Рішення адміністративного суду від 2014-04-03 00:00:00+03

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання неправомірною відмови в перерахунку починаючи з 01.01.12р. та виплаті щомісячного довічного грошового утримання відповідно до зарплати працюючого на відповідній посаді судді та зобов'язання відповідача здійснити з 01.01.12р. перерахунок щомісячного довічного грошового утримання залежно від зарплати, працюючого на відповідній посаді судді, тобто 86% зарплати (посадовий оклад плюс 70% вислуги судді Апеляційного суду Київської області), а також виплатити таке щомісячне грошове утримання. Постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 30.12.13р. адміністративний позов задоволено: визнано неправомірною відмову відповідача у здійсненні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання з 03.06.13р. та зобов'язано провести позивачу перерахунок щомісячного довічного грошового утримання з 03.06.13р., з урахуванням проведених виплат. Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач подала апеляційну скаргу, у якій просить суд змінити постанову в частині періоду, за який підлягають задоволенню позовні вимоги та резолютивної частини у редакції заявлених позовних вимог. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції безпідставно задоволено позовні вимоги починаючи з 03.06.13р., а не з 01.01.12р. Також апелянт вказує на те, що резолютивна частина постанови не є конкретною, що може завадити її належному виконанню. Не погоджуючись з вказаною постановою, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить суд скасувати постанову з мотивів порушення судом норм матеріального права та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову. У судовому засіданні апелянти підтримали доводи апеляційних скарг. Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, розглянувши матеріали справи та апеляційні скарги позивача та відповідача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, тоді як апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що розрахунок розміру довічного грошового утримання позивача слід здійснювати з заробітної плати судді, який працює на відповідній посаді. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, у травні 1995 року позивач була звільнена у відставку з посади судді Апеляційного суду Київської області. Згідно довідки Апеляційного суду Київської області від 19.06.13р. №04-25/48, суддівська винагорода судді, який працює на відповідній посаді станом 01.01.12р. складала 16 051,40 грн., в т.ч. посадовий оклад: 9 442 грн., вислуга років 6 609,40 грн.; станом на 01.04.12р. - 16 363,90 грн., в т.ч. посадовий оклад: 9 627 грн., вислуга років 6 738,90 грн.; станом на 01.07.12р. - 16 486,60 грн., в т.ч. посадовий оклад: 9 698 грн., вислуга років 6 788,60 грн.; станом на 01.10.12р. - 16 724,60 грн., в т.ч. посадовий оклад: 9 838 грн., вислуга років 6 886,60 грн.; станом 01.12.12р. - 16 964,30 грн., в т.ч. посадовий оклад: 9 979 грн., вислуга років 6 985,30 грн., станом на 01.01.13р. 21 448,90 грн., в т.ч. посадовий оклад: 12 617 грн., вислуга років 8 831,90 грн. Позивач звернулась до Управління Пенсійного фонду України в Солом'янському районі м. Києва із заявою про перерахунок розміру призначеної їй грошової допомоги у відповідності до заробітної плати судді, працюючого на відповідній посаді. Відповідач листом 07.08.13р. відмовив у здійсненні перерахунку з посиланням на вимоги ст. 138 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», а саме на те, що такі перерахунки проводяться лише суддям Конституційного суду України. Іншого порядку чинним законодавством України не передбачено. Відповідно до частини четвертої статті 43 Закону України «Про статус суддів" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. Аналогічна норма була закріплена і в частині третій статті 138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (у редакції Закону України від 07.07.2010 р. № 2453-VI), який набрав чинності з 30 липня 2010 року. Відповідно до вказаної норми щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді. Разом з тим, Законом України від 08.07.2011 р. № 3668-VI "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", який набрав чинності з 1 жовтня 2011 року, частину третю і п'яту статті 138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" викладено в новій редакції, згідно з якою щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді (частина третя статті 138 Закону). Максимальний розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність (частина п'ята статті 138 Закону). Таким чином, щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, але не більше десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. В даному випадку позивачу має виплачуватись щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 86 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. Спір у справі виник щодо величини, з якої нараховується довічне грошове утримання позивача, а саме заробітної плати судді, який працює на відповідній посаді. Враховуючи зміст вказаних норм, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розрахунок розміру довічного грошового утримання позивача слід здійснювати з заробітної плати судді, який працює на відповідній посаді. Слід зазначити, що положення частини третьої статті 138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону України від 08 липня 2011 року N 3668-VI визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року N 3-рп/2013. Відповідно до статті 152 Конституції України закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Предметом цього спору є перерахунок довічного грошового утримання судді з червня 2013року, а отже на момент виникнення спірних відносин їх правове регулювання здійснювалося відповідно до частини третьої статті 138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції Закону України від 08 липня 2011 року N 3668-VI. Покликання апелянта відповідача на те, що Законом України «Про судоустрій і статус суддів» не передбачено здійснення перерахунку грошового утримання судді у відставці - не заслуговують на увагу, оскільки Законом чітко встановлений порядок визначення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Вищевикладеним спростовуються доводи апеляційної скарги відповідача. Так, відповідно до ст. 201 КАС України, підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є: правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права; вирішення не всіх позовних вимог або питань. Суд першої інстанції, вирішуючи справу по суті не вирішив частину позовних вимог щодо здійснення перерахунку та виплати позивачу щомісячного довічного грошового утримання за період з 01.01.12р. по 02.06.13р., а відтак в цій частині постанова Солом'янського районного суду м. Києва від 30.12.13р. підлягає зміні, виходячи з наступного. Частиною 2 ст. 99 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Статтею 100 КАС України передбачено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позивач звернулась до суду 03.12.13р., а відтак з урахування строків встановлених ст. 99 КАС України, позовні вимоги в частині здійснення перерахунку та виплати щомісячного довічного грошового утримання за період з 01.01.12р. по 02.06.13р. підлягають залишенню без розгляду. Доводи апелянта позивача про те, що строки не пропущені не заслуговують на увагу. Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення їх прав, свобод чи інтересів. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов'язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав. З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про зміну резолютивної постанови Солом'янського районного суду м. Києва від 30.12.13р.

Результат розгляду: partial