Рішення адміністративного суду від 2014-03-13 00:00:00+02

Фізична особа-підприємець [PERSON] (надалі - позивач) звернулася до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів у Київській області (надалі - відповідач) про скасування вимоги відповідача про сплату боргу від 21.11.2013 № Ф-2508, якою позивачеві визначено до сплати заборгованість по єдиному внеску у розмірі 9964,19 грн. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідачем неправомірно донараховано суми єдиного внеску, оскільки позивач зареєстрований як фізична особа - підприємець та перебуває на спрощеній системі оподаткування, при цьому отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а відтак, враховуючи приписи частини четвертої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», він звільняється від сплати єдиного внеску. Тому, на думку позивача, вимога про сплату боргу пенсійного фонду є незаконною, оскільки при її прийнятті відповідачем невірно застосовано норми закону. Відповідачем позов не визнано, надано заперечення суду у письмовій формі. В обґрунтування заперечень відповідачем зауважено, що до досягнення пенсійного віку, визначеного статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», позивач повинен сплачувати єдиний внесок на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування на загальних підставах. Таким чином, на думку відповідача, оскаржувана вимога про сплату боргу прийнята ним з урахуванням вимог чинного законодавства, оскільки відповідач діяв у межах повноважень, наданих йому законами України та підзаконними нормативно-правовими актами. Представники сторін у судове засідання 12.03.2014 не з'явилися. Водночас, матеріали справи містять письмові клопотання позивача та відповідача про розгляд справи за їх відсутності у письмовому провадженні. Відповідно до приписів частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Дослідивши наявні матеріали справи, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи у письмовому провадженні та на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке. [PERSON], [INFO], як фізична особа - підприємець зареєстрована виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради Київської області, що підтверджується випискою з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії ААВ № 465838 (а.с.8). Судом встановлено та не заперечується відповідачем, що позивач є платником єдиного податку, що підтверджується копією свідоцтва платника єдиного податку серії [NUMBER] (а.с.9). Водночас, позивач є особою, яка постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю (категорія 4), що підтверджується копією відповідного посвідчення серії [NUMBER], наявного у матеріалах справи (а.с.11). Як то вбачається з матеріалів справи, з 04.03.2009 року позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України у м. Біла Церква Київської області і отримує пенсію за віком, призначену на пільгових умовах зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Вказане підтверджується копією пенсійного посвідчення позивача серії [NUMBER] та довідками Управління Пенсійного фонду України у м. Біла Церква Київської області від 05.03.2014 № 837/07 та № 840/07, згідно яких позивач отримує пенсію за віком. 21 листопада 2013 року відповідачем сформовано та направлено позивачеві вимогу про сплату боргу № Ф-2508 на суму 9964,19 грн. (а.с.7). Вказана вимога отримана позивачем 12.02.2014, що підтверджується копією конверта, наявного у матеріалах справи (а.с.12). Не погоджуючись із вищевказаною вимогою, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого. За приписами статті 19, 41 Податкового кодексу України, статей 12, 13, 14 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI та Порядку нарахування та сплати платниками єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України 09 вересня 2013 року N 455 "Про затвердження Інструкції про Порядок нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 19 вересня 2013 року за N 1622/24154, органи доходів і зборів є контролюючими органами, що забезпечують формування та реалізацію державної політики, зокрема, з адміністрування єдиного соціального внеску. Відтак, саме на органи податкової служби покладено обов'язок щодо вжиття заходів стягнення заборгованості зі сплати єдиного внеску у порядку та спосіб, визначений законодавством. Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати і повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон України від 08.07.2010 № 2464). Відповідно до статті 1 Закону України від 08.07.2010 № 2464, єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок), це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування. Платниками єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування є, зокрема, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності (пункт 4 частини 1 статті 4 Закон України від 08.07.2010 № 2464). 