Рішення адміністративного суду від 2014-04-02 00:00:00+03

Позивач 19.07.2012 року звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він проходив службу в Державній пенітенціарній службі України (раніше - Державна кримінально-виконавча служба України) (надалі - ДПтС) з 09.04.2001 року по 26.06.2012 року на різних посадах. З 14.10.2011 року до 14.06.2012 року перебував на посаді начальника Єнакієвської виправної колонії Управління ДПтС України в Донецькій області (№ 52) згідно наказу ДПтС України № 100 о/с від 14.10.2011 року. З 17.05.2012 року наказом Єнакієвської виправної колонії Управління ДПтС України в Донецькій області (№ 52) № 176 від 16.05.2012 року його було відряджено у розпорядження начальника Управління ДПтС України в Донецькій області. З 17.05.2012 року по 28.05.2012 року він був тимчасово непрацездатний та перебував на лікарняному. 25.06.2012 року позивача звільнено у запас Збройних Сил України, згідно наказу Управління ДПтС України в Донецькій області № 71 о/с від 25.06.2012 року з посиланням на п. 64 «є» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом ОВД України (за порушення дисципліни). Позивач просив скасувати наказ № 71 о/с від 25.06.2012 року Управління Державної пенітенціарної служби України в Донецькій області щодо звільнення його з органів Державної пенітенціарної служби України; поновити його на службі в органах Державної пенітенціарної служби України з 26.06.2012 року; зобов'язати відповідача сплатити йому грошове забезпечення за час вимушеного прогулу. Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 20 січня 2014 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати постанову суду першої інстанції та направити справу на новий розгляд. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на норми Дисциплінарного Статуту та Конституції України, Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України та зазначає, що з його боку не було порушено жодної вимоги будь-якого нормативно-правового акту, котра б стала приводом для звільнення його з органів Державної пенітенціарної служби України за порушення дисципліни. Позивач у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги. Представник відповідача у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував. Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити, а постанову суду першої інстанції скасувати, з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом Державної пенітенціарної служби України № 100 о/с від 14.10.2011 року призначено підполковника внутрішньої служби [PERSON] начальником Єнакієвської виправної колонії управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Донецькій області (52) (назва на час видання наказу) (том 1 а.с. 7). Відповідно до витягу з наказу № 39 о/с від 13 квітня 2012 року Управління Державної пенітенціарної служби України в Донецькій області наказано на підставі статті 17 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України відсторонити від виконання службових обов'язків на час проведення службового розслідування із збереженням посадового окладу, окладу за спеціальним званням та надбавки за вислугу років, з 13 квітня 2012 року підполковника внутрішньої служби [PERSON] - начальника Єнакієвської виправної колонії (№ 52) (том 2 а.с. 29). Наказом Державної пенітенціарної служби України № 41 о/с від 07.05.2012 року понижено в спеціальному званні на один ступінь в порядку дисциплінарного стягнення до спеціального звання майора внутрішньої служби підполковника внутрішньої служби [PERSON] на підставі наказу ДПтС України від 24.04.2012 року № 250 (том 1 ас. 35, 36-38). Відповідно до наказу № 176 від 16.05.2012 року Єнакієвської виправної колонії управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Донецькій області (52) позивача відряджено до особового розпорядження 17.05.2012 року у м. Донецьк до управління Державної пенітенціарної служби України в Донецькій області (том 1 а.с. 8). Наказом ДПтС України № 56 о/с від 14.06.2012 року звільнено майора внутрішньої служби [PERSON] з посади начальника Єнакієвської виправної колонії управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Донецькій області (52), залишивши його у розпорядженні управління на виконання наказу ДПтС України № 364 від 24.05.2012 року (том 1 а.с. 22). В матеріалах справи наявна атестація на майора внутрішньої служби [PERSON] за період з серпня 2011 року по травень 2012 року, зі змісту якої вбачається, що позивач був відсутній на своєму робочому місці 17.05.2012 року, 18.05.2012 року та 25.02.2012 року (про що складені відповідні акти), що відповідно до Кодексу законів про працю України вважається прогулами. Висновок атестації - підлягає звільненню (том 1 а.с. 23, 25, 26, 29). Крім того, в матеріалах справи наявний висновок службового розслідування за фактом порушення службової дисципліни з боку майора внутрішньої служби [PERSON] від 18 червня 2012 року, в якому зазначено, що за систематичне порушення службової дисципліни останній підлягає звільненню з органів Державної кримінально-виконавчої служби України (том 1 а.с. 31). Наказом № 272 від 18.06.2012 року Управління Державної пенітенціарної служби України в Донецькій області звільнило за порушення службової дисципліни, а саме: за відсутність на службі без поважних причин 17.05.2012 року, 18.05.2012 року, 25.05.2012 року майора внутрішньої служби [PERSON] з органів кримінально-виконавчої служби України (том 1 а.