Рішення адміністративного суду від 2014-02-17 00:00:00+02

Позивач [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача про визнання дій протиправними та зобов"язання вчинити певні дії, мотивуючи свої вимоги тим, що він працював у ПАТ "Київський завод "РАДАР" на посаді маляра, постійно працюючого з нітроемалевими фарбами та лаками, з 01.02.1978 року по 31.05.1987 року включно, а також на посаді гальваніка з 01.06.1987 року по 21.04.1993 рік включно. Підприємством було надано позивачу довідку для оформлення пенсії, після чого 11.02.2013 року позивач звернувся до Управління з заявою про призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах на підставі ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", оскільки має право на пенсію за Списком № 2. Листом від 03.12.2013 року відповідач відмовив позивачу у призначенні пільгової пенсії, у зв"язку з тим, що надані позивачем документи не дають підстав для призначення пільгової пенсії. Позивач вважає дану відмову незаконною, а тому вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати протиправними дії Управління щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за Списком № 2; зобов"язати Управління призначити позивачу пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 2 відповідно до п. "б" ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з 11.02.2013 року. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - Управління Пенсійного фонду України у Деснянському районі м. Києва - в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила, що позивачу було відмовлено в призначенні пенсії, оскільки позивач для підтвердження пільгового стажу не надав всіх необхідних документів, а тому вважає, що дії Управління є законними. На підставі викладеного представник відповідача просила у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок по доказуванню правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. З огляду на положення наведеної процесуальної норми, виходячи із суті позовних вимог, під час розгляду даної справи стороні відповідача необхідно довести правомірність своїх дій та бездіяльності. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився 28.02.1957 року. В період часу з 01.02.1978 року по 31.05.1987 року позивач [PERSON] працював на Київському заводі "Комуніст" (в подальшому ПАТ "Київський завод "Радар") на посаді маляра, а в період з 01.06.1987 року по 21.04.1993 року - на посаді гальваніка, що підтверджується трудовою книжкою. У 2013 році позивач отримав від ПАТ "Київський завод "Радар" Довідку для оформлення пільгової пенсії, після чого 11.02.2013 року звернувся до Управління Пенсійного фонду України у Деснянському районі м. Києва із заявою про призначення йому пенсії за віком на пільгових умовах на підставі ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", оскільки його посада відноситься до робіт, що дають право на пенсію на пільгових умовах за Списком № 2. При цьому позивач надав всі необхідні документи. Але листом від 03.12.2013 року відповідач відмовив йому у призначенні пільгової пенсії з тих підстав, що позивачем не надано всіх необхідних документів, підтверджуючих наявність у нього пільгового стажу. Позивач вважає таку відмову незаконною, а тому звернувся до суду з даним позовом. Як встановлено при розгляді справи, право громадян на призначення пенсії за віком на пільгових умовах визначається Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року № 1799-ХІІ. Згідно із ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" право на пенсію на пільгових умовах мають працівники, зайняті повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці: за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць, зокрема чоловіки по досягненні 55-річного віку і при стажі роботи не менш як 25 років (з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених посадах). Нормами ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" пенсії за віком на пільгових умовах призначаються працівникам за списками № 1 та № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженими постановами Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 року № 36 і за результатами атестації робочих місць, проведення якої передбачає, зокрема, санітарно-гігієнічні дослідження виробничого середовища, важкості й напруженості трудового процесу, за якими підтверджується право працівника на пільги та компенсації, пов"язані із зайнятістю в несприятливих умовах праці. Постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.1992 року № 442 зобов"язано керівників підприємств та організацій незалежно від форми власності й господарювання провести атестацію робочих місць, визначити за її результатами перелік робочих місць, виробництв, професій, посад з пільговим пенсійним забезпеченням та ознайомити з ним працюючих осіб. Відповідальність за своєчасне та якісне проведення атестації покладено на керівників підприємств, установ, організацій. Основним документом, що підтверджує право на пільгове пенсійне забезпечення за результатами атестації робочих місць за умовами праці є наказ по