Рішення адміністративного суду від 2014-02-05 00:00:00+02

[PERSON] звернувся з позовом до Ягодинської митниці Міндоходів (далі - Ягодинська митниця) про визнання бездіяльності щодо ненадання відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною неправомірною та зобов'язання видати наказ про надання такої відпустки. В обґрунтування позовних вимог вказав, що працюючи на посаді головного державного інспектора на Ягодинській митниці, звернувся до роботодавця із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати відповідно до статті 179 Кодексу законів про працю України (КЗпП України) та пункту 3 статті 25 Закону України «Про відпустки». При цьому ним були надані необхідні документи в підтвердження права на таку відпустку. Однак, вказана заява залишилася без належного реагування. Позивачем було повторно подано ще дві заяви та доповідну записку, які особисто передавались у кадрову службу відповідача, проте жодної реакції на вказані заяви з боку відповідача не було та наказ про надання зазначеної відпустки позивачу не видавався. Позивач також зазначив, що надання такої відпустки в силу вимог КЗпП України є обов'язком відповідача, а не його правом. З наведених підстав позивач просив позов задовольнити. Відповідач у письмових запереченнях проти позову його вимог не визнав, вказавши на відсутність у [PERSON] правових підстав для отримання відпустки без збереження заробітної плати, передбаченої пунктом 3 статті 25 Закону України «Про відпустки». Відповідач зазначив, що [PERSON], посилаючись на низхідний ступінь споріднення між ним та [PERSON] називає його своїм внуком. Однак, як свідчать копії документів, доданих позивачем до заяв про надання відпустки, а саме копії свідоцтв про народження, він не є дідом [PERSON]. Крім того, відповідачем не було взято до уваги посилання позивача на рішення Конституційного суду України від 03 червня 1999 року у справі №5-рп/99, в якому дано тлумачення терміну «член сім'ї», оскільки таке тлумачення було надано на підставі аналізу норм Кодексу про шлюб і сім'ю України, який втратив чинність. Додатково відповідач зауважив, що при поданні [PERSON] заяв про надання відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною були наявні розбіжності у поданих позивачем документах. З огляду на викладене, відповідач просив відмовити у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримують з підстав, викладених у ньому, та просять позов, з урахуванням заяви про уточнення предмета позову, задовольнити повністю (а.с.42). Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнає повністю з підстав, викладених у письмовому запереченні, та просить в задоволенні позову відмовити. Додатково пояснює, що за результатами розгляду заяв [PERSON] листом від 23 січня 2014 року йому надіслано письмову відповідь, крім того, у зв'язку із наявністю розбіжностей у поданих ним документах, матеріали надіслано для перевірки до управління внутрішньої безпеки Головного управління Міндоходів у Волинській області. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити з таких мотивів та підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працює головним державним інспектором оперативно-аналітичного відділу Управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями Ягодинської митниці Міндоходів. 05 грудня 2013 року [PERSON] звернувся із заявою на ім'я начальника Ягодинської митниці про надання з 11 грудня 2013 року відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною, яка хвора на цукровий діабет першого типу (інсулінозалежний) тривалістю визначеною в медичній довідці від 21 березня 2013 року №141/35 (а.с.9). 30 грудня 2013 року позивач повторно звернувся із заявою про надання такої відпустки з 10 січня 2014 року (а.с.25), а 08 січня 2014 року - про надання такої відпустки з 13 січня 2014 року (а.с.27). Заяви від 05 та 30 грудня 2013 року подавалися ним до відділу по роботі з персоналом Ягодинської митниці, а заява, датована 08 січня 2014 року, надіслана 10 січня 2014 року поштовим зв'язком. 10 січня 2014 року [PERSON] також написав доповідну записку на ім'я начальника Ягодинської митниці, в якій вказав, що тричі подавав у відділ по роботі з персоналом заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати для догляду за дитиною, яка хвора на цукровий діабет першого типу (інсулінозалежний), подавши при цьому документи, що підтверджують його право на таку відпустку. Вказав, що станом на 10 січня 2014 року його заяви не розглянуті, що порушує право на відпустку. Оскільки, відповідачем у справі є суб'єкт владних повноважень, то при вирішенні даного спору його бездіяльність перевірялась судом на відповідність вимогам частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України). Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно із статтею 84 КЗпП України у випадках, передбачених статтею 25 Закону України «Про відпустки», працівнику за його бажанням надається в обов'язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати. Посилання позивача на статтю 179 КЗпП України безпідставне, оскільки норми цієї статті регламентують право жінки на відпустки у зв'язку з вагітністю, пологами і для догляду за дитиною (до досягнення дитиною трирічного, а в певних випадках - шестирічного віку). