Рішення адміністративного суду від 2014-03-26 00:00:00+02

В січні 2012 року [PERSON] звернувся до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області з адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду у м. Хмельницький про зобов'язання призначити пенсію державного службовця та здійснити її перерахунок. Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області постановою від 16 лютого 2012 року вказаний позов задовольнив повністю. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим, апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову. Зокрема, обгрунтовуючи апеляційні вимоги скаржник наголошує, що відповідно до Закону України "Про державну службу" пенсії призначаються лише при наявності відповідного стажу роботи і тільки суддям у відставці, що не враховано судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати, виходячи з наступного. Як досліджено з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, предметом спору у даній справі слугує протиправна, на думку скаржника, відмова Пенсійного фонду у призначенні пенсії позивачу державного службовця з посиланням на Закон України "Про державну службу". Суд першої інстанції при ухваленні оскарженої постанови виходив з того, що відповідачем не доведено правомірності прийнятого ним рішення про відмову у призначенні позивачу пенсії державного службовця, а відтак адміністративний позов належить задовольнити. Проте до зазначених висновків суду першої інстанції, колегія суддів ставиться критично, з огляду на наступне. Особливий статус судді, гарантії його незалежності визначено Конституцією і законами України, зокрема - на час виникнення спірних відносин - Законом України "Про судоустрій і статус суддів" (надалі - Закон №2453-VI). Згідно з частиною другою статті 1 Закону №2862-XII судді є посадовими особами судової влади, які відповідно до Конституції України наділені повноваженнями здійснювати правосуддя і виконувати свої обов'язки на професійній основі в Конституційному Суді України та судах загальної юрисдикції. Статтею 1 Закону України "Про державну службу" (надалі - Закон України №3723-XII) державна служба в Україні визначена як професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Згідно зі статтею 2 вказаного Закону посада - це визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень. Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що суддя, на якого поширюється дія положень статей 1, 2 Закону України "Про державну службу", є державною службовою особою, яка здійснює функції представника державної судової влади на постійній основі, наділений повноваженнями здійснювати правосуддя та одержує суддівську винагороду за рахунок державних коштів. Статтею 23 Закону України "Про державну службу" встановлено граничний вік перебування на державній службі, який на час виникнення спірних відносин становив 60 років для чоловіків і 55 років для жінок. Крім того, вказаною статтею визначено, що у разі необхідності керівник державного органу за погодженням з Начальником Головного управління державної служби при Кабінеті Міністрів України може продовжити термін перебування на державній службі, але не більш як на п'ять років. У виняткових випадках після закінчення цього терміну державні службовці можуть бути залишені на державній службі лише на посадах радників або консультантів за рішенням керівника відповідного державного органу. Таким чином, Конституцією України та Законом України "Про судоустрій і статус суддів" визначено граничний вік перебування судді на посаді - 65 років, при цьому граничний вік перебування на державній службі фактично є пенсійним віком для цієї категорії працівників. Пенсійне забезпечення державних службовців регулюється статтею 37 Закону України "Про державну службу", яка, зокрема, визначає підстави для виходу на пенсію державних службовців та її розмір, а також передбачає, що пенсія державному службовцю виплачується незалежно від його заробітку (прибутку), одержуваного після виходу на пенсію. Зокрема, вказаною статтею встановлено, що особі, якій призначена пенсія відповідно до цієї статті та яка продовжує працювати на державній службі, виплачується пенсія у розмірі, обчисленому відповідно до Закону України від 9 липня 2003 року №1058-IV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (надалі - Закон №1058-IV), а після звільнення - у розмірі, обчисленому відповідно до Закону України "Про державну службу". При ухваленні оскаржуваної постанови, судом першої інстанції не враховано той факт, що позивач на даний час незважаючи на досягнення ним пенсійного віку, не є у відставці, а продовжує далі працювати на посаді судді, а відтак останньому правомірно виплачується пенсія відповідно до Закону Українпи "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", тобто на загальних підставах, до моменту його виходу у відставку. Відповідно до ст.138 Закону №2453-VI, судді, який пішов у відставку, при досягненні пенсійного віку виплачується пенсія на умовах передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу" або, за його вибором, щомісячне довічне грошове утримання. Суддя у відставці, який не досяг пенсійного віку, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею (суддею у відставці) пенсійного віку за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання або за його вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених ст. 37 Закону України "Про державну службу". Вказана стаття, як і в цілому Закон України "Про судоустрій і статус суддів" посилює гарантії незалежності суддів порівняно з іншими категоріями державних службовців, право на пенсію яких передбачено статтею 37 Закону України "Про державну службу". Зокрема, вона передбачає можливість вибору суддею одного з двох варіантів соціального забезпечення у разі виходу у відставку - отримання пенсії на умовах, визначених статтею 37 Закону України "Про державну службу", або неоподаткованого щомісячного довічного грошового утримання. Зазначеною статтею в редакції Закону № 3668-VI встановлено, що особі, якій призначена пенсія відповідно до цієї статті та яка продовжує працювати на державній службі, виплачується пенсія у розмірі, обчисленому відповідно до Закону № 1058-IV, а вже безпосередньо після звільнення - у розмірі, обчисленому відповідно до Закону № 3723-XII. На підставі викладеного, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним обставинам та зібраним по справі доказам, не правильно застосував норми матеріального права, у зв'язку із чим, ухвалив рішення, яке підлягає скасуванню. Відповідно до статті 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Результат розгляду: denied