підприємству, організації (п. 9 Порядку проведення атестації робочих місць за умови праці, затвердженого Постановою КМУ від 01.08.1992 року № 442). Метою цієї процедури є приведення умов праці на підприємстві у відповідність до законодавства і норм Конституції України, які гарантують кожному громадянинові право на безпечні та здорові умови праці, а також пільгові умови та компенсаційні виплати у разі, якщо дотримуватися норм безпеки не є можливим. Процедура атестації робочих місць на кожному підприємстві повинна проводитися за ініціативою керівництва. Для цього затверджується графік проведення атестації і персональний склад атестаційної комісії, до якої входять, як правило, представники адміністрації підприємства (відділу кадрів, відділу техніки безпеки, члени профспілкового комітету), а також представники незалежних організацій та контролюючих органів (санепідемстанції, фахівці відділу соціального захисту населення і т.д.). Саме такий склад комісії здатний дати найбільш об"єктивну оцінку рівню шкоди умов праці на кожному конкретному робочому місці. Основними завданнями атестації робочих місць є визначення та усунення шкідливих і небезпечних виробничих факторів на робочому місці, а також причин їх виникнення. У випадку, якщо усунути шкідливі показники неможливо, робоче місце зараховується до категорії шкідливих умов праці, а для працівників, які тут працюють, надаються пільгові права на додаткову відпустку, пільгове пенсійне забезпечення, компенсаційні виплати або інші пільги відповідно до чинного законодавства. Комплексна оцінка умов праці на робочих місцях проводиться в декількох напрямках: - гігієнічна оцінка умов праці (визначаються різноманітні фактори впливу на організм працівника); - технічна оцінка (аналізується технологічна оснащеність конкретного робочого місця та його сумісність з технологічними процесами на сусідніх робочих місцях); - організаційна оцінка умов праці (рівень забезпечення працівників спецодягом і засобами захисту, відповідність робочого місця нормам та правилам санітарної безпеки і т.д.). Атестація робочих місць на виробництві ґрунтується на принципах диференціації умов праці за показниками відхилення параметрів трудового процесу та виробничої сфери від загальноприйнятих норм. При цьому всі робочі місця класифікуються за трьома групами: - оптимальні умови праці (несприятливий вплив на здоров"я робітників виключено, шкідливі виробничі фактори відсутні); - допустимі умови праці (рівень шкідливих факторів не перевищує прийнятих норм, а можливі негативні прояви несприятливого впливу умов праці на здоров"я працівників не мають короткострокових або довгострокових наслідків); - шкідливі і небезпечні умови праці (рівень шкідливих факторів виробничої сфери перевищує прийняті норми і може викликати функціональні порушення в організмі робітників). Невідповідності умов праці на кожному конкретному робочому місці нормам безпеки, затверджених законодавством, визначаються атестаційною комісією в результаті проведення цілого комплексу перевірок, в тому числі, лабораторних випробувань, шляхом зіставлення отриманих показників з нормативами. У результаті проведення атестації на підприємстві формується перелік робочих місць, для яких слід розробити заходи щодо поліпшення умов праці, а також складається список посад і професій, працівники яких мають право на пільги і компенсації. Своєчасне проведення атестації робочих місць дозволяє роботодавцям уникнути можливих конфліктів з працівниками щодо права на пільги і компенсації, а самим працівникам - захистити своє право на безпечні умови праці. Результати атестації використовуються при встановленні пенсій за віком на пільгових умовах, пільг і компенсацій за рахунок підприємств та організацій, обґрунтуванні пропозицій про внесення змін і доповнень до списків № 1 та № 2 виробництв, робіт, професій, посаді і показників, що дають право на пільгове пенсійне забезпечення, а також для розробки заходів щодо поліпшення умов праці та оздоровлення працюючих. Для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників, у яких має бути зазначено: період роботи, що зараховується до спеціального стажу; професію або посаду; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування Списків або їхні номери, куди включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видано таку довідку, що передбачено п. 20 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637 (зі змінами, внесеними постановою від 05.07.2006 року № 920). Крім довідки додається копія (копії) наказу (наказів) підприємства про результати атестації робочих місць з додатком, у якому зазначено перелік робочих місць та їхнє право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 чи № 2. Під час визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах застосовують Списки, чинні на період роботи особи, тобто: 1) якщо пільгова робота до 31.12.1991 року - застосовуються Списки № 1, № 2, затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 року № 1173; 2) якщо пільгова робота продовжується після 01.01.1992 року (або тільки почалась