Рішення адміністративного суду від 2014-01-22 00:00:00+02

14 листопада 2013 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов товариства з обмеженою відповідальністю «Техенергохім» (далі - позивач) до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області (далі - відповідач), в якому позивач просить суд: - визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення форми «Р» від 20.09.2012 р. №0000722212; - зобов'язати відповідача у встановленому законодавством порядку скласти та направити до казначейської служби висновок про повернення ТОВ «Техенергохім» з Державного бюджету України надмірно сплаченого податку в сумі 93260,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на безпідставність висновків податкового органу, яких він дійшов за результатами позапланової перевірки, по взаємовідносинах позивача з ТОВ «Автопарітет-Д», оскільки отримані від ТОВ «Автопарітет-Д» матеріальні цінності використовувалися в господарській діяльності позивача, а під час перевірки надані всі документи, які підтверджують фактичне здійснення вказаних операцій. Крім того, зазначає, що податковий орган не наділеним повноваженнями визнавати угоди між суб'єктами господарювання нікчемними. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги. Відповідач проти позову заперечує. Зазначає, що перевіркою контрагента позивача ТОВ «Автопарітет-Д» співробітники податкового органу дійшли висновку про відсутність фактів підтвердження поставок товару від ТОВ «Автопарітет-Д», а також те, що операції з вказаним контрагентом не були спрямовані на настання реальних наслідків та використовувались контрагентами з метою формування податкового кредиту. Крім того, зазначає, що ДПІ у Ленінському районі Запоріжжя отримано постанову про порушення кримінальної справи у відношенні директора ТОВ «Автопарітет-Д» [PERSON] по ч.3 ст.212, ч.3 ст.358 КК України. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ТОВ «Техенергохім» з питань дотримання вимог діючого податкового законодавства по взаємовідносинам ТОВ «Автопарітет-Д» (код ЄДРПОУ 36901597) за період з 01.07.2010 р. по 31.12.2010 р., за результатами якої складено акт №2104/22-12/22161169 від 19.09.2012 р. Перевіркою встановлено порушення ТОВ «Техенергохім»: - п.5 ст.203, п.1, п.2 ст.215, п.1 ст.216, ст.228, ст.626, ст.629, ст.650, ст.655, ст.658, ст.662 ЦК України в частині недодержання вимог зазначених статей в момент вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними по правочинах, здійснених ТОВ «Техенергохім» при визначенні податкового кредиту по взаємовідносинах з ТОВ «Автопарітет-Д» (код ЄДРПОУ 36901597) на суму податку на додану вартість 74608,00 грн.; - пп.7.2.4 п.7.2, пп.7.4.1 п.7.4, пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» внаслідок чого занижено податок на додану вартість, яка підлягає сплаті до бюджету, у розмірі 74608,00 грн. за липень 2010 року. 20 вересня 2012 року ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя на підставі акту перевірки №2104/22-12/22161169 від 19.09.2012 р. прийнято податкове повідомлення - рішення №0000722212, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 93260,00 грн., у т.ч. за основним платежем 74608,00 грн. та за штрафними санкціями 18652,00 грн. Не погодившись з прийнятим податковим повідомленням - рішенням, позивач звернувся до суду. З матеріалів справи судом встановлено, що підставою для прийняття спірного податкового повідомлення - рішення став висновок податкового органу про відсутність фактів підтвердження поставок товару від ТОВ «Автопарітет-Д», а також те, що операції з вказаними контрагентами не було спрямовано на настання реальних наслідків та використовувались контрагентами з метою формування податкового кредиту. Суд, вважає за необхідне відмітити наступне. Суд зазначає, що відповідно до пп.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається, виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Згідно пп.7.4.2 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку у порядку, передбаченому статтею 9 цього Закону. Відповідно до пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту). Згідно пп.