Рішення адміністративного суду від 2014-02-19 00:00:00+02

27 березня 2013 року [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом, яким просив визнати неправомірним дії Управління Пенсійного фонду України в Долинському районі Івано-Франківської області щодо не врахування стажу роботи в Іраку за період з 18.02.1990 року по 28.01.1991 року згідно довідки від 05.05.1991 року №12/212; визнати неправомірними та скасувати розпорядження відповідача про призначення пенсії по інвалідності без врахування стажу роботи в Іраку за період з 18.02.1990 року по 28.01.1991 року згідно довідки від 05.05.1991 року №12/212 та зобов'язати відповідача здійснити призначення та перерахунок пенсії по інвалідності з 09.02.2010 року з врахуванням стажу роботи в Іраку за період з 18.02.1990 року по 28.01.1991 року згідно довідки від 05.05.1991 року №12/212 з врахуванням індексації та перерахунків пенсії у зв'язку із збільшенням середньої заробітної плати працівників, зайнятих в галузях економіки України, а також з врахуванням прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Постановою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 15 травня 2013 року адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Долинському районі Івано-Франківської області щодо не врахування позивачу стажу роботи в Іраку за період з 18.02.1990 року по 28.01.1991 року та зобов'язано відповідача здійснити перерахунок та виплату позивачу пенсії по інвалідності з 09.02.2010 року з врахуванням стажу роботи в Іраку за період з 18.02.1990 року по 28.01.1991 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Управління Пенсійного фонду України в Долинському районі Івано-Франківської області постанову суду першої інстанції оскаржило, подало апеляційну скаргу, зазначивши, що оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить постанову суду скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні позову відмовити повністю. В обгрунтування апеляційної карги вказує, що позивачем не було надано первинних документів (зокрема самого контракту №55-079/21200), які б підтверджували період його роботи за кордоном, тому управління не мало правових підстав приймати рішення про зарахування оспорюваного періоду роботи позивача до його страхового стажу. Також судом першої інстанції не враховано положення ч. 2 ст. 99 КАС України, якою передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 100 КАС України передбачено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала. Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання на виклик суду не з'явилися, хоча належним чином були повідомленні про місце та час розгляду справи, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу згідно з п.2 ч.1 ст. 197 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скаргу Управління Пенсійного фонду України в Долинському районі Івано-Франківської області слід задоволити частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує постанову суду першої інстанції, та приймає нову постанову, якщо визнає, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, що мають значення для справи, порушив норми матеріального права, що призвели до неправильного вирішення справи. Судом встановлено, що [PERSON] з 09.02.2010 року отримує пенсію по інвалідності. Пунктом 43 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє адміністрації або особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження. Проте, в порушення даної норми управління про призначення йому пенсії не повідомило. Йому не було надано, ні копії розпорядження про здійснення перерахунку, ні інших документів, що свідчили б про це. У зв"язку з чим він звернувся до управління з відповідною заявою. На свою заяву він отримав формальну відповідь, з якої так і не зрозумів, враховано йому період роботи в Іраку до стажу чи ні. Після цього він звернувся з заявою про надання копії розпорядження про призначення пенсії та розрахунок стажу, проте на його заяву йому надано тільки копію розпорядження індивідуального перерахунку пенсії та розрахунок стажу. Тільки після отримання розрахунку стажу він зрозумів, що управлінням ПФУ в Долинському районі при розрахунку пенсії безпідставно не враховано до трудового стажу період роботи за кордоном в Іраку з 18.02.1990 року по 28.01.1991 року на підставі трудової книжки та довідки від 05.05.1991 року №12/212. При зверненні зі заявою про призначення пенсії до відповідача ним було надано трудову книжку, в якій чітко зазначено, що в період з 18.02.1990 року по 28.01.1991 року він знаходився за кордоном в Іраку. Крім того, для підтвердження даного трудового стажу ним було надано довідку від 05.05.1991 року №12/212 про те, що він дійсно працював в Іраку за період з 18.02.1990 року по 28.01.1991 року на посаді слюсаря. Дана довідка була видана на підставі контракту №55-079/21200, тобто на підставі первинного документу, як того вимагав відповідач. П. 48 Правил про умови праці радянських працівників за кордоном, які затверджені постановою Державного комітету СРСР по праці та соціальним питанням від 25.12.1974 року №365 (які є чинними), працівникам, що направлені в заклади СРСР за кордон, прийнятим на місці на штатні посади, час роботи в цих закладах зараховується до їх безперервного трудового стажу при призначенні виплат по державному соціальному страхуванню при умові поступлення на роботу по повернені в СРСР протягом двох місяців, не рахуючи проїзд до місця постійного проживання і знаходження у відпустці, не використаного за час роботи за кордоном. Проте, відповідачем безпідставно не зараховано до трудового стажу період роботи в Іраку, чим порушено його права, гарантовані Конституцією України, що і стало підставою для звернення до суду. Колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що такі дії відповідача є неправомірними з наступних підстав. Згідно ст.24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» обчислення страхового стажу відбувається за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди, що до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Відповідно до ст. 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до стажу роботи зараховується робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків. Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка працівника. Згідно п. 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року № 637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. Відповідно до п. 24 Порядку для підтвердження трудового стажу приймаються лише ті відомості про період роботи, які внесені в довідки на підставі документів. Питання, пов'язані з умовами праці радянських працівників за кордоном, врегульовано Правилами про умови праці радянських працівників за кордоном, затвердженими постановою Державного комітету СРСР по праці та соціальних питаннях від 25.12.1974 року № 365. Зі змісту п. 48 зазначених Правил про умови праці радянських працівників за кордоном вбачається, що працівникам, направленим до установ СРСР за кордоном, а також членам їх сімей, прийнятим на місці на штатні посади, час роботи в цих установах зараховується до їх безперервного трудового стажу при призначенні виплати з державного соціального страхування за умови вступу на роботу після повернення в СРСР протягом двох місяців, не враховуючи часу проїзду до місця постійного проживання і перебування у відпустці, що невикористана за час роботи за кордоном.. Згідно п. 50 Правил до стажу роботи за спеціальністю (педагогічний, медичний та інші) включається час роботи в установах СРСР за кордоном за даною спеціальністю. Відповідно до п. 52 названих Правил у трудові книжки спеціалістів, які направляються на роботу за кордон, підприємства (установи, організації) роблять запис про відрядження їх у розпорядження міністерств (відомств) для використання на роботі за кордоном. Трудові книжки спеціалістів зберігаються на підприємствах, в установах, організаціях, де вони працювали до виїзду за кордон. У п. 53 Правил вказано, що записи в трудові книжки спеціалістів проводяться після закінчення їх роботи за кордоном підприємствами (установами, організаціями), в яких вони працювали до виїзду за кордон, на підставі довідок міністерств і відомств. У довідках вказується час роботи за кордоном і займана посада, а також заснування їх видачі (номери і дати відповідних наказів). На виконання положень п.п. 52, 53 Правил про умови праці радянських працівників за кордоном у трудову книжку позивача серії [NUMBER] від 27.08.1976 року внесено запис про відкомандирування останнього в розпорядження об"єднання "Заграннафтобуд" для надання технічної допомоги в роботі за кордоном, а також про знаходження позивача за кордоном в Іраці у період з 18.02.1990 року по 28.01.1991 року, який здійснено ВО "Укрнафта" Долинським управлінням технологічного транспорту, де працював позивач до виїзду за кордон. Із проведених записів у трудовій книжці позивача встановлено, що після повернення позивача з Іраку, останній був працевлаштований слюсарем на підприємстві, де він працював до виїзду за кордон, з 15.03.1991 року, тобто з дотриманням строків, вказаних у п. 48 Правил про умови праці радянських працівників за кордоном (ст. 11-15). Факт перебування позивача за кордоном в Іраці на роботі за контрактом № 55-079/21200 на посаді слюсаря з 18.02.1990 року по 28.02.1991 року, включаючи чергову відпустку, підтверджується довідкою № 12/212 від 05.05.1991 року, виданою об"єднанням «Заграннафтобуд» Міністерства нафтової промислововсті у відповідності з законодавством про працю, що діяло на час її видачі (ст.16). Про те, що період з 18.02.1990 року по 28.02.1991 року не включений у трудовий стаж позивача з часу призначення пенсії по інвалідності з 09.02.2010 року, свідчить протокол 20087 від 12.03.2010 року та розрахунок стажу до нього, а також розпорядження 149733 від 23.07.2012 з відповідним розрахунком стажу (ст. 32-35). Колегія суддів вважає, що позивач належним чином підтвердив свій стаж роботи в Іраку у період з 18.02.1990 року по 28.02.1991 року, представивши трудову книжку, яка є основним документом про підтвердження трудової діяльності особи, а також довідку з підприємства, де він працював, в якій зазначено період роботи та посада, яку займав позивач у цей період. Дана довідка видана з дотриманням норм чинного на той час законодавства та містить посилання на контракт, на підставі якого працював позивач. А тому, суд вважає, що управління безпідставно відмовило позивачу у включенні до його трудового стажу періоду його роботи в Іраку, дії відповідача з цього приводу є протиправними, такими, що порушують права позивача, та підлягають поновленню, а позов в цій частині слід задоволити. Суд першої інстанції правильно вказав, що позовна вимога про зобов'язання відповідача провести перерахунок з врахуванням індексації та перерахунків пенсії у зв'язку із збільшенням середньої заробітної плати працівників, зайнятих в галузях економіки України, а також з врахуванням прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, додаткового вирішення не потребує, оскільки обов'язком відповідача є враховувати всі вимоги пенсійного законодавства при призначенні та перерахунку пенсії, а суд захищає та відновлює тільки порушені пенсійні права особи. Разом з тим, судом першої інстанції не враховано положення ч. 2 ст. 99 КАС України, якою передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. При вирішенні справи суд першої інстанції не правильно застосував вимоги ч. 1 ст. 100 КАС України, згідно з якою адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала. Оскільки позивач звернувся до суду 27.03.2013 року та не навів жодних поважних причин пропуску ним строку звернення до суду, колегія суддів приходить до висновку про залишення без розгляду позовних вимог за період з 09.02.2010 року по 26.09.2012 року. Таким чином позивач має право на перерахунок та виплату пенсії по інвалідності в межах строку звернення до суду, тобто з 27.03.2013 року. Частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади, до яких належать органи державної податкової служби та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дір бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. За наведених обставин суд приходить до висновку, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, а тому постанова суду підлягає скасуванню з постановленням нової, якою позов задоволити повністю.

Результат розгляду: partial