Рішення адміністративного суду від 2014-02-05 00:00:00+02

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Дрогобицького міжрайонного прокурора до Стебницької міської ради Львівській області з вимогою: - визнати протиправними дії посадових осіб та депутатів Стебницької міської ради при відхиленні подання Дрогобицької міжрайонної прокуратури №10-06/2522-вих13 від 19.09.2013 року; - визнати протиправними та скасувати рішення Стебницької міської ради: 1)№413 від 21.06.2013 року «Про затвердження технічних документацій та проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу їх у власність» у пунктах 2.1.-2.3., 3.1.-3.5.; 2)№408 від 16.04.2013 року «Про надання дозволу на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення садівництва»; 3)№427 від 21.06.2013 року «Про затвердження технічних документацій та проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу їх у власність»; 4)№435 від 06.09.2013 року «Про затвердження технічних документацій та проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу їх у власність» у пунктах 2.1., 4.1.-4.9.; 5)№447 від 06.09.2013 року «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» у пунктах 1.2., 1.4., 1.7., 1.11., 1.13., 1.15.-1.18., 1.24.-1.26., 1.29., 1.30. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що при прийнятті оспорюваних рішень відповідачем було порушено ряд норм чинного законодавства України. Так, позивач акцентує на тому, що, у відповідності до затвердженого генерального плану м.Стебник, у місті відсутні земельні ділянки для ведення садівництва, що в свою чергу унеможливлює надання ділянок у власність фізичним особам для використання за цільовим призначенням (для садівництва) як в оспорюваних рішеннях та пунктах рішень. Позивач вказує, що територія, на якій було виділено у власність земельні ділянки за такими рішеннями, віднесена, згідно генерального плану, до 5-4 поверхової житлової забудови. У зв'язку з чим, такі дії міської ради є, на думку позивача, порушенням п.2 ч.1 ст.1, ч.3 ст.8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Також позивач зазначає, що ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» забороняє надання земельних ділянок для ведення садівництва у межах населеного пункту, а саме - п.п.3.38.-3.40. ДБН. За доводами позивача також частинами 1, 3, 4 ст.24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» заборонено розробляти документацію із землеустрою без урахування плану зонування або детального плану території, а по м.Стебнику відсутні як план зонування, так і детальний план території. Окрім того, позивач наголошує, що у рішеннях та пунктах рішень міської ради, які ним оспорюються, не було вказано категорії земель за цільовим призначенням, з яких надавалися землі громадянам у власність для садівництва. Водночас, на думку позивача, про протиправність оспорюваних рішень та про порушення процедури їх прийняття свідчить відсутність візування таких рішень юрисконсультом міської ради, спеціалістом 1 категорії з питань землекористування та архітектором. Позивач зазначає, що на усунення виявлених порушень Дрогобицьким міжрайонним прокурором було внесено подання за №10-06/2522-вих13 від 19.09.2013 року з вимогою вжити невідкладних заходів до усунення порушень вимог земельного законодавства, причин та умов, що їм сприяли та недопущення їх у подальшому, а також про скасування вищезазначених пунктів рішень Стебницької міської ради і притягнення до дисциплінарної відповідальності спеціаліста 1 категорії із земельних питань міської ради. Однак, як вказує позивач, 31.10.2013 року подання прокурора було відхилене. Таким чином, дії відповідача порушують вимоги ст.23 Закону України «Про прокуратуру» та в порядку цієї ж статті підлягають визнанню протиправними. Ухвалою судді від 20.11.2013 року у даній адміністративній справі відкрито провадження. На заперечення позовних вимог відповідачем було подано заперечення проти адміністративного позову від 13.01.2014 року. У них відповідач обґрунтовує правомірність власних дій та прийнятих рішень наступним. Відповідач зазначає, що у травні, червні, вересні 2013 року ним було прийнято ряд рішень (міської ради), а саме: про надання дозволів на виготовлення (розроблення) проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, про затвердження матеріалів технічних документацій з землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та передачі у приватну власність, про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Такі дії та рішення, на думку відповідача, повністю відповідають його компетенції як органа місцевого самоврядування і розпорядника земель, у тому числі, ст.ст.12, 20, 35, 81, 118, 121, 124, 186 Земельного кодексу України, ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Відповідач відзначає, що дійсно, у зв'язку зі зверненням народного депутата України, Державною інспекцією сільського господарства у Львівській області було проведено перевірку дотримання законодавства в процесі прийняття таких рішень, за результатами якої було виявлено певні порушення, які, однак, міською радою були усунені (рішенням №456 від 31.10.2013 року). У подальшому, Дрогобицькою міжрайонною прокуратурою також здійснено перевірку дотримання законодавства при прийнятті вказаних рішень і за її результатами прокурором було внесено подання №10-06/2522-вих13 від 19.09.2013 року, яке частково задоволено, а саме: винесено догану спеціалісту 1 категорії із земельних питань міської ради. У іншому подання прокурора №10-06/2522-вих13 від 19.09.2013 року було відхилене, оскільки відповідач вважає, що при прийнятті оспорюваних рішень ним не було порушено вимог законодавства України. А зокрема, ст.20 Земельного кодексу України передбачено право міської ради проводити зміну цільового призначення земель (за проектами землеустрою).