоги задоволено частково: стягнуто із Товариства з обмеженою відповідальністю «ТСЦ «Поділля» на користь Управління Пенсійного фонду України в Хмельницькому районі заборгованість в сумі 8 358 гривень 41 коп.. З таким судовим рішенням суду першої інстанції не погодилися сторони і оскаржили його у відповідних частинах, що стосуються їх інтересів, в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду. Посилаючись на незаконність постанови, просять скасувати постанову суду першої інстанції у відповідних частинах і прийняти нову постанову по суті позовних вимог. Зокрема, позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Окрім цього, доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідачем допущено порушення термінів сплати внесків до Пенсійного фонду України за період із 22 вересня 2008 року по 24 грудня 2009 року та із 22 вересня 2009 року по 27 березня 2009 року, тобто до набрання чинності Законом України №1074 - VІ від 05 березня 2009 року, який набрав чинності із 11 червня 2009 року. Тому, рішення №071 від 17 лютого 2010 року про застосування фінансової санкції саме у розмірі 20 відсотків суми несвоєчасно сплачених страхових внесків прийнято у відповідності до діючого законодавства. Відповідач, обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, посилається на те, що відповідно до ст. ст. 50, 104 Кодексу адміністративного судочинства України юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами в суді лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень. Також, суб'єкт владних повноважень має право звернутися до суду у випадках, вставлених законом. Судом першої інстанції не було враховано цих обставин і відповідно, неповно з'ясовано обставини справи, що у свою чергу є підставою для скасування постанови суду. Особи, які беруть участь у справі в судове засідання представників не направили, хоча повідомлялися належним чином та у встановленому законом порядку про дату, час та місце судового засідання. При цьому, від сторін відсутні клопотання про розгляд справи за участі їх представників. У зв'язку з цим та у відповідності до ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України, справу розглянуто в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Дослідивши наявні в справі матеріали та докази, перевіривши доводи апеляційних скарг у їх сукупності, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити, а подана відповідачем апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Постановляючи оскаржуване судове рішення та умотивовуючи свої висновки, суд першої інстанції виходив з того, що заборгованість відповідача підтверджується розрахунком суми позовних вимог, картками особового рахунку боржника та копіями рішень про застосування фінансових санкцій №070 та №071 від 17 лютого 2010 року. Разом з цим, як зазначає суд першої інстанції, при прийняті 17 лютого 2010 року рішення про застосування фінансових санкцій позивачем не враховано, що відповідно до внесених змін в Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пунктом 2 частини 9 статті 106 цього Закону за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) страхувальниками страхових внесків, у тому числі донарахованих страхувальниками або територіальними органами Пенсійного фонду, передбачено накладення штрафу у розмірі 10 відсотків своєчасно не сплачених сум. Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. У зв'язку з цим, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач не мав права застосовувати до відповідача штрафні санкції у розмірі 20 відсотків. Тому, за висновком суду першої інстанції, позовні вимоги підлягали частковому задоволенню з урахуванням наведених мотивів щодо зворотної дії в часі нормативно - правових актів. Проте, колегія суддів апеляційного суду не погоджується із таким висновком суду першої інстанції з урахуванням наступного. Як було встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, відповідач, товариство з обмеженою відповідальністю «ТСЦ «Поділля», зареєстроване як суб'єкт підприємницької діяльності і 24 лютого 2005 року включений до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (код ЄДРПОУ 33363890). У відповідності до ст. ст. 14, 15 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» відповідач є страхувальником і платником страхових внесків до Пенсійного фонду України. Згідно ст. ст. 17, 20 п. 6 цього ж Закону, відповідач зобов'язаний нараховувати, обчислювати та сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків. Крім цього, статтею 106 Закону передбачено, що у разі виявлення не сплачених своєчасно сум страхових внесків, страхувальники зобов'язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і в розмірах, визначених цією статтею. Суми страхових внесків своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальниками у строки, визначені статтею 20 цього Закону, вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків (далі недоїмка) і стягуються з нарахуванням пені із застосуванням фінансових санкцій. Станом на 23 березня 2010 року за відповідачем обліковується заборгованість перед управлінням Пенсійного фонду України у Хмельницькому районі Хмельницької області на загальну суму 9 130 гривень 84 коп., у тому числі: 5 163 гривні 26 коп. - заборгованості по штрафних санкціях за розділом І картки особового рахунку (33,2 відсотка), 3 765 гривень 42 коп. - заборгованості по пені за розділом І картки особового рахунку (33,2 відсотка), 163 гривні 26 коп. - заборгованості по штрафних санкціях за розділом І картки особового рахунку (1 - 5 відсотки), 38 гривень 90 коп. - заборгованості по пені за розділом І картки особового рахунку. Вказані обставини підтверджуються розрахунком суми позовних вимог, картками особового рахунку боржника та копіями рішень про застосування фінансових санкцій та нарахування пені за несвоєчасну сплату страхувальниками страхових внесків до Пенсійного фонду України №070 та №071 від 17 лютого 2010 року. Законом України від 05 березня 2009 року внесено зміни у Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Зокрема, відповідно до ст. 106 ч. 9 п. 2 вказаного Закону за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне перерахування) страхувальниками страхових внесків, у тому числі донарахованих страхувальниками або територіальними органами Пенсійного фонду, накладається штраф у розмірі 10 відсотків своєчасно не сплачених сум. Відповідно до змісту прийнятого 17 лютого 2010 року рішення за №071, позивачем застосовано штрафні санкції у розмірі 20 відсотків від відповідної суми внесків. Згідно із ст. 106 ч. 13 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» суми пені та штрафів, передбачених частинами дев'ятою і десятою цієї статті, підлягають сплаті страхувальником, банком чи організацією, яка здійснює виплату і доставку пенсій, протягом десяти робочих днів з дня одержання відповідного рішення. При цьому, у цей же строк страхувальник, банк чи організація, яка здійснює виплату і доставку пенсій, має право оскаржити зазначене рішення до вищого органу Пенсійного фонду або в судовому порядку з одночасним обов'язковим письмовим повідомленням про це відповідного виконавчого органу Пенсійного фонду, яким прийнято це рішення. Проте, позивачем дане рішення не було оскаржене у встановленому порядку, а тому на підставі цього рішення позивачем правомірно пред'явлено вимогу про стягнення грошових коштів. З огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, доводи сторін та представлені на підтвердження обставин справи докази, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції, даючи оцінку правомірності прийнятого рішення, прийшов до помилкового висновку про те, що на підставі вказаного рішення не може пред'явлено вимогу про стягнення коштів з відповідача. Відповідно до ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судом апеляційної інстанції постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання. Також, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити, що ухвалюючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції не виклав у резолютивній частині свого рішення щодо решти позовних вимог. Разом з цим, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відповідача про відсутність повноважень органів Пенсійного фонду України на звернення до суду про стягнення коштів. Статтею 17 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема, на спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України. Відповідно до п. 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України № 121/2001 від 01 березня 2001 року Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, що здійснює керівництво та управління солідарною системою загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та готує документи для їх виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, інших соціальних виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду України. Тобто, позивач діяв у межах наданих повноважень. З огляду на викладене, враховуючи, що постанова суду першої інстанції винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, апеляційна скарга позивача підлягає до задоволення. Так як постанова суду підлягає скасуванню, апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити частково. При цьому, оскаржувану постанову слід скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Результат розгляду: partial