Рішення адміністративного суду від 2014-01-29 00:00:00+02

Приватне підприємство «Агросоюз-Захід» (далі - ПП«Агросоюз-Захід») звернулося до Львівського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної податкової інспекції у Франківському районі м.Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області (далі - ДПІ у Франківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області), в якій просить суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Франківському районі м.Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області від 07 листопада 2013 року № 0000812210 та № 0000822210. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про безпідставність висновків податкового органу, яких він дійшов за результатами планової виїзної перевірки позивача з питань дотримань податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року, оскільки під час перевірки надані всі документи, які підтверджують фактичне здійснення вказаних операцій. Таким чином, податковим органом безпідставно збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток та податку на додану вартість. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених в позовній заяві, просив суд позов задовольнити повністю. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив у повному обсязі з підстав, викладених в поданих суду письмових запереченнях. Додатково пояснив, що ДПІ у Франківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області при перевірці діяла в межах норм ПК України. Просив суд відмовити у задоволенні позову повністю. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом згідно матеріалів справи встановлено, що ПП «Агросоюз-Захід» зареєстроване виконавчим комітетом Львівської міської ради 10.11.2004 року, свідоцтво про державну реєстрацію за № 1 415 102 0000 001848 від 10.11.2004 року, код суб'єкта господарювання за ЄДРПОУ: 33252578. ПП «Агросоюз-Захід» взято на податковий облік ДПІ у Личаківському районі м. Львова від 03.12.2004 року за №6514, станом на 10.04.2012 року перебуває на обліку в ДПІ у Франківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області. У періоді, за який проводилася перевірка, суб'єкт господарювання був платником податку на прибуток, податку на додану вартість, екологічного податку, податку з доходів фізичних осіб, податку з власників транспортних засобів та по збору за спеціальне використання води. Судом встановлено, що посадовими особами ДПІ у Франківському районі м. Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області проведено планову виїзну перевірку ПП «Агросоюз-Захід» (код ЄДРПОУ 33252578) з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року. За результатами перевірки складено акт від 04.10.2013 року №240/22-10/33252578 (далі - акт перевірки) (а.с.10-53), у висновках якого зафіксовано порушення позивачем вимог податкового законодавства, а саме: - пп.14.1.27 п. 14.1 ст.14 п.138.2, ст.138, п.п.139.1.9, п.139.1. ст.139 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. за № 2755-VІ, із внесеними змінами та доповненнями в результаті чого занижено податок на прибуток в сумі 303 206, 00 грн., в тому числі за 3 квартал 2012 року на суму 210 564, 00 грн. та за 4 квартал 2012 року на суму 92 642, 00 грн.; - п.198.3, п.198.6 ст. 198, п.201.4, п.201.6 ст.201 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. за № 2755-VІ, із внесеними змінами та доповненнями, в результаті чого занижено податок на додану вартість за вересень 2012 року на суму 199 170, 00 грн.; - пп. 168.1.2 п.168.1 ст. 168 Податкового Кодексу від 02.12.2010р. за № 2755-VІ, із внесеними змінами та доповненнями, внаслідок чого до бюджету не перераховано податок з доходів фізичних осіб в сумі 42,50 грн. за листопад 2012р.; - пп.14.1.180 п.14.1 ст.14, ст..18, п.54.2 ст.54, п.57.1 ст.57, ст..126, пп.168.1.1, пп.168.1.2, пп.168.1.5 п.168.1 ст.168 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. за № 2755-VІ, із внесеними змінами та доповненнями, в результаті чого встановлено порушення вимог податкового законодавства щодо своєчасності перерахування податку на доходи фізичних осіб до бюджету за серпень 2012 року в розмірі 255,72 грн.; - ст.51, п.119.2 ст.119, пп. «б» п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. за № 2755-VІ, із внесеними змінами та доповненнями в частині подання не у повному обсязі податкової звітності про суми доходів нарахованих (сплачених) на користь платника податків за 1-4 квартали 2012 року. На підставі вищенаведених висновків акта перевірки від 04.10.2013 року №240/22-10/33252578 податковий орган 07 листопада 2013 року прийняв наступні податкові повідомлення-рішення: 1. №0000812210, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на прибуток» в розмірі 454 890,00 грн. (в т.ч. за основним платежем на 303 206,00 грн., за штрафними санкціями - 151 603,00 грн.)(а.с.55); 2. №0000822210, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на додану вартість» в розмірі 298 755,00 грн. (в т.ч. основний платіж - 199 170,00 грн., за штрафними санкціями - 99 585,00 грн.) (а.