У той же час, відповідач акцентує на тому, що даною статтею жодних обмежень щодо зміни цільового призначення земельних ділянок комунальної власності з категорії житлової та громадської забудови в іншу категорію не встановлено. Таким чином, відповідач вважає правомірним надання фізичним особам у власність земельних ділянок у межах м.Стебника зі земель житлової та громадської забудови для ведення садівництва (зі зміною цільового призначення за проектами відведення). Відповідач також наводить, як приклад, матеріали проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] для ведення садівництва, яким встановлено, що за цим проектом земельну ділянку відведено у землі сільськогосподарського призначення для садівництва. Окрім того, у матеріалах проекту наявні позитивні висновки Відділу Держземагентства у м.Дрогобичі Львівської області №471 від 07.08.2013 року та №206 від 21.08.2013 року, якими погоджено проект та не виявлено жодних обмежень на використання. Підсумовуючи, відповідач зазначає, що позивач не вказує, які конкретно порушення земельного законодавства були вчинені відповідачем, оскільки таких порушень насправді допущено не було, а тому позовні вимоги вважає необґрунтованими та безпідставними. Загалом, відповідач відзначає, що позивач звернувшись із позовом просить суд визнати протиправним рішення №427 від 21.06.2013 року «Про затвердження технічних документацій та проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу їх у власність», яке відповідачем не приймалося та якого, відповідно, не існує. З огляду на наведене, відповідач вважає спірні рішення такими, що прийняті у відповідності до чинного законодавства України і підстав для їх визнання протиправними та скасування не вбачає. У судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Просив позов задовольнити. Представники відповідача проти позову заперечили, просили у позові відмовити повністю. Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши і дослідивши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що Стебницькою міською радою, відповідачем по справі, були прийняті рішення: -№408 від 16.04.2013 року «Про надання дозволу на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок»; -№413 від 21.06.2013 року «Про затвердження технічних документацій та проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу їх у власність»; -№427 від 21.06.2013 року «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення садівництва»; -№435 від 06.09.2013 року «Про затвердження технічних документацій та проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу їх у власність»; -№447 від 06.09.2013 року «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», якими було, зокрема, вирішено: - надати фізичним особам дозвіл на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення садівництва (рішення №408 від 16.04.2013 року повністю, рішення №427 від 21.06.2013 року повністю, п.п.1.2., 1.4., 1.7., 1.11., 1.13., 1.15.-1.18., 1.24.-1.26., 1.29., 1.30. рішення №447 від 06.09.2013 року); - затвердити матеріали технічних документацій з землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та передати у приватну власність фізичним особам такі ділянки (п.п.2.1.-2.3. рішення №413 від 21.06.2013 року, п.2.1. рішення №435 від 06.09.2013 року). - затвердити матеріали з виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передати їх у власність фізичним особам (п.п.3.1.-3.5. рішення №413 від 21.06.2013 року, п.п.4.1.-4.9. рішення №435 від 06.09.2013 року). Як підтверджується матеріалами справи, у подальшому, за зверненням народного депутата України, Державною інспекцією сільського господарства у Львівській області було проведено перевірку дотримання законодавства в процесі прийняття таких рішень, за результатами якої було виявлено окремі порушення (відсутність вказівки у рішеннях на категорію земель, з якої провадиться відведення земельної ділянки, а також неправомірне визначення строку дії рішень в 1 рік). Зазначені порушення відповідачем були усунені за рішенням Стебницької міської ради №456 від 31.10.2013 року. Також, за зверненням народного депутата України, перевірку дотримання законодавства при прийнятті оспорюваних рішень було здійснено Дрогобицькою міжрайонною прокуратурою, позивачем у справі. За результатами якої прокуратурою також було виявлено ряд порушень чинного законодавства України (які викладені позивачем у цьому адміністративному позові). В основному такі порушення базувалися на даних, здобутих позивачем від Державної інспекції сільського господарства у Львівській області, депутатських звернень, пояснень окремих працівників Стебницької міської ради. У