с. 87). На підставі рішення кадрової комісії Управління Державної пенітенціарної служби України в Донецькій області звільнено у запас Збройних Сил України за пунктом 64 «є» (за порушення дисципліни) майора внутрішньої служби [PERSON], який знаходиться у розпорядженні начальника Управління, з 26 червня 2012 року, про що свідчить витяг з наказу від 25 червня 2012 року № 71 о/с (том 1 а.с. 40, 87). Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, та зазначає, що судом неповно встановлено обставини справи і невірно застосовано норми матеріального і процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення з огляду на наступне. Проблемою даного спору є тільки одне питання: чи мало Управління Державної пенітенціарної служби України в Донецькій області звільняти позивача [PERSON] з посади начальника установи виконання покарань. Дана справа вже була предметом судового розгляду від першої до касаційної інстанції. Ухвалою Вищого адміністративного суду України у даній справі від 26 листопада 2013 року судові рішення попередніх судових інстанцій були скасовані і справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції (том 1 а.с. 224-227). За приписами ч. 5 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при розгляді справи. При новому судовому розгляді суд першої інстанції знехтував висновками суду касаційної інстанції і проігнорував наявні в справі письмові докази, за належною оцінкою яких суд повинен був дійти висновку про необхідність задоволення позовних вимог. Наказом Державної пенітенціарної служби України № 259 від 27.04.2012 року було затверджено номенклатури посад щодо призначення, переміщення, звільнення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України. Згідно п. 5 Переліку № 2 до цього наказу начальник установи виконання покарань є номенклатурою Державної пенітенціарної служби України (том 1 а.с. 88, 92). Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 13 липня 2012 року у справі № 2а/0570/6401/2012, яка залишена без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 03 жовтня 2012 року, адміністративний позов [PERSON] задоволено у повному обсязі. Визнано неправомірними та скасовано накази № 250 від 24.04.2012 року, № 41 від 07.05.2012 року Державної пенітенціарної служби України щодо пониження [PERSON] - начальника Єнакієвської виправної колонії № 52 в спеціальному званні на один ступінь в порядку дисциплінарного стягнення до спеціального звання майора внутрішньої служби. Визнано неправомірними та скасовано накази № 364 від 25.05.2012 року, 56 о/с від 14.06.2012 року Державної пенітенціарної служби України щодо звільнення [PERSON] з посади начальника Єнакієвської виправної колонії № 52 Управління державної пенітенціарної служби України в Донецькій області (том 1 а.с. 81-85,122-123). Вказані судові рішення набрали чинності. Саме ці факти було рекомендовано врахувати при вирішенні спору Вищим адміністративним судом України. Суд першої інстанції всупереч вимогам діючого законодавства проігнорував такі висновки при повторному перегляді даної справи. Однією із тез заперечення відповідача проти задоволення позову є посилання на ту обставину, що у вищевказаних судових справах вони не були стороною і не могли знати про те, що відбувається. Колегія суддів вважає такий довід безпідставним, оскільки в системі Державної кримінально-виконавчої служби у відповідності до ст. 6 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» закладений принцип підпорядкування нижчестоящих органів вищестоящим, накази останніх доводяться до відома загалу. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Постановою Пленуму Верховний Суд України N 97 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул і за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року і в цьому не було вини працівника. При частковій вині працівника оплата вимушеного прогулу за період понад один рік може бути відповідно зменшена. Висновок суду про наявність вини працівника (не з'являвся на виклик суду, вчиняв інші дії по зволіканню розгляду справи) або її відсутність, про межі зменшення розміру виплати має бути мотивованим. Умови обчислення середньої заробітної плати визначаються у даній справі наказом Державного Департаменту України з питань виконання покарань № 222 від 07.10.2009 року «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України», зареєстрованого в Міністрестві юстиції України за № 1040/17056 від 05.11.2009 року. Згідно довідки Управління ДПтС України в Донецькій області № 8-66 від 25.03.2014 року середньомісячне грошове забезпечення підполковника внутрішньої служби [PERSON] становить 4150, 39 грн. Вимушений прогул - час, протягом якого працівник не зі своєї вини був позбавлений можливості працювати. Виходячи з вище викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивач був позбавлений можливості працювати з 26.06.2012 року по 02.04.2014, а отже в цій частині позов підлягає задоволенню. Вимушений прогул становить 19 місяців. Колегія суддів вважає, що, приймаючи рішення у даній справі, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини, які мають значення для справи, дам їм неналежну юридичну оцінку, а також залишив поза своєю увагою докази, які мають визначальну роль при винесенні рішення. На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку про те, що судом першої інстанції постановлене судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення.

Результат розгляду: granted