Рішення адміністративного суду від 2014-03-27 00:00:00+02

Товариство з обмеженою відповідальністю "Номак-Інвест" (далі - позивач, ТОВ «Номак-інвест») звернулося до суду з адміністративним позовом до державної податкової інспекції у м.Сумах (далі- відповідач, ДПІ у м.Сумах) і згідно уточнених позовних вимог (а.с.249т.1) просить визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 26.06.2012р.: №000372250/0/24492 в частині збільшення грошового зобов"язання з податку на додану вартість за основним платежем в сумі 12804грн. і в частині нарахування штрафних санкцій в сумі 467грн., та №000362250/0/24493 в частині збільшення грошового зобов"язання з податку на прибуток за основним платежем в сумі 362097грн. і в частині нарахування штрафних санкцій в сумі 83679грн. Свої вимоги мотивує тим, що відповідач дійшов помилкового висновку про нікчемність укладених позивачем угод з ТОВ "НВП" Промсофт" та ТОВ "Грейф", оскільки реальність господарських операцій з вказаними контрагентами повністю підтверджена первинними документами. Також, на думку позивача, податковим органом безпідставно зазначається в акті перевірки про те, що доказів використання офісів у подальшому, що будувалися (виготовлявся власними силами та силами підрядних організацій) не надано. За період, що перевірявся, договорів з інвесторами на реалізацію офісів платником укладено не було. На даному етапі класифікувати цей об'єкт незавершеного будівництва як основний засіб чи товар неможливо, так як його не введено в експлуатацію. На рахунку 23 "Виробництво" обліковуються лише окремі роботи по будівництву офісних приміщень. Якщо покупця цієї споруди не буде знайдено і офіс слугуватиме для власних господарських потреб ТОВ "Номак-Інвест", тільки після того як об'єкт буде введено в експлуатацію, витрати на його будівництво можна буде амортизувати. А в разі продажу (об'єкт незавершеного будівництва як товар) включити до складу валових витрат. Тому, податковий орган вважає, що валові витрати за 2009-2011 р.р. підлягають зменшенню на суму 703151грн. При цьому, на думку позивача, відповідачем безпідставно не враховано, що на момент перевірки існував договір про реалізацію вказаних офісних приміщень. Крім того, на даний час офісні приміщення переоформлені у житлові приміщення. Тобто офісні приміщення не могли бути складовою частиною основних фондів позивача. Також позивач вважає, що ДПІ у м.Сумах необґрунтовано зазначила в акті перевірки про безпідставність віднесення сум до валових витрат за договором страхування об"єкту будівництва, оскільки ці суми нібито не пов'язані з веденням господарської діяльності. Проте податковим органом не враховано, що всі кошти, перераховані на виконання договору страхування об"єкту будівництва пов"язані з господарською діяльністю позивача і їх розмір не повинен залежати від фактично виконаних робіт по будівництву цього об"єкту. Державна податкова інспекція у м.Сумах, заперечуючи проти позову свою позицію обґрунтовує тим, що ТОВ "Номак-Інвест" уклало договір з ТОВ "Грейф" на поставку металопрокату, залізобетонних виробів, які повинні поставлятися автотранспортом постачальника. Одна з поставок, згідно накладної №54 від 31.08.09р. на суму 11200грн., на поставку дроту в кількості 2тн., була здійснена перевізником ФОП [PERSON], яка зазначає, що вказаних послуг вона позивачу не надавала. Також у 2-му кварталі 2011р. платник мав господарські відносини з ТОВ "НВП "Промсофт". Податковою інспекцією було проведено перевірку вказаного товариства, в результаті якої встановлено, що ТОВ "НВП "Промсофт" за період з 01.03.2011р. по 31.07.2011р. не здійснювало і не могло здійснити операції з придбання товарів від постачальників ТОВ "СП Газкомпресормаш" та ТОВ "Сумиєвросервіс-1" та подальшого їх продажу на адресу покупців, в.т.ч. ТОВ "Номак-Інвест", а тому правочини з придбання та продажу таких товарів, укладені ТОВ "НВП "Промсофт" з постачальниками та покупцями суперечать положенням Цивільного кодексу України, іншим нормативно-правовим актам, а також моральним засадам суспільства та не спрямовані на реальне настання правових наслідків, а отже є нікчемними. Перевіркою встановлено, що позивачем в порушення вимог п. 5.1., пп.5.2.1 п.5.2, п.