Рішення адміністративного суду від 2014-03-11 00:00:00+02

Між ТОВ "Дієса" (Покупець) та ТОВ Жейянг Тахай Индастри енд Трейд Ко. ЛТД (Индустриальная зона /Гангтоу, город Лутан, ВУИ Жейянг, Китай)укладено контракт від 20.01.2013 №20/01 (далі -Контакт №20/01) про постачання товарів (побутова техніка, електроніка, супутні товари), найменування, кількість і характеристики яких зазначені у специфікаціях, які є невід'ємною частиною даного Контракту. В серпні 2013 року на адресу позивача надійшов вантаж - плити електричні переносні для приготування їжі торгової марки ELENBERG , нові, моделі ТН-01-1 у кількості 1 500 штук, 1 конфорка, потужність 1х1000 Вт за ціною 3,85 доларів США на 1 штуку; ТН-02 у кількості 1 504 штук, 1 конфорка, потужність 1х1000 Вт за ціною 4,10 доларів США на 1 штуку; ТН-03-2 у кількості 1 002 штук, 2 конфорки, потужність 2х1000 Вт за ціною 6,20 доларів США на 1 штуку; ТН-04-2 у кількості 1 400 штук, 2 конфорки, потужність 2х1000 Вт за ціною 7,20 доларів США на 1 штуку; ТН-04А-1 у кількості 1 000 штук, 2 конфорки, потужність 2х1000 Вт за ціною 8,10 доларів США на 1 штуку. З метою митного оформлення зазначеного товару, позивач подав до митного органу митну декларацію №100260000/2013/109129. Митна вартість була визначена позивачем за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються. Суд також встановив, що позивач на підтвердження митної вартості товару до митної декларації №100260000/2013/109129 надав наступні документи та копії документів: картку обліку особи, яка здійснює операції з товарами, копію банківських виписок, копії платіжних доручень, копію інвойсу, міжнародну автомобільну накладну, коносамент, довідку про транспортні витрати, лист про страхування, копію рахунку-фактури на морське перевезення вантажу, копію зовнішньоекономічного контракту, копію доповнення до зовнішньоекономічного контракту, інформацію про позитивні результати здійснення радіологічного контролю товару, декларацію про відповідність, довідку про декларування валютних цінностей, копію пакувального листа, копію сертифікату про проходження товару загальної форми, копію екологічної декларації. Митний орган зазначив, що при здійсненні аналізу наданих до митного оформлення позивачем документів, виявлено, що вони містять розбіжності, а також надані документи містять не усі відомості відповідно до обраного декларантом методу визначення митної вартості. Позивачу було запропоновано надати додаткові документи. На виконання вимог митного органу позивач додатково надав наступні документи: виписку з бухгалтерської документації №1254, ліцензійний договір від 02.02.2012 та додатки до нього від 02.02.2012 №2 від 08.05.2013 №3 від 08.05.2013, каталоги виробника, копію прайс-листа, копію митної декларації країни відправлення, копію експертного висновку Київської торгово-промислової палати від 08.08.2013 №Ц-514/1, додаток від 27.07.2013 №1 до контракту від 20.01.2013 №20/01. За результатами розгляду поданих до митного оформлення документів, митним органом, прийнято рішення про коригування митної вартості від 19.08.2013 №100260000/2013/200531/2 та надано картку відмови в прийнятті митної декларації №100260000/2013/00514. Оцінивши за правилами статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України надані сторонами докази та пояснення, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відносини з приводу митного контролю та митного оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення, що переміщуються через митний кордон України, справлянням митних платежів регулюються положеннями Митного кодексу України, а також положеннями Податкового кодексу України та інших законів України з питань оподаткування. Статтею 49 Митного кодексу України встановлено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Відповідно до статті 51 Митного кодексу України митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу (частина 1); митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу (частина 2). Статтею 57 глави 9 Митного кодексу України встановлено, що визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний. Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції) (частина 2). Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу (частина 3). Метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції), закріплено в статті 58 Митного кодексу України. Частиною 4 статті 58 Митного кодексу України визначено, що митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті. Як визначено в частині 5 статті 58 Митного кодексу України, ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов'язаних із продавцем осіб для виконання зобов'язань продавця. Згідно з частиною 1 статті 53 Митного кодексу України у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що документами, які підтверджують митну вартість товарів, є декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах 5 і 6 статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об'єктом купівлі-продажу); якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування. Частиною 3 статті 53 Митного кодексу України передбачено, що у разі якщо документи, зазначені у частині 2 цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов'язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов'язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов'язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); виписку з бухгалтерської документації; ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; копію митної декларації країни відправлення; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини. Статтею 54 Митного кодексу України встановлено, що контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості (частина 1). Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині 1 статті 58 цього Кодексу (частина 2). За змістом частини 6 статті 54 Митного кодексу України передбачено, що митний орган може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: 1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; 2) неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах 2-4 статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; 4) надходження до митного органу документально підтвердженої офіційної інформації митних органів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості. Відповідач, приймаючи рішення про коригування митної вартості виходив з того, що подані документи містять розбіжності. Статтею 57 Митного кодексу України передбачені такі методи визначення митної вартості товарів: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний. Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу. Відповідно до частини 2 статті 58 Митного кодексу України метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов'язковою при її обчисленні. В графі 33 "Обставини прийняття рішення та джерела, що використовувались митним органом для коригування митної вартості" оскаржуваного рішення зазначено, що митна вартість імпортованих товарів не може бути визначена за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції), оскільки подані документи містять розбіжності та не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів. Митний орган посилався на те, що в інвойсі та в контракті передбачено, що оплата повинна проводитись шляхом передплати у розмірі 30% та остаточної оплати у розмірі 70% після отримання міжнародної транспортної накладної. Однак в наданому позивачем платіжному дорученні від 29.03.2013 №272 на суму 10 900,14 доларів США не вказано номер та дату інвойсу на підставі якого здійснювалась оплата за товар, проте як платіжне доручення від 26.06.2013 №329 на суму 25433,66 доларів США містить посилання на вказаний інвойс. Також, митний орган зазначає, що в рахунку-фактурі від 07.08.2013 щодо вартості морського перевезення зазначено, що форма оплати - попередня оплата . Проте декларантом не надано банківські платіжні документи, які підтверджують факт попередньої оплати за надані послуги. Крім того, митний орган вказує, що рахунок-фактури від 07.08.2013 щодо вартості морського перевезення не містить підпису особи, яка його виписала. Щодо посилання митного органу, що в платіжному дорученні від 29.03.2013 №272 на суму 10 900,14 доларів США не вказано номер та дату інвойсу на підставі якого здійснювалась оплата за товар, суд зазначає, що таким платіжним дорученням здійснено передплату товару. Судом встановлено, що інвойс та рахунок-фактури датовано 25.06.2013, здійснення передплати відбулось 29.03.2013, що фактично унеможливлює посилання на згадуваний інвойс. За умовами контракту підписання специфікації та проведення передплати є підставою для оформлення подальшої поставки, отже посилання митного органу на відсутність посилання у платіжному дорученні від 29.03.2013 №272 на номер та дату інвойсу, як на підставу для коригування митної вартості на думку суду є необґрунтованим. Щодо посилання митного органу на рахунок-фактуру щодо вартості морського перевезення суд зазначає наступне. Згідно із ст. 53 МКУ одночасно з митною декларацією декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Документами, які підтверджують митну вартість товарів, відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 53 МКУ, зокрема, є транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів. Таким чином, закон вимагає, що вже на етапі оформлення митної декларації декларант повинен надати митному органу інформацію у вигляді документів про вартість перевезення до пункту ввезення на митну територію України. Фактично імпортерами при оформленні митних декларацій надаються документальні підтвердження вартості перевезення товару до місця ввезення на митну територію України, а саме: - транспортні (перевізні) документи (міжнародні товарно-транспортні накладні) із зазначенням маршруту перевезення від місця за межами України до пункту на території України; - документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів, а саме довідки/калькуляції, видані перевізниками, про вартість перевезення до місця ввезення на митну територію України; - договори та рахунки-фактури на послуги перевезення, документи про оплату послуг перевезення, якщо на момент митного оформлення розрахунки з перевізником були здійснені. Митним кодексом передбачено, що у разі якщо документи, зазначені у ч. 2 ст. 53 (до них включені транспортні (перевізні) документи та документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів), містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов'язані протягом 10 календарних днів надати додаткові документи. Суд зазначає, що митним органом не вимагалось надання банківського платіжного документу, що підтверджує оплату за послуги перевезення. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що згідно рахунку-фактури від 07.08.2013 №LS-3760438 вартість морського перевезення вантажу за межами кордону становить 19041,93 грн. Позивачем також надано довідку про вартість транспортних витрат від 08.08.2013 №101919, відповідно до якої транспортні витрати становлять 19041,93 грн. за 1 контейнер, тобто фактично позивачем надано документи на підтвердження повної вартості транспортних витрат, наявність чи відсутність передплати на думку суду не впливає на числове визначення загальної суми транспортних витрат. Відповідно до положень статей 49, 50 Митного кодексу України митною вартістю товарів, які перемішуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно з пунктом 2 параграфу (a) статті VII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі 1994 року оцінка імпортованого товару для митних цілей повинна базуватися на дійсній вартості імпортованого товару, на який розраховується мито або аналогічного товару і не повинна базуватися на вартості товару національного походження чи на довільній або фіктивній вартості. Відповідно до пункту 2 параграфу (b) статті VII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі 1994 року під "дійсною вартістю" слід розуміти ціну, за яку, під час та в місці, визначеними законодавством імпортуючої країни, такий чи аналогічний товар продається або пропонується до продажу при звичайному ході торгівлі за умов повної конкуренції. Згідно з пунктом 2 параграфу (c) статті VII Генеральної угоди з тарифів і торгівлі 1994 року якщо дійсна вартість не може бути визначена відповідно до параграфу (b) цього параграфа, оцінка для митних цілей повинна базуватися на найближчому еквіваленті такої вартості, який можна визначити. Як вбачається з поданого позивачем експертного висновку Київської торгово-промислової палати від 08.08.2013 № Ц-514/1 вартість імпортованих позивачем товарів відповідає ринковій вартості цих товарів. Частиною 2 статті 11 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" встановлено, що методичні та експертні документи, видані торгово-промисловими палатами в межах їх повноважень, є обов'язковими для застосування на всій території України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що вищезазначені зауваження відповідача не можуть бути підставою для відмови у визначенні митної вартості за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, оскільки зазначені обставини не впливають на митну вартість товару. Отже, суд встановив, що позивач надав відповідачу для митного оформлення імпортованого товару документи, що передбачені частиною 2 статті 53 Митного кодексу України. Подані документи чітко ідентифікували оцінюваний товар та містили об'єктивні і достовірні дані, що піддавалися обчисленню, які підтверджували ціну товарів, що підлягала сплаті позивачем на користь продавця, тобто підтверджували митну вартість товарів за ціною договору згідно з вимогами частин 4, 5 статті 58 Митного кодексу України. У ході судового розгляду справи відповідач не спростував правильності визначення митної вартості товарів, а також відсутність можливості у митного органу визначити митну вартість даного товару на підставі наданих позивачем документів за правилами, визначеними статтею 58 Митного кодексу України. Інших переконливих аргументів, які б викликали обґрунтовані сумніви в достовірності проведеного позивачем розрахунку митної вартості товару за ціною договору, відповідачем не наведено, а інших обставин, які б впливали на рівень задекларованої позивачем митної вартості товару судом не встановлено. Зазначене вище свідчить про протиправність картки відмови в прийнятті митної декларації №100260000/2013/00514 та рішення про коригування митної вартості від 19.08.2013 №100260000/2013/200531/2 та є підставою для їх скасування. Разом з тим, вимога щодо стягнення надміру сплачених сум мита та податку на додану вартість, на думку суду, не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Так, за правилами частин 1, 3 ст. 265 Митного кодексу України митний орган здійснює контроль правильності визначення митної вартості товарів згідно з положеннями цього Кодексу. У разі виникнення у митного органу сумніву щодо правильності визначення декларантом митної вартості, він своїм рішенням має право зобов'язати останнього визначити митну вартість іншим способом, ніж він використав для її визначення. Аналіз положень статей 265, 266 Митного кодексу України та Порядку здійснення контролю за правильністю визначення митної вартості товарів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.04.2008 року № 339, дає підстави для висновку, що питання контролю правильності обчислення декларантом митної вартості, як і визначення методу її обчислення у встановленому законом порядку в разі виникнення обґрунтованого сумніву, відносяться до виключної компетенції митних органів. Вказана правова позиція висловлена у рішенні Верховного Суду України від 17.12.2013 року у справі №21-439а13 про визнання протиправним і скасування рішення про визначення митної вартості та стягнення суми надмірно сплаченого податку на додану вартість. Зокрема, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України зазначила, що суди, встановивши протиправність рішень митного органу про визначення митної вартості товару за тим чи іншим методом, не вправі підміняти митний орган, стягуючи з державного бюджету надмірно сплачену з такої вартості суму податку на додану вартість, фактично визначаючи при цьому інший метод обчислення митної вартості. З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що в цій частині позовних вимог позивача слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. Згідно ч.1, 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач по справі, як суб'єкт владних повноважень, не виконав покладений на нього обов'язок щодо доказування правомірності вчинених ним дій та прийняття рішень. Таким чином, системно проаналізувавши приписи законодавства України, надавши оцінку наявним в матеріалах справи доказам в їх сукупності, враховуючи те, що відповідачем під час судового розгляду справи не доведено та не надано належних доказів на обґрунтування прийнятих рішень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Результат розгляду: partial