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 25 Закону України «Про відпустки» відпустка без збереження заробітної плати за бажанням працівника надається в обов'язковому порядку матері або іншим особам, зазначеним у частині третій статті 18 та частині першій статті 19 цього Закону, в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення дитиною шестирічного віку, а в разі якщо дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), - не більш як до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку. До таких осіб частина третя статті 18 Закону України «Про відпустки» відносить батька дитини, бабу, діда чи інших родичів, які фактично доглядають за дитиною, або особу, яка усиновила чи взяла під опіку дитину, одного із прийомних батьків. Частина перша статті 19 Закону України «Про відпустки» до таких осіб відносить жінку, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, одиноку матір, батька, який виховує дитину без матері (у тому числі й у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особу, яка взяла дитину під опіку, одного із прийомних батьків. Обґрунтовуючи право на відпустку відповідно до пункту 3 частини першої статті 25 Закону України «Про відпустки», позивач посилається на довідку форми 080-1/о від 21 березня 2013 року № 141/35 про потребу дитини (дитини-інваліда) у домашньому догляді [PERSON], виданою Ковельською районною дитячою лікарнею (а.с.6). Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров'я України №430 «Про затвердження форм первинної облікової документації та інструкцій щодо їх заповнення» від 11 червня 2012 року, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 12 липня 2012 року за №1173/21485, форма № 080-1/о надається для дитини (дитини-інваліда), яка потребує домашнього догляду, одному з батьків, усиновителю, опікуну, піклувальнику дитини-інваліда, які перебувають у відпустці для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, у відпустці у зв'язку з вагітністю та пологами, у відпустці без збереження заробітної плати та фактично здійснюють догляд за дитиною-інвалідом, у разі якщо дитина-інвалід потребує домашнього догляду, на підставі рішення лікарсько-консультативної комісії для звернення до органів праці та соціального захисту населення за отриманням надбавки на догляд за дитиною-інвалідом відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам» та жінці, батькові, бабці, дідові чи іншим родичам, які фактично доглядають за дитиною, для надання відпустки без збереження заробітної плати. З доданих до заяв про надання відпустки інших документів слідує, що [PERSON] перебуває у шлюбі з [PERSON] (копія свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] на а.с.11); на час укладення шлюбу в [PERSON] була донька [PERSON]., [INFO] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER]). [PERSON]., на підставі свідоцтва про одруження серії [NUMBER] змінила прізвище на [PERSON] (а.с.12); у шлюбі із [PERSON] у них народився син [PERSON], [INFO] (а.с.13), який і потребує догляду на підставі довідки від 21 березня 2013 року № 141/35, виданої на строк до 21 березня 2014 року. Зазначені документи додавалися до заяв позивача для розгляду питання про надання йому відпустки без збереження заробітної плати по догляду за [PERSON] Також до заяв від 05 та 30 грудня 2013 року позивач додав копію свідоцтва про реєстрацію [PERSON]. фізичною особою-підприємцем (а.с.32), а до заяви від 08 січня 2014 року - також довідку ТзОВ «Вілена-М» від 09 січня 2014 року № 6 про те, що [PERSON]. працює на зазначеному підприємстві юристом з повною зайнятістю (а.с.28). Відповідно до частини першої статті 138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі. Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, вказує на бездіяльність відповідача з розгляду його заяв про надання відпустки без збереження заробітної плати (предмет позову). Відповідач вважає, що не допустив бездіяльність: заяви позивача розглянуті та у наданні такої відпустки відмовлено, оскільки підстави для надання відпустки позивач не підтвердив. Закріплений статтею 11 КАС України принцип змагальності сторін передбачає свободу надання сторонами доказів у справі у доведення перед судом їх переконливості. Позивач не надав суду доказів, що вказують на наявність підстав для надання йому відповідачем відпустки відповідно до пункту 3 частини першої статті 25 Закону України «Про відпустки». В свою чергу, відповідач виконав встановлений частиною другою статті 71 КАС України обов'язок щодо доведення правомірності його дій в частині відмови позивачу надати таку відпустку. В загальному розумінні бездіяльність - не вчинення у встановлений законом строк дії, яку суб'єкт владних повноважень повинен вчинити. При перевірці дій (бездіяльності) відповідача з розгляду заяв позивача про надання йому відпустки без збереження заробітної плати, суд вважає, що відповідач не допустив бездіяльності, оскільки питання про надання відпустки Ягодинською митницею вивчено та заявнику надано відповідь про відмову в наданні відпустки від 23 січня 2014 року (а.