п.5.3.2 п.5.3 ст.5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", згідно яких не включаються до складу валових витрат витрати на: придбання, будівництво, реконструкцію, модернізацію, ремонт та інші поліпшення основних фондів та витрати, пов'язані з видобутком корисних копалин, а також з придбанням нематеріальних активів, які підлягають амортизації, згідно із статтями 8 і 9 та підпунктом 7.9.4 цього Закону, витрати на будівництво незавершених об"єктів будівництва - основних фондів у вигляді офісних приміщень за адресою: вул.Інтернаціоналістів, 35Д, 35В віднесені до валових витрат. Також в ході проведення перевірки, встановлено, що ТОВ "Номак-Інвест" безпідставно віднесено до складу валових витрат суми по операціям добровільного страхування будівельно-монтажних робіт, які ще не були виконані, а тому не відносяться до господарської діяльності позивача. Представник позивача в судове засідання не з'явився, уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, справу просить розглядати без участі його представника. Представник відповідача позов не визнала з підстав викладених у письмовому запереченні (а.с.211-221, 234-240 т.1). Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позов необхідно задовольнити частково, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що державною податковою інспекцією у м.Сумах проведено планову виїзну перевірку товариства з обмеженою відповідальністю "Номак-Інвест" з питань дотримання вимог податкового законодавства та іншого законодавства за період з 01.01.2009р. по 31.12.2011р., за результатами якої складено акт №1305/14007891/23 від 08.06.2012р. (а.с.16-71т.1). На підставі акту перевірки ДПІ у м.Сумах прийняті податкові повідомлення-рішення від 26.06.2012р. №000372250/0/24492 про збільшення суми грошового зобов"язання з податку на додану вартість за основним платежем в розмірі 16110грн., за штрафними санкціями - 964грн., та №000362250/0/24493 про збільшення суми грошового зобов"язання з податку на прибуток за основним платежем в розмірі 525063грн., за штрафними санкціями - 85671грн. (а.с.12-15т.1). Як зазначено в акті перевірки, ТОВ "Номак-Інвест" уклало договір №21/01-9 від 21.01.09р. з ТОВ "Грейф" на поставку металопрокату, залізобетонних виробів, які повинні поставлятися автотранспортом постачальника. Одна з поставок, згідно накладної №54 від 31.08.09р. на суму 11200грн. на поставку дроту 5Ар-1 в кількості 2тн., була здійснена, згідно наданих документів, перевізником ФОП [PERSON] Також під час перевірки встановлено неможливість проведення зустрічної перевірки ТОВ "Грейф", стан якого значиться - "11" (припинено, але не знято з обліку. Дата документу про скасування держреєстрації 03.11.11р.). Тому податковий орган дійшов висновку про нікчемність вказаної угоди. Перевіркою встановлено, що у 2 кварталі 2011року позивач мав господарські відносини з ТОВ "НВП "Промсофт". Державною податковою інспекцією у м.Сумах було проведено перевірку вказаного товариства по взаємовідносинах з ТОВ "Сумиєвросервіс-1" та ТОВ "Спільне підприємство "Газкомпресормаш". Згідно висновків перевірки встановлено відсутність об'єктів оподаткування при придбанні та продажу товарів (послуг) за період березень-липень 2011року. ТОВ "НВП "Промсофт" за період з 01.03.2011р. по 31.07.2011р. не здійснювало і не могло здійснювати операції з придбання товарів від постачальників ТОВ "СП "Газкомпресормаш", ТОВ "Сумиєвросервіс-1" та подальшого їх продажу на адресу покупців, в тому числі ТОВ "Номак-Інвест". Отже правочини з придбання та продажу таких товарів, укладені ТОВ "НВП "Промсофт" з постачальниками та покупцями суперечать положенням Цивільного кодексу України, іншим нормативно-правовим актам, а також моральним засадам суспільства та не спрямовані на реальне настання правових наслідків, а тому є нікчемними. Також перевіряючим встановлено, що дані, відображені в податковому обліку ТОВ "НВП "Промсофт", не підтверджені відповідними первинними документами, оскільки носять недостовірну інформацію та не відповідають вимогам закону, правові взаємовідносини з суб'єктами господарювання декларувалися без мети реального настання правових наслідків, з метою заниження об'єкту оподаткування та несплати податків, як підприємством ТОВ "НВП "Промсофт", так і його контрагентами по всьому ланцюгу постачання. Товариством "Номак-Інвест" вартість отриманих від ТОВ "НВП "Промсофт" пиломатеріалів, в сумі 54686грн. безпідставно включено до складу валових витрат. Суд не погоджується з такими висновками державної податкової інспекції у м.