6 серпня 2011 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих норм Податкового кодексу України» від 07.07.2011 року № 3609-VI, яким статтю 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» доповнено частиною четвертою, відповідно до якої фізичні особи - підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування. З аналізу вищевказаної норми законодавства вбачається, що фізичні особи-підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування та одночасно є пенсіонерами, що отримують пенсію за віком або по інвалідності, можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування. Суд відхиляє твердження відповідача про те, що положення вищевказаної норми закону не поширюються на позивача, оскільки він не є пенсіонером за віком в розумінні статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з таких підстав. Відносини у сфері загальнообов'язкового державного пенсійного страхування регулюються Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058 (надалі - Закон України від 09.07.2003 № 1058). Статтею 1 Закону України від 09.07.2003 № 1058 визначено поняття "пенсія", як, зокрема, щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом. Відповідно до частини першої статті 9 Закону України від 09.07.2003 № 1058, за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв'язку з втратою годувальника. Так, статтею 26 Закону України від 09.07.2003 № 1058 визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. Суд зауважує, що нормами зазначеного Закону встановлено загальне правило набуття (призначення) пенсії . З матеріалів адміністративної справи вбачається, що позивачеві призначено пенсію за віком на пільгових умовах зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Відтак, на позивача розповсюджуються норми Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796 (надалі - Закон України від 28.02.1991 №796). Відповідно до абзацу 1 статті 55 Закону України від 28.02.1991 №796 особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». У даному випадку положення статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» потрібно розуміти в контексті з положеннями статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Відтак, пенсія за віком може бути надана особі, яка не досягла пенсійного віку, встановленого Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за умови, якщо остання працювала або проживала на територіях радіоактивного забруднення. Із наведеного випливає, що призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку не впливає на статус позивача, як пенсіонера за віком; вказана правова норма не встановлює окремий самостійний вид пенсії, а лише надає право особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, отримати пенсію за віком достроково, тобто із зменшенням загального пенсійного віку. Судом встановлено, що позивач скористався своїм правом на дострокове отримання пенсії за віком з 2009 року. Разом із тим суд звертає увагу, що про неправомірність нарахування позивачеві боргу зі сплати єдиного внеску свідчать також норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-XII. Так, статтею 2 вказаного закону визначено види державних пенсій: а) трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років; б) соціальні пенсії (пункт «б» статті 2 втратив чинність у частині призначення соціальних пенсій згідно із Законом України від 31.05.2005 року № 2603-IV). Отже, як вбачається із системного аналізу законодавства України, у сфері пенсійного забезпечення є чотири різновиди трудових пенсій, в тому числі і пенсія за віком, яка і включає в себе пенсію за віком на пільгових умовах. Як вже зазначалося судом, частиною четвертою статті 4 Закону України 08.07.2010 № 2464-VI визначено необхідні умови для звільнення від сплати єдиного внеску, а саме: особа обрала спрощену систему оподаткування і є пенсіонером за віком або інвалідом та отримує відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. При цьому положеннями вищевказаної статті не передбачено, що саме особи, яким надано пенсію за віком на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», звільняються від сплати за себе єдиного внеску. Така норма також не пов'язує звільнення від сплати єдиного внеску із досягненням особою певного віку, а передбачає звільнення від сплати внеску пенсіонерів за віком. Водночас, законодавець зазначеною нормою не виключає осіб, які є пенсіонерами та отримують пенсію за віком на пільгових умовах. Відтак, суд дійшов висновку, що відповідачем неправомірно та безпідставно звужено коло осіб, які звільняються від сплати єдиного внеску. Ураховуючи той факт, що позивач отримує довічну пенсію за віком, а частина четверта статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» не містить застережень щодо її незастосування до осіб, яким пенсію за віком призначено на пільгових умовах на підставі статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», беручи до уваги те, що матеріали справи не містять доказів того, що позивач у відповідності до статті 12 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» уклав з органом доходів і зборів договір