с.56 ). Дані податкові повідомлення-рішення направлені позивачу 07.11.2013року(а.с.54). Не погодившись з вищевказаними податковими повідомленнями - рішеннями, позивач звернувся з позовом до суду. Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів згідно з ч.2 цієї ж статті можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Юрисдикція адміністративних судів відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Згідно з п.1.1 ст.1 Податкового кодексу України (далі ПК України), відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України. Згідно з п. п. 14.1.181. п. 14.1. ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу Згідно з п. п. 54.3.2. п. 54.3. ст. 54 ПК України контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо дані перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках. Згідно з п. 57.3. ст. 57 ПК України у разі визначення грошового зобов'язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму грошового зобов'язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу. У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов'язання платник податків зобов'язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження. Згідно з п. 123.1. ст. 123 ПК України у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, - тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування. Згідно з п. 198.1. ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу. Згідно з п. 198.2. ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: - дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; - дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Згідно з п. 198.3. ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: - придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; - придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. Згідно з п. 198.4. ст. 198 ПК України якщо платник податку придбає (виготовляє) товари/послуги та необоротні активи, які призначаються для їх використання в операціях, що не є об'єктом оподаткування або звільняються від оподаткування, то суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не відносяться до податкового кредиту зазначеного платника. Згідно з п. 198.6. ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. Згідно з п. 201.1. ст. 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України). Згідно з п. 201.4. ст. 201 ПК України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг. Згідно з п. 201.6. ст. 201 ПК України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Органи державної податкової служби за даними реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, наданих в електронному вигляді, повідомляють платника податку про наявність у такому реєстрі розбіжностей з даними контрагентів. При цьому платник податку протягом 10 днів після отримання такого повідомлення має право уточнити податкові зобов'язання без застосування штрафних санкцій, передбачених розділом II цього Кодексу. Згідно з п. 201.7. ст. 201 ПК України податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). Згідно з п. 201.10. ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. На підтвердження дотримання вимог п. 198.3. ст. 198 Податкового кодексу України позивачем надано копії: -договору поставки №1/07-м від 23.07.2014 року укладений між ТзОВ «Аскольд плюс» та ПП «Агросоюз-Захід»(а.с.59); - договір №03/01/12 про надання транспортних та експедиційних послуг (а.с.206-208); - специфікації №13, №14 до договору поставки №1/07-м від 23.07.2012 року(а.с.62-63); - видаткових накладних № А-00000027 від 04.09.2012 року на суму 270 000,00 грн.(а.с.64), № А-00000031 від 27.09.2012 року на суму 925 020,00 грн.(а.с.65), № 17954 від 11.10.2012 року на суму 17 938,13 грн. (а.с.93), №РН-1110/12 від 11.10.2012 року на суму 405 000,00 грн.(а.с.94), №ПМ-0000432 від 25.10.2012 року на суму 131 890,00 грн.(а.с.100), №1230 від 31.10.2012 року на суму 470 400,00 грн.(а.с.103), №ПМ-0000482 від 08.11.2012 року на суму 84 600,00 грн.(а.с.107), №316 від 12.11.2012 року на суму 69 758,00 грн.(а.с.108), №318 від 13.11.2012 року на суму 70 460,00 грн.(а.с.109), №320 від 14.11.2012 року на суму 78 366,76 грн.(а.с.110), №324 від 14.11.2012 року на суму 37 798,00 грн.(а.с.111), №332 від 15.11.2012 року на суму 41 050,00 грн.(а.с.112), №338 від 16.11.2012 року на суму 69 200,00 грн.(а.с.114), №339 від 16.11.2012 року на суму 69 367,00 грн.(а.с.115), №340 від 16.11.2012 року на суму 85 878,00 грн.(а.с.116), №1312 від 21.11.2012 року на суму 466 680,56 грн.(118), №Лт-0000002 від 11.12.2012 року на суму 442 222,00 грн.(119), №Лт-0000006 від 22.12.2012 року на суму 420 532,00 грн.(120), №1490 від 27.12.2012 року на суму 250 022,00 грн.(121), №26/07 від 26.07.2012 року на суму 8 202,00 грн.(148); - товарно-транспортних накладних № 27 від 04.09.2012 року (а.с.66), № 31 від 27.09.2012 року (а.с.67), № 37/1 від 27.09.2012 року (а.с.68), - платіжних доручень №906 від 06.09.2012 року на загальну суму 30 000,00 грн.(а.с.69), №909 від 06.09.2012 року на загальну суму 100 000,00 грн.