Сумах з огляду на таке. Відповідно до п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України , податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу, а за змістом п.п. 14.1.18 п. 14.1 ст. 14 ПК України , бюджетне відшкодування - відшкодування від'ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника, у тому числі автоматичне бюджетне відшкодування у порядку та за критеріями, визначеними у розділі V цього Кодексу. Згідно 198.2 ст.198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Згідно п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, та складається з сум податків, нарахованих у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. Пунктом 198.6 статті 198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу) Відповідно до п.201.8 ст.201 Податкового кодексу України, право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку. Згідно п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Згідно п. 201.10 ст. 201 ПК України, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Пунктом 201.6 ст. 201 ПК України встановлено, що податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Виходячи із вищезазначеної норми, податкова накладна є документом, який підтверджує факт сплати покупцем ПДВ у ціні товару. Як вбачається з матеріалів справи, факт здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ «Грейф» та ТОВ «ВП «Промсофт» у перевіряємий період підтверджується документально, судом встановлено відповідність даних податкових накладних фактичним обставинам. За результатами дослідження матеріалів справи, судом не встановлено наміру отримати за вищевказаним договором поставки інший результат, ніж придбання товару. Досліджуючи витребувані та приєднані до справи документи, суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів наявності між позивачем та його контрагентами при укладанні і виконанні договору взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в державі суспільного ладу або моральних засад. Таких доказів відповідачем не надано, а судом, відповідно до вимог ст. 11 КАС України, не виявлено. При цьому, суд бере до уваги, що доказів, які б вказували на відсутність реальності господарських операцій за цим договором поставки, за правилами ч. 2 ст. 71 КАС України відповідач до суду не надав. З матеріалів справи, а саме з акту перевірки, вбачається, що позивач виконав вимоги ПК України, сплативши податок на додану вартість в ціні товару, придбаного у безпосереднього постачальників, які, в свою чергу, виконали вимоги п. 201.10 ст. 201 ПК України - видали покупцеві, яким є позивач, належним чином оформлені податкові накладні на визначені та сплачені покупцем суми податку. Згідно ст. 61 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Тому, якщо контрагент позивача не виконав свого зобов'язання зі сплати ПДВ до бюджету, настає відповідальність та відповідні негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на податковий кредит у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови та має документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту. Податковий орган не надав суду безпосередніх доказів і того що вказані операції по придбанню ТМЦ мали фіктивний чи безтоварний характер, всі первинні документи були досліджені при проведенні перевірки, зауважень податкового органу були відсутні, податковим органом не надані суду також докази того, що безпосередній контрагент позивача, був виключений з реєстру платників податку на додану вартість, а його свідоцтво платників податку на додану вартість було анульоване у встановленому чинним законодавством порядку. Оскільки податок на додану вартість є непрямим податком, то обов'язком покупця є сплата податку на додану вартість у ціні товару продавцю товару, а обов'язок утримання такого непрямого податку із вартості проданого товару та перерахування його до бюджету несе продавець такого товару. Обов'язок покупця товару в сплаті непрямого податку завершується із сплатою вартості придбаного товару, обов'язку покупця при включенні сум податку, сплаченого в ціні товару або послуги, до податкового кредиту пересвідчитися у фактичному надходженні таких сум до бюджету та не наділено її відповідними повноваженнями для таких дій. Незважаючи на це, відповідачем право позивача на формування податкового кредиту поставлено в