зв'язку із чим, Дрогобицьким міжрайонним прокурором було внесено до відповідача подання №10-06/2522-вих13 від 19.09.2013 року із вимогою вжити невідкладних заходів до усунення порушень вимог земельного законодавства, причин та умов, що їм сприяли та недопущення їх у подальшому, а також скасування вищезазначених пунктів рішень Стебницької міської ради та притягнення до дисциплінарної відповідальності спеціаліста 1 категорії із земельних питань міської ради. Як випливає з матеріалів справи, зазначене подання було частково задоволено, а саме: за розпорядженням міського голови №130-ОС від 27.09.2013 року винесено догану спеціалісту 1 категорії із земельних питань Стебницької міської ради. У решті вимог подання прокурора №10-06/2522-вих13 від 19.09.2013 року було відхилене на сесії Стебницької міської ради від 31.10.2013 року. Звертаючись із даним позовом позивач, у тому числі, просить суд визнати протиправними дії посадових осіб та депутатів Стебницької міської ради при відхиленні згаданого подання №10-06/2522-вих13 від 19.09.2013 року. Так, суд відзначає, що ст.ст.20, 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурору надано повноваження при виявленні порушень закону вносити подання. Частиною 1 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що подання - це акт реагування прокурора на виявлені порушення закону з вимогою (вимогами) щодо усунення порушень закону, причин та умов, що їм сприяли; притягнення осіб до передбаченої законом відповідальності; відшкодування шкоди; скасування нормативно-правового акта, окремих його частин або приведення його у відповідність із законом; припинення незаконних дій чи бездіяльності посадових і службових осіб. Подання може бути внесено в т.ч. органу місцевого самоврядування. Частиною 5 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що у разі відхилення подання в цілому чи частково або неповідомлення прокурора про результати розгляду подання, а також якщо подання не вносилося, прокурор може звернутися до суду щодо визнання незаконним нормативно-правового акта відповідного органу повністю чи в окремій його частині; визнання протиправним рішення чи окремих його положень і щодо скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень; визнання протиправними дій чи бездіяльності, зобов'язання вчинити певні дії або утриматися від вчинення певних дій. Отже, виходячи з норми ч.5 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», суд приходить до висновку, що чинним законодавством України передбачено можливість відхилення подання прокурора (в цілому або в частині). У зв'язку з чим, дії особи, якій внесено подання, щодо його відхилення не слід вважати протиправними, позаяк вони ґрунтуються на її правовій оцінці та ставленні до предмету подання, а окрім того, такі дії відповідають згаданій нормі ст.23 Закону України «Про прокуратуру». При цьому, суд також відзначає, що п.3 ч.5 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», який передбачає можливість звернення прокурора до суду з вимогою про визнання протиправними дій, не слід розуміти як можливість визнання протиправними дій щодо відхилення подання прокурора, а лише як можливість визнання протиправними дій, які були предметом подання (згідно п.5 ч.1 ст.23 Закону України «Про прокуратуру»). Отож, вимога позивача про визнання протиправними дії посадових осіб та депутатів Стебницької міської ради при відхиленні подання прокурора №10-06/2522-вих13 від 19.09.2013 року задоволенню не підлягає. Щодо вимог про визнання протиправними та скасування окремих рішень і пунктів рішень Стебницької міської ради суд відзначає наступне. Рішенням №408 від 16.04.2013 року, рішенням №427 від 21.06.2013 року та п.п.1.2., 1.4., 1.7., 1.11., 1.13., 1.15.-1.18., 1.24.-1.26., 1.29., 1.30. рішення №447 від 06.09.2013 року Стебницькою міською радою було надано фізичним особам дозволи на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення садівництва. Суд зауважує, що надання дозволу на виготовлення проектів землеустрою, є лише початковою стадією підготовки документів, необхідних для розгляду поставленого перед органом місцевого самоврядування питання виділення землі. Суд наголошує на тому, що, згідно зі ч.9 ст.118 Земельного кодексу України, вирішення питання про надання земельної ділянки у власність відбувається уже при затвердженні відповідного проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а не при наданні дозволу на його розроблення. Отже даний етап (надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою), як встановлена законом процедура, є початковим та передбачає здійснення ряду заходів із землеустрою (зокрема й отримання погоджень, висновків тощо), що не гарантує заздалегідь позитивного висновку з питання відведення землі, а тому передбачати порушення закону щодо надання земельної ділянки у власність (з цільовим призначенням для ведення садівництва) саме на цьому етапі, є передчасним та оціночним судженням. Отже, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача про визнання протиправними та скасування рішення №408 від 16.04.2013 року, рішення №427 від 21.06.2013 року та п.п.1.2., 1.4., 1.7., 1.11., 1.13., 1.15.-1.18., 1.24.