(а.с.70), №933 від 17.09.2012 року на загальну суму 140 000,00 грн.(а.с.71), №1371 від 01.10.2012 року на загальну суму 100 000,00 грн.(а.с.72), №963 від 05.10.2012 року на загальну суму 150 000,00 грн.(а.с.73), №1382 від 08.10.2012 року на загальну суму 137 000,00 грн.(а.с.74), №974 від 09.10.2012 року на загальну суму 50 000,00 грн.(а.с.75), №975 від 09.10.2012 року на загальну суму 50 000,00 грн.(а.с.76), №980 від 10.10.2012 року на загальну суму 150 000,00 грн.(а.с.77), №985 від 11.10.2012 року на загальну суму 100 000,00 грн.(а.с.78), №988 від 11.10.2012 року на загальну суму 50 000,00 грн.(а.с.79), №1404 від 12.10.2012 року на загальну суму 50 000,00 грн.(а.с.80), №1406 від 12.10.2012 року на загальну суму 50 000,00 грн.(а.с.81), №1410 від 12.10.2012 року на загальну суму 50 000,00 грн.(а.с.82), №1274 від 31.07.2012 року на загальну суму 8 202,00 грн.(а.с.196), №1363 від 26.09.2012 року на загальну суму 6 000,00 грн.(а.с.197), №169836 від 10.09.2012 року на загальну суму 8 000,00 грн.(а.с.198); - податкових накладних № 4 від 04.09.2012 року на суму 45 000,00 грн. (а.с.83), № 36 від 27.09.2012 року на суму 925 020,00 грн. (а.с.84), № 624 від 26.07.2012 року на суму 8 202,00 грн. (а.с.149); - накладні на відвантаження готової продукції №268 від 01.10.2012 року на загальну суму 54 742,01 грн.(а.с.88), №69/4 від 03.10.2012 року на загальну суму 52 668,00 грн.(а.с.89), № 273 від 05.10.2012 року на суму 92 850,36 грн. (а.с.90), № 274 від 09.10.2012 року на суму 156 896,56 грн. (а.с.91), № 277 від 10.10.2012 року на суму 152 757,56 грн. (а.с.92), №280 від 13.10.2012 року на загальну суму 175 851,00 грн.(а.с.95), №289 від 18.10.2012 року на загальну суму 73 279,51грн.(а.с.96), №293 від 20.10.2012 року на загальну суму 72 667,01 грн.(а.с.97), №480/4 від 23.10.2012 року на загальну суму 271 320,00 грн.(а.с.98), №297 від 24.10.2012 року на загальну суму 83 355,84 грн.(а.с.99), №619/4 від 30.10.2012 року на загальну суму 421 684,80 грн.(а.с.101), №625/4 від 31.10.2012 року на загальну суму 314 352,00 грн.(а.с.102), №307 від 01.11.2012 року на загальну суму 163 219,00 грн.(а.с.104), №305 від 01.11.2012 року на загальну суму 176 290,92 грн.(а.с.105), №308 від 02.11.2012 року на загальну суму 157 972,50 грн.(а.с.106), №324 від 15.11.2012 року на загальну суму 157 488,30 грн.(а.с.113), №330/4 від 16.11.2012 року на загальну суму 500 000,00 грн. (а.с.117); - акти прийому - передачі виконаних робіт від 27.09.2012 року (а.с.193), від 05.09.2012 року (а.с.200); - заявка - договір 26/09-1 на перевезення вантажів від 26.09.2012 року(а.с.194), №04/09-2 від 04.09.2012 року (а.с.201), №26/09 від 26.09.2012 року (а.с.204); - рахунків - фактур №26/09-1 від 26.09.2012 року на суму 1 000,00 грн.(а.с.195), №04/09-2 від 04.09.2012 року та від 27.09.2012 року(а.с.202,207), №26/09 від 26.09.2012 року (а.с.205). Надані сторонами докази вказують на відсутність порушень позивачем п. 198.3. ст. 198 Податкового кодексу України. Позивачем представлено Суду всі відповідні первинні документи, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку та які вказують на товарність господарської операції, її відповідність основній меті господарської діяльності контрагентів. Зазначеними доказами спростовуються порушення, встановлені у акті №240/22-10/33252578 від 04.10.2013 року. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У ст. 203 ЦК України наведено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Законом закріплено презумпцію правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК). З наведеного випливає, що правочин (договір) є правомірним, а отже й дійсним. Неправомірність (недійсність) правочину повинна бути прямо передбачена законом або встановлена рішенням суду, що набрало законної сили. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У цій же статті розмежовується два види недійсних правочинів: нікчемні та оспорювані. Нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Оспорюваним є правочин, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний недійсним судом. У Постанові Пленуму від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Верховний Суд України розтлумачив, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду (п. 4 Постанови). Виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (ч. 1 ст. 216 ЦК України ) (п. 7 Постанови). Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений ст. 228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо (п. 18 Постанови Пленуму від 06.11.2009 р. № 9). Висновки податкового органу про нікчемність правочинів між ПП «Агросоюз-Захід» та контрагентом ТОВ «Аскольд плюс» ґрунтуються на тому, що під час їх вчинення не було дотримано ст. 203 ЦК України і ці правочини не спрямовані на реальне настання наслідків, що обумовлені ними. Під час перевірки податковий орган не встановив обставин, які б свідчили про умисел ПП «Агросоюз-Захід» на укладення договору із ТОВ «Аскольд плюс» без наміру створити наслідки, які передбачені цим договором. Не надано цих доказів і під час судового розгляду справи. Навпаки, документально доведено виконання зобов'язань щодо придбання товарів. Це підтверджується не лише документами, але й реальними діями ПП «Агросоюз-Захід» щодо транспортування та оплати придбаних товарів. Зазначені обставини були встановлені податковим органом під час перевірки і залишились не спростованими. З огляду на відсутність доказів умислу сторін, вищезгаданий правочин не може вважатися нікчемним як такий, що порушує публічний порядок за ст. 228 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Проаналізувавши положення Податкового кодексу України та Закону України "Про державну податкову службу в Україні" від 04.12.1990 року (з наступними змінами і доповненнями), Суд приходить висновку, що податкові органи не наділені законодавцем компетенцією на встановлення фактів порушення платниками податків норм актів цивільного або господарського законодавства та не мають повноважень визнавати правочини нікчемними або такими, що не відповідають закону. Так, відповідно до п. 11 ст. 10 Закону України "Про державну податкову службу в Україні"державні податкові інспекції в районах, містах без районного поділу, районах у містах, міжрайонні та об'єднані спеціалізовані державні податкові інспекції виконують, зокрема, такі функції: подають до судів позови до підприємств, установ, організацій та громадян про визнання угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами, а в інших випадках - коштів, одержаних без установлених законом підстав, а також про стягнення заборгованості перед бюджетом і державними цільовими фондами за рахунок їх майна; звертаються до суду в інших випадках, передбачених законом. Підстави нікчемності правочину встановлюються законом, а не актами податкових перевірок. Вказані в актах перевірки недоліки, допущені суб'єктом господарювання при укладенні та виконанні договорів, не є підставою для визнання правочинів нікчемними, оскільки законодавство не встановлює таких підстав нікчемності правочину. Аналогічне тлумачення повноважень органів державної податкової служби наведене в листі Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва від 16.09.2011 року. Суд прийшов до висновку, що твердження відповідача про нікчемність правочину, укладеного між позивачем та його контрагентом ТОВ «Аскольд плюс» безтоварність господарських операцій не обґрунтовані належними та допустимими доказами. Позивачем долучено до матеріалів справи копії первинних документів на підтвердження придбання товару (заморожена риба, хек) контрагентом, а також на підтвердження реалізації товару (заморожена риба, хек), придбаного у ТОВ «Аскольд плюс». Вказані письмові докази свідчать про використання позивачем в оподатковуваних операціях у межах своєї господарської діяльності товарно-матеріальних цінностей, придбаних у контрагента ТОВ «Аскольд плюс» та спростовують твердження відповідача про безтоварність господарських операцій із вказаним контрагентом. Судом не беруться до уваги посилання відповідача стосовно того, що контрагент позивача ТОВ «Аскольд плюс» підпадає під критерії відбору суб'єктів господарювання, що мають ризик здійснення нереальних (удаваних) операцій з наданням послуг із безпідставного формування податкового кредиту третім особам. Згідно з п. 110.1 ст. 110 Податкового кодексу України платники податків, податкові агенти та/або їх посадові особи несуть відповідальність у разі вчинення порушень, визначених законами з питань оподаткування та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Із наведеного випливає, що сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) в разі фактичного здійснення господарської операції не впливає на формування податкового кредиту покупцем та суму бюджетного відшкодування чи податкового кредиту. Крім того, згідно з практикою Європейського суду з прав людини у справі "БУЛВЕС"АД проти Болгарії"(заява № 3991/03) Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності. Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 31 січня 2011 року справа №21-47а10. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Докази подані позивачем переконують у підставності позовних вимог. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про те, що вищевказані первинні документи в їх сукупності повністю розкривають зміст господарської операції. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Нормами частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Крім того, відповідно до положень, закріплених ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Всупереч наведеним вимогам, відповідач як суб'єкт владних повноважень не довів правомірності прийнятого ним податкового повідомлення-рішення. При зазначених обставинах, суд вважає вимоги позивача правомірними та такими, що ґрунтуються на положеннях діючого законодавства, належним чином обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України понесені позивачем судові витрати (судовий збір) відшкодовуються йому за рахунок Державного бюджету України.

Результат розгляду: granted