залежність від добросовісності осіб, з деякими позивач навіть не перебував у правовідносинах. Невиконання такими особами свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, тягне негативні наслідки саме для цих осіб. На переконання суду, своїми рішеннями відповідач встановив для позивача додаткові обмеження, що суперечить вимогам ст. 19 ч. 2 Конституції України, яка зобов`язує органи державної влади, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідачем не наведено жодних доводів та не подано будь-яких доказів, які б могли свідчити про недобросовісність позивача як платника податків або про наявність обставин, що виключають обґрунтованість заявленої позивачем податкової вигоди. З матеріалів справи та пояснень представників сторін вбачається, що спір виник з тих підстав, що по постачальникам позивача по ланцюгам до товаровиробника не завершені перевірки, що робить неможливим підтвердження сплати податкового зобов'язання по операціям з поставки позивачу товарів по ланцюгу до виробника, встановлення порушення ведення податкового обліку у контрагента позивача. Згідно вимог ст.ст.15, 16 ПК України платники податку відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту та своєчасність його внесення до бюджету відповідно до закону. Статтею 61 цього Кодексу встановлено, що контроль за правильністю нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів до бюджету здійснюється контролюючим (податковим) органом. Тобто, обов'язки з контролю за дотримання достовірності та своєчасністю визначення сум податку, за правильністю нарахування та сплати податку на додану вартість контрагентами позивача, відповідно до Закону, покладаються на податкові ограни, а не на позивача. Дані висновки узгоджуються із практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності". Отже, судом встановлено, що позивач виконав всі вимоги Податкового кодексу України щодо документального оформлення податкового обліку, під час перевірок надав всі передбачені діючим законодавством Україні документи. Відповідно до п.44.1 ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Відповідно до п.138.1 ст.138 ПК витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування податком на прибуток, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу. Відповідно до п.138.2 ст.138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. Враховуючи наведені норми законодавець поставив в залежність право платника податку включити до складу валових витрат звітного періоду, лише ті витрати, які пов'язані з виробничою діяльністю та підтверджені відповідними документальними доказами. Відсутність однієї із зазначених умов (пов'язаності з виробничою діяльністю та наявність документального підтвердження) не дає платникові податків включати суми витрат до валових витрат бази оподаткування податку на прибуток. Однак, при цьому судом встановлено, що досліджені первинні документи свідчать про використання придбаного товару у власній господарській діяльності, подальше використання у власній господарській діяльності придбаного товару по договору комісії, та як наслідок правомірне формування валових витрат щодо взаємовідносин по дослідженим періодам позивача та ТОВ «Грейф» та ТОВ «ВП «Промсофт». Стосовно висновків податкового органу про те, що договори, укладені між позивачем та ТОВ «Грейф» та ТОВ «ВП «Промсофт» не спричиняють реального настання правових наслідків, суд зазначає наступне. Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачені вимоги, додержання сторонами яких є необхідним для чинності правочину, а саме зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Крім того, пунктом 3 ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину). Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" (далі за текстом Постанова Пленуму ВСУ № 9) суд зауважує наступне. В силу положень п. 18 Постанови Пленуму ВСУ № 9, перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК). Суд звертає увагу, що відповідачем не надано доказів, що угоди, укладені між позивачем та його контрагентами визнані судом недійсними, а відтак, відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України та згідно з позицією Верховного Суду України, викладеною в Узагальненнях "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 24.11.2008 року - законодавцем закріплено презумпцію правомірності правочину. Правомірність є конститутивною ознакою правочину, як юридичного факту. Згідно з приписами частини 2 статті 215 ЦК України правочин є нікчемним лише, якщо його недійсність встановлена законом. Таким чином, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Стосовно посилання відповідача на пояснення гр.