-1.26., 1.29., 1.30. рішення №447 від 06.09.2013 року Стебницької міської ради з мотивів невідповідності надання земельних ділянок для ведення садівництва нормам земельного та містобудівного законодавства, оскільки, у даних випадках земельні ділянки у власність надані ще не були. Окрім того, п.п.2.1.-2.3., 3.1.-3.5. рішення №413 від 21.06.2013 року, п.п.2.1., 4.1.-4.9. рішення №435 від 06.09.2013 року відповідач затвердив матеріали технічних документацій з землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), а також матеріали з виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та, відповідно, прийняв рішення щодо передачі таких земельних ділянок у власність фізичним особам для ведення садівництва. У зв'язку з чим, слід відзначати наступне. У позовній заяві позивач посилається на неможливість надання земельних ділянок для ведення садівництва в межах населеного пункту (у даному випадку - м.Стебник), у зв'язку зі забороною, встановленою п.п.3.38.-3.40 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Держкоммістобудування №44 від 17.04.1992 року. Так, абз.1 п.3.38. ДБН 360-92** визначає, що дачні і садівницькі поселення розміщуються за межами населених пунктів, згідно п.3.39 будівництво нових дачних та садівницьких районів в межах міських населених пунктів не допускається, а п.3.40 передбачає, що будівництво нових дачних та садівницьких поселень на територіях, де діють планувальні обмеження, встановлені чинним законодавством, санітарними нормами та правилами, а також на резервних позаміських територіях, які передбачені містобудівною планувальною документацією для подальшого розвитку міст та поселень, інженерної і транспортної інфраструктури, не допускається. Однак, суд відзначає, що в оспорюваних рішеннях і пунктах рішень йдеться про надання фізичним особам в порядку безоплатної приватизації індивідуальних земельних ділянок для ведення садівництва, а не про будівництво, створення чи розміщення садівницьких поселень (районів). Суд звертає увагу на те, що об'єкти, будівництво яких регламентується зазначеними п.п.3.38.-3.40 (садові чи дачні ділянки), являють собою, у відповідності до положень п.п.3.45., 3.46., крупні об'єднання ділянок (не менше 30) із розділенням на зони індивідуального та загального користування (вулично-дорожня мережа та громадські будівлі). А отже, садівницьке поселення (район) не є тотожним ділянці для ведення садівництва. Окрім того, виходячи з приписів Закону України «Про будівельні норми», державні будівельні норми є нормативними актами у сфері будівництва, містобудування та архітектури. Водночас, ст.20 Закону України «Про основи містобудування» визначає, що регулювання земельних відносин у містобудуванні здійснюється відповідно до земельного законодавства. Відповідно, регулювання питання надання земельних ділянок у власність фізичним особам, зміни цільового призначення таких ділянок, здійснюється не законодавством у сфері містобудування, а земельним законодавством, отже, посилання на приписи ДБН 360-92** у даному випадку є некоректним. Подібних же обмежень як у п.п.3.38.-3.40 ДБН 360-92** щодо неможливості надання земельних ділянок чи зміни цільового призначення для ведення садівництва чинне земельне законодавство не містить. Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, також посилається на невідповідність надання земельних ділянок для садівництва генеральному плану м.Стебник, яким території на яких виділяються земельні ділянки віднесено до 5-4 поверхової житлової забудови. При цьому, позивач посилається на ч.ч.1-3 ст.24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». У зв'язку із чим суд відзначає, що ч.1 ст.24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка передбачала, що документація із землеустрою розробляється з урахуванням положень плану зонування та/або детального плану території, була 05.01.2013 року виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань регулювання містобудівної діяльності» від 20.11.2012 року. Частиною 3 статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», на яку посилається позивач, визначено, що у разі відсутності затвердженого плану зонування або детального плану території, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється. Суд відзначає, що даною нормою чітко визначено умови встановленого нею обмеження, а саме, таке обмеження застосовується виключно у разі надання ділянок для містобудівних потреб. При цьому, чинне законодавство не містить чіткого та вичерпного визначення терміну «містобудівні потреби», однак, виходячи з визначення земельних ділянок для ведення садівництва (які відносяться до категорії земель сільськогосподарського призначення), які дані ст.ст.22, 35 Земельного кодексу України, суд вважає, що надання земельної ділянки для ведення садівництва не є тотожним наданню ділянки для містобудівних потреб. Щодо невідповідності оспорюваних рішень та їх пунктів ч.4 ст.24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», якою визначено, що зміна цільового призначення земельної ділянки, яка не відповідає плану зонування території та/або детальному плану території забороняється, суд відзначає таке. У даному випадку зміна цільового призначення відбувається лише за рішеннями, якими відповідачем затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок (це п.