після цієї дати), але не більше як до 11.03.1994 року, - застосовуються Списки № 1, № 2, затверджені постановою Кабінету Міністрів СРСР від 26.01.1991 року № 10; 3) якщо пільгова робота продовжується після 11.03.1994 року (або тільки почалась після цієї дати), але не більше як до 16.01.2003 року, - застосовуються Списки № 1, № 2, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 року № 162; 4) якщо пільгова робота продовжується після 16.01.2003 року (або тільки почалась після цієї дати) - застосовуються Списки № 1, № 2, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 року № 36. При цьому до пільгового стажу зараховують весь період роботи на відповідних посадах або за професіями незалежно від дати внесення цієї посади чи професії у Списки. Слід зазначити, що підприємства та організації несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам або державі внаслідок несвоєчасного оформлення або подання пенсійних документів, а також за видачу недостовірних документів, і відшкодовують її. З наведеного можна зробити висновок про те, що зберігається порядок покриття витрат на виплату і доставку пільгових пенсій, що діяв до набрання чинності Законом України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування". Відповідно до п. 1, 2 ст. 1 Закону України "Про збір на обов"язкове державне пенсійне страхування" платниками такого збору є: суб"єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності, їх об"єднання, бюджетні, громадські та інші установи та організації, об"єднання громадян та інші юридичні особи, а також фізичні особи - суб"єкти підприємницької діяльності, які використовують працю найманих працівників; філії, відділення та інші відокремлені підрозділи платників податку, що не мають статусу юридичної особи, розташовані на території іншої, ніж платник збору, територіальної громади. Згідно із аб. 4 п. 1 ст. 2 вказаного Закону для визначених платників збору об"єктом оподаткування є також фактичні витрати на виплату і доставку пенсій, призначених відповідно до п. "б"-"з" ст.. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення" до досягнення працівниками пенсійного віку, передбаченого ст.. 12 цього Закону. Відповідно до аб. 3 п. 1 ст. 4 Закону України "Про збір на обов"язкове державне пенсійне страхування" встановлюються ставки збору на обов"язкове державне пенсійне страхування в розмірі 100 % від об"єкта оподаткування, визначеного аб. 4 п. 1 ст. 2 цього Закону. Отже, фактичні витрати на виплату і доставку пенсій за віком на пільгових умовах за Списком № 2 покриваються підприємством, робота на якому дає право на пільгову пенсію. Законом України "Про загальнообов"язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що підприємства та організації з коштів, призначених на оплату праці, вносять до Пенсійного фонду плату, що покриває фактичні витрати на виплату і доставку пенсій працівникам, зайнятим повний робочий день на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці. Підприємство, на якому працював позивач, на даний час не ліквідовано і продовжує працювати, а тому позивач має можливість звернутися до цієї організації. Крім того, пенсія призначається на підставі уточнюючої довідки, а саме даних, що передбачені п. 20 Порядку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.93 р. № 637, виданих підприємством, установою, організацією. Як вбачається з письмових матеріалів справи, позивач [PERSON] звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Для визначення права на призначення пенсії за віком із зниженням пенсійного віку позивачем були надані пільгові довідки № 46 від 05.12.2012 року та довідку № 48 від 12.12.2012 року, видані ПАТ "Київський завод "Радар". У довідці № 46 вказано про те, що позивач працював повний робочий день маляром з 01.02.1978 року по 31.05.1987 року та був зайнятий на роботах із застосуванням шкідливих речовин не нижче 3 класу небезпеки. Управлінням Пенсійного фонду України у Деснянському районі м. Києва було проведено перевірку первинних документів, на підставі яких була видана пільгова довідка. Перевіркою було встановлено, що в усіх наданих документах вказано про те, що позивач працював маляром в цеху № 26, але документально не підтверджено, що він був зайнятий саме на роботах з нітрофарбами, а тому підстав для зарахування стажу роботу позивача з 01.02.1978 року по 31.05.1987 року до пільгового стажу немає. У довідці від 12.12.2012 року № 48 вказано про те, що атестація робочого місця не проводилась, а тому до пільгового стажу роботи позивача можливо зарахування лише періоду його роботи з 01.06.1987 року по 21.08.1992 рік, що становить 5 років 2 місяці 21 день. Враховуючи викладене вище, можна зробити переконливий висновок про те, що підстав для призначення позивачу [PERSON] пільгової пенсії немає, оскільки у нього відсутні документи, що підтверджують його пільговий стаж, необхідний для призначення такої пенсії. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 94 КАС України судові витрати суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного та

Результат розгляду: denied