[PERSON], як доказ відсутності транспортування товару від ТОВ «Грейф» до ТОВ «Номак-інвест», суд зазначає наступне. Згідно з частиною 1 статті 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. Мета юридичної особи має бути доведена через мету відповідного керівника фізичної особи, яка на момент укладання угоди виконувала представницькі функції за статутом (положенням) або за довіреністю. Слід зазначити, що наявність мети зазначеної в диспозиції ст. 228 ЦК України у фізичної особи тягне кримінальну відповідальність за відповідними статтями кримінального кодексу України за скоєний злочин, замах на злочин або готування до злочину. Такі обставини можуть бути доведені лише обвинувальним вироком, але при розгляді даної справи представником відповідача такі докази не надані. При розгляді даної справи відповідачем не надано суду доказів наявності завідомо умисної мети чи факту спрямованості правочинів на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, АР Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, з чим ч. 1 ст. 228 ЦК України пов'язує визначення порушення публічного порядку, а відтак вважати укладений договір нікчемним згідно з ч. 2 ст. 228 ЦК у суду достатніх підстав немає. Таким чином, відповідачем не доведено наявності мети, завідомо суперечної інтересам держави і суспільства, а також існування умислу у позивача чи його контрагентів, як обов'язкової ознаки для визнання правочину недійсним та застосування адміністративно-господарських санкцій. Проте, факт порушення публічного порядку повинен бути доведеним певними засобами доказування. Отже, належних та допустимих в розумінні ст.70 КАС України доказів на підтвердження тверджень суб'єкта владних повноважень про порушення позивачем вимог цивільного та податкового законодавства при здійсненні господарської діяльності між ТОВ «Номак-інвест» та ТОВ «Грейф» та ТОВ «ВП «Промсофт» акт перевірки не містить. Реальність виконання угод ТОВ "Номак-Інвест" з ТОВ "Грейф" підтверджується відповідними первинними документами бухгалтерського обліку, у тому числі податковими та видатковими накладними, розрахунковими документами та документами, що підтверджують переміщення товару від продавця до покупця (акт здачі-приймання виконаних робіт (послуг), товарний чек, звіт про використання коштів) (а.с. 103-109т.1). Щодо виконання господарських операцій ТОВ "Номак-Інвест" з ТОВ "НВП "Промсофт", суд зазначає наступне: Згідно наданих копій документів, для організації роботи столярного цеху заступник директора по будівництву формує примірний план потреб в будівельних матеріалах. Керівник столярного цеху на підставі плану робить заявки у телефонному режимі, підприємствам які працюють з деревиною. По ТОВ "НВП "Промсофт" були надані комерційні пропозиції. Відповідно до цих пропозицій були пред'явлені рахунки на оплату. Після проведення оплати, матеріальні цінності згідно довіреностей по видатковим накладним передаються покупцю (позивачу у справі). Транспортування даного товару - деревини проводилося транспортом ТОВ "Номак-Інвест", що підтверджується актом проходження технічного огляду транспортних засобів, з відміткою ДАІ та податкової інспекції, подорожніми листами (а.с.165-205т.1). Матеріалами справи підтверджується реальність виконання вказаної господарської операції, позивачем було отримано товар від ТОВ «НВП «Промсфот», використано в господарській діяльності, отримано податкові накладені (а.с.169-205т.1, 168-174т.2) Також в ході проведення перевірки встановлено, що ТОВ "Номак-Інвест" віднесено до складу валових витрат суми по операціям добровільного страхування будівельно- монтажних робіт на загальну задекларовану суму 887487грн., страховик - АТЗТ СК "Енестра". Згідно договору добровільного страхування будівельно-монажних робіт №147/01-БМР від 05.01.09р., страховиком виступає АТЗТ СК "Енестра", страхувальником - ТОВ "Номак-Інвест"; об'єкт страхування: дванадцятиповерховий 40-ка квартирний житловий будинок з вбудованими офісами, що знаходиться за адресою: вул.