п.3.1.-3.5. рішення №413 від 21.06.2013 року, п.п.4.1.-4.9. рішення №435 від 06.09.2013 року), тобто не у всіх оспорюваних рішеннях та пунктах рішень. Окрім того, як стверджує сам позивач та не заперечується відповідачем, у м. Стебник відсутні як план зонування території, так і детальний план території, а отже, твердження про невідповідність зміни цільового призначення земельної ділянки таким планам (за їх відсутності) є необґрунтованим. Суд звертає увагу, що саме невідповідність таким планам тягне за собою неможливість зміни цільового призначення земельних ділянок, у даному ж випадку факт такої невідповідності не встановлений. При цьому, суд відзначає, що земельним законодавством в окремих випадках регламентовано необхідність дотримання містобудівної документації, однак, це не суперечить оспорюваним рішенням і пунктам рішень. Зокрема, ч.5 ст.20 Земельного кодексу України встановлює, що види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. Однак, така норма не встановлює заборони на зміну цільового призначення земельних ділянок чи їх передачі у власність. Також, суд звертає увагу на те, що ч.7 ст.118 Земельного кодексу України передбачено, що підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою може бути невідповідність місця розташування об'єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, а ч.6 ст.186-1 Земельного кодексу України передбачено, що підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути невідповідність його положень містобудівній документації. Однак, зазначені норми вказують на право відповідного органу відмовити у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою чи його затвердженні, а не на обов'язок відмовити. Враховуючи усе наведене вище, суд приходить до обґрунтованого висновку, що відповідачем при прийнятті оспорюваних рішень та пунктів рішень не було порушено вимог галузевого законодавства (у сфері земельних відносин та містобудування), оскільки земельним законодавством, зокрема, ст.ст.12, 20, 81, 118, 121, 122, 186, 186-1 Земельного кодексу України надано повноваження органам місцевого самоврядування щодо надання земельних ділянок фізичним особам у власність та зміни цільового призначення таких ділянок (за проектами відведення у випадку зміни цільового призначення та за технічною документацією щодо встановлення меж у випадку передачі без зміни цільового призначення). Окрім того, суд критично оцінює посилання позивача на відсутність візування спірних рішень юрисконсультом Стебницької міської ради, спеціалістом 1 категорії з питань землекористування та архітектором. Так, ч.3 ст.47 Регламенту Стебницької міської ради передбачено, що проект рішення повинен мати погоджувальні підписи (візи) автора проекту, юрисконсульта, голів відповідних постійних комісій, секретаря ради, визначеного секретарем ради керівника виконавчого органу ради чи інших осіб, до компетенції яких належить це питання. Однак, відсутність окремих погоджувальних підписів (віз) на прийнятому міською радою рішенні не може бути підставою для його скасування, позаяк суперечитиме нормам ст.ст.140, 141, 144 Конституції України, ст.ст.25, 26, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Суд підкреслює, що акти представницького органу місцевого самоврядування (ради) приймаються депутатами, які входять до складу такого органу та викладаються у формі рішень, у порядку, визначеному законом, при цьому, законом не передбачено обов'язкової необхідності візування рішень ради її працівниками чи погодження рішень із будь-якими іншими особами. Також суд відхиляє доводи відповідача про необґрунтованість вимоги позивача щодо визнання протиправним та скасування неіснуючого рішення №427 від 21.06.2013 року «Про затвердження технічних документацій та проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу їх у власність». Суд оцінює таку обставину як описку, допущену позивачем при найменуванні оспорюваного рішення №427 від 21.06.2013 року, вірна назва якого - «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення садівництва». Виявлена помилка є технічною, неістотною та не перешкоджає розгляду справи по суті. Зважаючи на всі наведені обставини в їх сукупності, суд вража, що приймаючи оспорювані рішення та окремі пункти рішень №408 від 16.04.2013 року «Про надання дозволу на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», №413 від 21.06.2013 року «Про затвердження технічних документацій та проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу їх у власність», №427 від 21.06.2013 року «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення садівництва», №435 від 06.09.2013 року «Про затвердження технічних документацій та проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу їх у власність», №447 від 06.09.2013 року «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», а також відхиляючи подання прокурора №10-06/2522-вих13 від 19.09.2013 року, відповідач діяв у межах власної компетенції та не допустив порушень чинного законодавства України, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. З урахуванням положень ст.94 КАС України судові витрати у формі судового збору у даній справі з відповідача не стягуються.

Результат розгляду: denied