с.34). Чинне законодавство не встановлює окремих строків з розгляду заяв про надання відпустки. Статтею 20 Закону України «Про звернення громадян» встановлено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. При цьому суд вважає, що подання [PERSON] заяви від 30 грудня 2013 року про надання відпустки з 10 січня 2014 року свідчить про відкликання попередньої заяви від 05 грудня 2013 року про надання такої відпустки з 10 грудня 2013 року (з пояснень відповідача слідує, що ця заява повернута позивачу на його прохання, а інші докази у справі відсутні), а подання заяви від 08 січня 2014 року про надання відпустки з 13 січня 2014 року свідчить про відкликання заяви від 30 грудня 2013 року, оскільки працівником встановлено іншу дату початку правовідносин. Судом також встановлено, що заява від 08 січня 2014 року надіслана позивачем поштовим зв'язком (а.с.15), як і його доповідна записка від 10 січня 2014 року. Заява від 08 січня 2014 року про надання відпустки з 13 січня 2014 року отримана Ягодинською митницею лише 14 січня 2014 року та передана із загального відділу до відділу по роботі з персоналом 16 січня 2014 року (а.с.33). Відділом по роботі з персоналом опрацьовано доповідну записку [PERSON] та заяву від 08 січня 2014 року. Зі змісту доповідної записки т.в.о. начальника відділу персоналу Сороки М.М. слідує, що заява від 30 грудня 2013 року [PERSON] була розглянута працівниками відділу по роботі з персоналом та [PERSON] повідомлено про відсутність у нього права на відпустку без збереження заробітної плати по догляду за дитиною, яка хвора на цукровий діабет першого типу, оскільки з долучених до заяви документів слідує, що мати дитини не має права на таку відпустку, бо є фізичною особою-підприємцем та не перебуває у трудових відносинах, а тому не може делегувати таке право іншим особам, визначеним законом. Розглянувши 16 січня 2014 року доповідну записку [PERSON] та його заяву від 08 січня 2014 року, відповідач повторно дійшов висновку про відсутність у позивача правових підстав для отримання відпустки без збереження заробітної плати, передбаченої пунктом 3 статті 25 Закону України «Про відпустки», про що було повідомлено [PERSON] листом від 23 січня 2014 року №1/1.2-5/259 (а.с.34, 47). Обґрунтовуючи відмову надати [PERSON] відпустку без збереження заробітної плати відповідач вказав, що з наданих документів не підтверджується спорідненість в походженні між позивачем та [PERSON], а відтак, відсутні підстави для надання відпустки без збереження заробітної плати, передбаченої пунктом 3 статті 25 Закону України «Про відпустки» (а.с.34). При визначенні переліку осіб, які мають право на отримання відпустки в разі якщо дитина хвора на цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), частина третя статті 25 Закону України «Про відпустки» кореспондує до частини третьої статті 18 та частини першої статті 19 цього Закону. Позивач не належить до кола осіб, які визначені в частині першій статті 19 зазначеного Закону. В переліку осіб, наведеному в частині третій статті 18 Закону України «Про відпустки» значаться: мати дитини, батько дитини, баба, дід чи інші родичі, які фактично доглядають за дитиною, або особа, яка усиновила чи взяла під опіку дитину, один із прийомних батьків. Поняття «інші родичі» чинне законодавство, в тому числі Сімейний кодекс України, не визначає. У рішенні від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім'ї») Конституційний Суд України виділив основні критерії, за якими ту чи іншу особу можна віднести до «члена сім'ї»: 1) наявність кровних (родинних) зв'язків чи шлюбних відносин, в тому числі і фактичних шлюбних відносин; 2) постійне сумісне проживання на одній житловій площі; 3) ведення спільного господарства. Крім цього, Конституційний Суд України спробував визначити повний перелік «членів сім'ї», до яких відніс: дружину (чоловіка), їх дітей та батьків. Також, за умови спільного проживання та ведення спільного господарства до членів сім'ї можуть належати інші особи: близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід, баба); інші родичі та особи, які не перебувають у безпосередніх родинних стосунках (неповнорідні брати, сестри, зять, невістка, вітчим, мачуха, опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки та інші). Поняттям «родичі», яке вживається в Сімейному кодексі України, охоплюються такі особи: баба, дід, прабаба, прадід, повнорідні брат і сестра; «членами сім'ї» є мачуха, вітчим, які проживають однією сім'єю з малолітніми або неповнолітніми пасинком, падчеркою; «інші особи» - це особи, в сім'ї яких виховується дитина (ними можуть бути тітка, дядько, двоюрідні сестра, брат, а також сусіди чи інші сторонні особи). Разом з тим, в статті 18 Закону України «Про відпустки» вживається не поняття «член сім'ї», а поняття «інші родичі». Основною ознакою родинних зв'язків є споріднення в походженні. Позивач у судовому засіданні вказав, що є родичем - дідом [PERSON] з огляду на тривалість шлюбних відносин з [PERSON] Надані позивачем документи не вказують на кровне споріднення з [PERSON] по низхідному ступеню, як це правильно встановив відповідач. Надані інші докази (в тому числі довідки про склад сім'ї та проживання від 24 січня 2014 року №359, № 360, № 641 - а.с.35-37) також не дають підстави для висновків вважати, що позивач виконує обов'язки щодо фактичного утримання малолітнього [PERSON] Отже, аналіз норм чинного законодавства та встановлених обставин свідчить про правомірність відмови відповідача надати [PERSON] відпустку без збереження заробітної плати по догляду за [PERSON] Таким чином, підстави для задоволення позову відсутні.

Результат розгляду: denied