Інтернаціоналістів, 35В. Предметом даного договору є страхування непереборних збитків Страхувальника, що виникли в наслідок пошкодження або знищення результатів будівельно-монтажних робіт, виконаних за договором підряду на момент настання страхового випадку. Пунктом 3.1 даного Договору визначено, що страхова сума на будівельні та монтажні роботи визначається у розмірі вартості будівництва за договором підряду між Замовником та Підрядником і становить 24984301грн. Страховий тариф складає 3,5% від страхової суми. Страховий платіж становить 874450,53грн. На момент страхування майна та ризиків сума фактичних витрат становила згідно з рах. 232 "Виробництво - по замовленням" 1284845,98грн., вартість будівництва згідно з дог. №147/01-БМР становила 24984301грн. Співвідношення цих даних: 1284845,98грн. / 24984301 грн. = 0,051427. Також згідно договору добровільного страхування будівельно-монтажних робіт №369/08 від 06.08.10р., страховиком виступає АТЗТ СК "Енестра", страхувальником - AT "Номак-Інвест"; об'єкт страхування: дев'ятиповерховий 46-ти квартирний житловий будинок, що знаходиться за адресою: вул. Інтернаціоналістів, 35Д, загальною площею 3642,8кв.м. Предметом договору є страхування непереборних збитків Страхувальника, що виникли в наслідок пошкодження або знищення результатів будівельно-монтажних робіт, виконаних за договором підряду на момент настання страхового випадку. Відповідно до п. 3.1 Договору страхова сума на будівельні та монтажні роботи визначається у розмірі вартості будівництва за договором підряду між Замовником та Підрядником і становить: 19492361грн. Страховий тариф складає 2,57% від страхової суми. Страховий платіж становить 500953,67грн. В судовому засіданні 30.03.2014р. представники позивача зазначали, що ТОВ «Номак-Інвест» погоджується із тим, що позивачем було завищено суму витрат по операціям добровільного страхування будівельно-монтажних робіт в сумі, що перевищує 5% (в цій частині позивачем податкове повідомлення-рішення не оскаржується), але зазначає, що сума в межах, яка становить до 5% правомірно включена до складу витрат (а.с.206т.1). Суд, враховуючи наявні у справі докази та висновки, викладені в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 19.12.2013р., погоджується із позицією позивача, виходячи із наступного. Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" встановлено, що до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті. Згідно з підпунктом 5.4.6 пункту 5.4 статті 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", до валових витрат включаються будь-які витрати зі страхування ризиків загибелі врожаю, транспортування продукції платника податку; цивільної відповідальності, пов'язаної з експлуатацією транспортних засобів, що перебувають у складі основних фондів платника податку; екологічної та ядерної шкоди, що може бути завдана платником податку іншим особам; майна платника податку; кредитних та інших ризиків платника податку, пов'язаних із здійсненням ним господарської діяльності, у межах звичайної ціни страхового тарифу відповідного виду страхування, діючого на момент укладення такого страхового договору, за винятком страхування життя, здоров'я або інших ризиків, пов'язаних з діяльністю фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з платником податку, обов'язковість якого не передбачена законодавством, або будь-які витрати зі страхування сторонніх фізичних чи юридичних осіб. Якщо умови страхування передбачають виплату страхового відшкодування на користь платника податку - страхувальника, застраховані збитки, понесені таким платником податку, відносяться до його валових витрат у податковий період їх понесення, а суми страхового відшкодування таких збитків включаються до валових доходів такого платника податку у податковий період їх отримання. Якщо умови страхування передбачають виплату страхового відшкодування на користь платника податку - страхувальника, застраховані збитки, понесені таким платником податку, відносяться до його валових витрат у податковий період їх понесення, а суми страхового відшкодування таких збитків включаються до валових доходів такого платника податку у податковий період їх отримання. Віднесення до складу валових витрат платника податку витрат із страхування (крім витрат по медичному, пенсійному страхуванню та за обов'язковими видами страхування) здійснюється в розмірі, що не перевищує 5 відсотків