Рішення адміністративного суду від 2014-02-03 00:00:00+02

Позивач [PERSON] звернулась до суду з адміністративним позовом до відповідача про визнання дій Управління праці та соціального захисту населення Петровської районної у м. Донецьку ради (далі - Управління) протиправними, зобов'язання нарахувати та виплатити допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що вона перебуває на обліку в Управлінні як отримувач допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку на дитину [PERSON], [INFO]. Відповідачем було призначено їй виплату допомоги по догляду за дитиною з 04 жовтня 2011 року у розмірі 130 гривень на місяць, тобто у розмірі, меншому ніж прожитковий мінімум для дітей до шести років, яку вона отримує. Просила суд визнати протиправними дії Управління ради під час нарахування допомоги по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку за період з 04 жовтня 2011 року по [INFO], зобов'язати відповідача перерахувати та здійснити виплату на користь позивачки допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років з 04 жовтня 2011 року по [INFO] до досягнення донькою трирічного віку з урахуванням виплачених сум. Ухвалою Петровського районного суду м. Донецька від 29 січня 2014 р. позов [PERSON] до Управління праці та соціального захисту населення Петровської районної у м. Донецьку ради про визнання дій неправомірними та зобов»язання здійснити виплату недоотриманої допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в частині вимог за період 04 жовтня 2011 р. по 24.06.2013 р. залишено без розгляду. У судове засідання позивач не з'явилась, про час та місце судового засідання повідомлена належним чином, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача Азарова Н.А. в судовому засіданні позов не визнала, надала суду письмові заперечення проти позову, в яких позовні вимоги позивача не визнано, просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на невідповідність позовних вимог законодавству Представник третьої особи - Управління Державної казначейської служби України у Петровському районі м. Донецька в судове засіданні не з'явився, про час та місце слухання справи його було повідомлено належним чином. Суд, вислухав пояснення представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, вивчивши законодавство, що регулює спірні правовідносини, вважає, що адміністративний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва про народження [PERSON] є матір'ю [PERSON], [INFO] (а.с. 14). Позивач у зв`язку з народженням дитини перебуває на обліку в Управління та отримує допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі 130 грн. щомісяця без врахування сукупного доходу сім'ї, як незастрахована особа, що підтверджується довідкою відповідача. Листом Управління за № 06-Т-52-2 від 14.11.2013 р. позивачеві [PERSON] було відмовлено у проведенні перерахунку допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років (а.с. 21). Відповідно до статті 46 Конституції України громадянам гарантовано право на соціальний захист, що включає, зокрема, право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Закону України від 21.11.1992 № 2811-ХІІ «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» (далі - Закон № 2811-ХІІ)І передбачено, що цей закон відповідно до Конституції України встановлює гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги з урахуванням складу сім'ї, її доходів та віку дітей і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення. Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до інших законодавчих актів України» ( надалі - Закону № 107-VI) ст. 15 Закону № 2811-ХІІ викладено в наступній редакції: «Допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі, що дорівнює різниці між прожитковим мінімумом, встановленим для працездатних осіб, та середньомісячним сукупним доходом сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців, але не менше 130 гривень» (п.23, розділу II Закону № 107-VI). Відповідно до Прикінцевих положень Закону № 107-VI, а саме пункту 2 розділу ІІІ розділ II цього Закону діє до 31 грудня 2008 року. Отже, з 01.01.2009 року ст. 15 Закону № 2811-ХІІ відновила попередню редакцію, відповідно до якого допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років. Прожитковий мінімум (відповідно до ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум») - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років складає з 1 січня - 972 гривні. Оскільки ані Законом України «Про Державний бюджет України на 2013 рік», ані іншими законами не встановлювалось на 2013 рік іншій, ніж у Законі № 2811-ХІІ розмір допомоги, спірні відносини регулюються Законом № 2811-ХІІ, а положення Постанови КМУ № 1751 від 27.12.2001 року в тій частині, в якій воно суперечить названому закону, застосовуватись не може. Отже, у відповідача наявний обов'язок здійснювати виплату державної допомоги в розмірі, передбаченому Законом № 2811-ХІІ. Тобто, своїми діями Відповідач порушив права позивача на гарантовану державою матеріальну підтримку материнства та належний соціальний захист, який гарантується державним соціальним забезпеченням, що має забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму. Відповідно до статті 1 Зазначеного закону, громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України. Така правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2012 року у справі № 21-410а12. Згідно частини першої статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України (цією статтею Кодекс доповнено Законом України від 06.07.2010 № 2747-IV) рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України. З урахуванням викладеного, суд вважає, що відповідачем безпідставно було нараховано та виплачено позивачу [PERSON] допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 24 червня 2013 р. по 24 грудня 2013 року у розмірі, меншому ніж прожитковий мінімум для дітей до шести років. Суд приходить до висновку, що [PERSON] має право на отримання допомоги у розмірі визначеному ст. 15 Закону № 2811-ХІІ з 24 червня 2013 р. по 24 грудня 2013 року з урахуванням фактичних виплат, позовні вимоги за цей період є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача в подальшому проводити нарахування та виплату допомоги, не підлягають задоволенню за таких підстав. Зі змісту ст.2 КАС України вбачається, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при дійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, а не можливість їх порушення в майбутньому. У зв'язку з цим, суд вважає неможливим розглядати вимоги щодо зобов'язання відповідача вчиняти дії в майбутньому у зв'язку з вірогідним настанням певних наслідків, оскільки у суду на час розгляду справи відсутні підстави для прийняття рішення стосовно законності таких дій, і тому суд відмовляє у задоволенні зазначеної вимоги. На підставі викладеного,

Результат розгляду: partial