про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, суд дійшов висновку, що позивач, починаючи з серпня 2011 року не повинен сплачувати за себе єдиний внесок. Як то вбачається з матеріалів справи та зазначено відповідачем у запереченнях на позов, заборгованість по єдиному внеску у розмірі 9964,19 грн. виникла за період з ІІ кварталу 2011 року по ІІ квартал 2013 року, а саме: за ІІ квартал 2011 року у розмірі 972,36 грн.; за ІІІ квартал 2011 року у розмірі 999,36 грн.; за ІV квартал 2011 року у розмірі 1031,99 грн.; за І квартал 2012 року у розмірі 1116,99 грн.; за ІІ квартал 2012 року у розмірі 1138,86 грн.; за ІІІ квартал 2012 року у розмірі 1147,17 грн.; за ІV квартал 2012 року у розмірі 1169,40грн.; за І квартал 2013 року у розмірі 1194,03 грн.; за ІІ квартал 2013 року у розмірі 1194,03 грн. Ураховуючи вищевикладене та беручи до уваги ту обставину, що позивач звільнений від сплати єдиного внеску починаючи з серпня 2011 року, суд дійшов висновку, що відповідачем безпідставно нараховано позивачеві суму заборгованості зі сплати єдиного внеску у розмірі 8658,71 грн. за період з серпня 2011 року по червень 2013 року. При цьому, суму єдиного внеску за період з квітня по липень 2011 року у розмірі 1305,48 грн. (за ІІ квартал 2011 року у розмірі 972,36 грн. та за липень 2011 року у розмірі 333,12 грн.) позивач зобов'язаний був сплатити у встановленому законодавством порядку. Посилання відповідача на рішення Вищого адміністративного суду України, зокрема, на ухали суду від 28.11.2013 у справі № К/800/32510/13, від 19.12.2013 у справі № К/800/38274/13 та інші, не береться судом до уваги, оскільки в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 06.02.2014 № К/800/5909/13 та від 30.01.2014 № К/800/39479/13, суд касаційної інстанції дійшов протилежного висновку про безпідставність посилання Пенсійного фонду на те, що до фізичної особи підприємця, яка не досягла 60-річного віку, не може бути застосовано положення частини четвертої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» у зв'язку з тим, що вказана норма не пов'язує звільнення від сплати єдиного внеску із досягненням особою певного віку, а передбачає звільнення від сплати внеску всіх пенсіонерів за віком. Крім того, у вказаних ухвалах суд касаційної інстанції зазначив, що вимоги частини четвертої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» не містять застережень щодо її незастосування до осіб, яким пенсію за віком призначено на пільгових умовах на підставі статті 13 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Щодо строку звернення до суду із даним позовом, суд зазначає таке. Згідно частини 5 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, для звернення до адміністративного суду щодо оскарження рішення суб'єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів, встановлюється місячний строк. При цьому процесуальний строк обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Таким чином, законодавець пов'язує початок перебігу строку на оскарження рішення з моментом його отримання, а також з моментом дізнання особи про порушення своїх справ з підстав прийняття відповідачем оскаржуваного рішення. Як то вбачається з позовної заяви та доданих до неї матеріалів, про наявність оскаржуваної вимоги від 21.11.2013 № Ф-2508 позивач дізнався 12.02.2014 після отримання оскаржуваної вимоги, що підтверджується копією поштового конверту, наявного у матеріалах справи (а.с.12). До суду позивач звернувся 20.02.2014, про що свідчить штамп поштового відділенні на копії конверта (а.с.13). Відтак, позивачем дотримано строк звернення до суду із позовом про скасування вимоги відповідача про сплату боргу. Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи суд дійшов висновку, що оскаржувана позивачем вимога про сплату боргу зі сплати єдиного внеску прийнята відповідачем безпідставно у частині нарахування позивачеві заборгованості зі сплати єдиного внеску у розмірі 8658,71 грн. за період з серпня 2011 року по червень 2013 року та підлягає скасуванню у даній частині. Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доведення правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відтак, законодавець в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, покладає саме на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності, спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів та довести його недобросовісність. На виконання цих вимог відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не надано суду доказів, які спростовували б твердження позивача, а відтак, не доведено правомірності своїх дій щодо винесення позивачеві оскаржуваної вимоги про сплату боргу. За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог і вважає їх такими, що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Водночас, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на вказане суд дійшов висновку про повернення позивачеві судових витрат у розмірі, пропорційному сумі задоволених позовних вимог.

Результат розгляду: partial