валових витрат (10 відсотків - для суб'єктів кінематографії, які здійснюють виробництво національних фільмів) за звітний податковий період, наростаючим підсумком з початку року, а для сільськогосподарських підприємств - за звітний податковий рік. При цьому, пунктом 5.11 статті 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" забороняється встановлення додаткових обмежень по віднесенню витрат до складу валових видатків, крім тих, які зазначені в Законі. Датою збільшення валових витрат виробництва (обігу) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: або дата списання коштів з банківських рахунків платника податку на оплату товарів (робіт, послуг), а в разі їх придбання за готівку - день їх видачі з каси платника податку; або дата оприбуткування платником податку товарів, а для робіт (послуг) - дата фактичного отримання платником податку результатів робіт (послуг) (підпункту 11.2.1 пункту 11.2 статті 11 вказаного вище Закону). Згідно зі статтею 4 Закону України "Про страхування" предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону і пов'язані з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі (страхування відповідальності). Страхування фінансових ризиків - один з видів майнового страхування (стаття 6 вказаного Закону). Таким чином,судом визнаються правомірними позовні вимоги в частині скасування податкового повідомлення-рішення щодо збільшення суми грошового зобов'язання в податку на прибуток в сумі 171297 грн. основного платежу та 42824 грн. штрафних (фінансових) санкцій по включенню до складу витрат зі страхування результатів будівельно-монтажних робіт. Разом із цим позовні вимог в частині скасування податкового повідомлення-рішення від 26.06.2012 р. № 000362250/0/24493 в частині збільшення суми грошового зобов'язання в податку на прибуток в сумі 175788 грн. основного платежу та 41070 грн. штрафних (фінансових) санкцій задоволенню не підлягають, виходячи із наступного. Згідно розрахунку податкової інспекції (а.с.251т.1) сума грошового зобов'язання визначена в зв'язку із включенням до складу витрат будівництва основних засобів (1 поверх будинків), що не введені в експлуатацію. Так, перевіркою встановлено, що ТОВ "Номак-Інвест" здійснює будівництво житлового будинку за адресою: м.Суми, вул.Інтернаціоналістів, 35Д, на підставі договору про передачу і виконання функцій на будівництво житла, укладеного з Сумським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву". В загальному кошторисному розрахунку вказаного об'єкта будівництва зазначено, що загальна площа будівлі має складати 3642,8кв.м, в т.ч. загальна площа квартир 3118,36кв.м, площа офісів 524,44кв.м. Згідно наказу підприємства №1-4 від 03.01.2009 договори про інвестування будівництва вважати довгостроковими. Декларування доходів та витрат по цьому об'єкту відображено у відповідних рядках (на виконання довгострокових контрактів). У наданих до перевірки первинних бухгалтерських документах загальні витрати по об'єкту розподіляються на витрати по квартирах та нежитлових приміщеннях (офісах). Усі фактично понесені витрати по будівництву даного об'єкта повністю включаються платником до складу валових витрат у рядках 04.1 та 04.7 Декларації з податку на прибуток. Відповідно до п.п.5.3.2 п.5.3 ст.5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" не включаються до складу валових витрат витрати на: придбання, будівництво, реконструкцію, модернізацію, ремонт та інші поліпшення основних фондів та витрати, пов'язані з видобутком корисних копалин, а також з придбанням нематеріальних активів, які підлягають амортизації, згідно із статтями 8 і 9 та підпунктом 7.9.4 цього Закону. Пунктом 2 статті 6 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що регулювання питань методології бухгалтерського обліку та фінансової звітності здійснюється Міністерством фінансів України, яке затверджує національні положення (стандарти) бухгалтерського обліку, інші нормативно - правові акти, щодо ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності. Наказом Міністерства фінансів України від 30.11.99р. №291 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 21.12.99р № 892/4185 "Про затвердження Плану рахунків бухгалтерського обліку та інструкції про його застосування" схвалені Методологічною радою з бухгалтерського обліку при Міністерстві фінансів України затверджено План рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов'язань і господарських операцій підприємств і організацій (далі - План рахунків) та Інструкцію про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов'язань і господарських операцій підприємств і організацій (далі - Інструкція). Балансовим рахунком 15 "Капітальні інвестиції" передбачено, облік витрат на придбання або створення матеріальних і нематеріальних активів. За дебетом рахунку відображається збільшення зазначених витрат на придбання або створення матеріальних та нематеріальних активів, за кредитом - їх зменшення (введення в дію, прийняття в експлуатацію придбаних або створених нематеріальних активів тощо). У випадку з ТОВ "Номак-Інвест" - рахунок 23 "Виробництво". Відповідно до податкового роз'яснення Державної податкової адміністрації України, затвердженого наказом від 15.02.2002р. №74, об'єкти незавершеного будівництва, що будуються платниками податків, у бухгалтерському обліку відносяться до необоротних активів. Витрати на будівництво, в тому числі авансові платежі для фінансування будівництва та вартість устаткування, що підлягає монтажу в процесі будівництва, обліковуються на субрахунку 151 "Капітальне будівництво" рахунку 15 "Капітальні інвестиції". Оскільки об'єкти незавершеного будівництва, балансова вартість яких складається з нарахованих витрат на придбання (створення таких об'єктів), до введення їх в експлуатацію не використовуються в господарській діяльності платника податків, то такі об'єкти до цього моменту не вважаються основними фондами. За приписами пп.8.2.1 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" від 28.12.1994 N 334/94-ВР під терміном "основні фонди" слід розуміти матеріальні цінності, що призначаються платником податку для використання у господарській діяльності платника податку протягом періоду, який перевищує 365 календарних днів з дати введення в експлуатацію таких матеріальних цінностей, та вартість яких перевищує 1000 гривень і поступово зменшується у зв'язку з фізичним або моральним зносом". В судовому засіданні представник позивача зазначив, що на даний час будівництва офісних приміщень ТОВ «Номак-інвест» не ведеться, оскільки фактично перебудовуються в житлові приміщення, при цьому, слід зазначити, що жодних договорів між ТОВ «Номак-інвест» та ТОВ «Номакпроект» щодо будівництва житлових приміщень не укладалося. В судовому засіданні представник позивача також зазначав, що на даний час договір від 15.12.2008р. взагалі не діє, але жодних доказів на підтвердження такої позиції не надав. Матеріалами справи підтверджується, що договором від 15.12.2008р. було укладено угоду про пайову участь у будівництві саме нежитлових приміщень (а.с.113-114т.1). Укладенням договору №12-11 від 14.06.2011р. підтверджується факт домовленості перепланування 1-го поверху під 6 квартир по вул..Інтернаціоналістів 35блокД м.Суми (а.с.117-118т.1), але даний договір жодним чином не стосується договору від 15.12.2008р. про пайову участь позивача та ТОВ «Номакпроект», і як свіжаться матеріали перевірки, позивачем на рахунку 23 "Виробництво" обліковуються лише окремі роботи по будівництву офісних приміщень. Таким чином, ТОВ "Номак-Інвест" до валових витрат безпідставно віднесено витрати по будівництву офісних приміщень. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м.Сумах від 26.06.2012року №000372250/0/24492 в частині збільшення грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем в сумі 12804грн. та в частині нарахування штрафних санкцій в сумі 467грн., а також визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення державної податкової інспекції у м.Сумах від 26.06.2012року №000362250/0/24493 в частині збільшення грошового зобов'язання з податку на прибуток за основним платежем в сумі 186308 грн. основного платежу (12578+2433+171297) та 43432 грн. штрафних (фінансових) санкцій. В частині скасування податкового повідомлення-рішення від 26.06.2012 р. № 000362250/0/24493 в частині збільшення суми грошового зобов'язання в податку на прибуток (включення до складу витрат будівництва основних фондів, що не введені в експлуатацію) в сумі 175788 грн. основного платежу та 41070 грн. штрафних (фінансових) санкцій суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, оскільки вони є необґрунтованими та неправомірними.

Результат розгляду: partial