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається: дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг). Для отримання права сформувати податковий кредит із сум податку на додану вартість, сплачених в ціні придбаного товару (робіт, послуг), платник податку на додану вартість повинен мати, зокрема, податкові накладні, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначений для використання в господарській діяльності. Таким чином, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Аналогічна позиція висловлена також Верховним Судом України у справах, пов'язаних з визначенням податкових зобов'язань з ПДВ та бюджетним відшкодуванням ПДВ, в яких Верховний Суд України звертає увагу на необхідність з'ясування судами при розгляді справ на те, чи мали операції з придбання та реалізації товарів (послуг) реальний характер, як перевозились і зберігались товари (чиїм транспортом, за чий рахунок, яким є розмір витрат, якою особою виконувались роботи чи надавались послуги, які матеріали використовувалися для виконання робіт), чи були такі операції взагалі можливі з урахуванням оперативності їх проведення та інш. Таким чином, підставою для включення витрат до складу валових витрат та податкового кредиту є їх безпосередній зв'язок з господарською діяльністю платника податку та належне документальне оформлення. Правильність формування платником податків витрат в податковому обліку вимагає наявності зв'язку таких витрат з його господарською діяльністю. Суд зазначає, що відповідно до ч.4 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України, обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. З акту перевірки судом встановлено, що між позивачем та ТОВ «Автопарітет-Д» укладено договори №7-19 від 08.04.2010 р., №19-30 від 08.04.2010 р., №9-31 від 17.05.2010 р.(а.с. 55-57), відповідно до умов яких продавець - ТОВ «Автопарітет-Д» зобов'язується передати у власність покупця - ТОВ «Техенергохім» товар, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар у відповідності до умов договору. Виконання умов договору підтверджується наданими підчас перевірки податковими накладними №456, 54, 374 та видатковими накладними №456,54,374 (стор. акту перевірки 7), що не заперечується податковим органом. На підтвердження використання в господарській діяльності товару отриманого від ТОВ «Автопарітет-Д», до матеріалів справи надано витяг з журналу реєстрації довіреностей, відповідно до якого товар від ТОВ «Автопаритет-Д» за вищевказаними договорами отримувала Лаушкіна Л.К.(а.с. 58). Крім того, на підтвердження використання в господарській діяльності товару від ТОВ «Автопаритет-Д» до матеріалів справи позивачем надано акт внутрішнього переміщення основних засобів (а.с. 59-67, 88-90). На підтвердження транспортування товару від ТОВ «Автопаритет-Д» до матеріалів справи надано товаро-транспортні накладні (а.с. 68-70). На підтвердження наявності у позивача власного автомобільного транспорту, яким здійснювалось перевезення вантажу від ТОВ «Автопаритет-Д», до матеріалів справи надано тимчасовий реєстраційний талон №460260 на вантажний транспортний засіб МАЗ д.н. АР2457ВС (а.с. 76). На підтвердження наявності у позивача складських приміщень до матеріалів справи надано договір купівлі-продажу, договір суборенди приміщення, договір оренди земельної ділянки, додаткову угоду до договору оренди землі від 28.02.2006 р. №040626100137 (а.с.77-84). Щодо оплати товару отриманого від ТОВ «Автопарітет-Д», суд зазначає, що з пояснень представника позивача встановлено, що на час розгляду справи в суді позивач не розрахувався з контрагентом у зв'язку з виникненням сумнівів щодо правомірності здійснення ним господарської діяльності, а саме у зв'язку з порушенням відносно директора ТОВ «Автопарітет-Д» кримінальної справи. З матеріалів справи встановлено, що висновок відповідача про безтоварних характер операції між позивачем та ТОВ «Автопарітет-Д» ґрунтується на висновках податкового органу про відсутність у позивача документів: підтверджуючих проведення розрахунків між позивачем та ТОВ «Автопарітет-Д», довіреностей на відвантаження товару, товаро-транспортних накладних. Крім того, висновок відповідача про безтоварних характер операції між позивачем та ТОВ «Автопарітет-Д» ґрунтується на отриманій постанові про порушення кримінальної справи відносно директора ТОВ «Автопарітет-Д» [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.212, ч.3 ст.358 КК України та вироку Ленінського районного суду м. Луганська, яким директора ТОВ «Автопарітет-Д» [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.27, ч.1 ст.205, ст.358, ч.2 ст.27 ч.4 ст.358 Кримінального кодексу України. Також представник відповідача зазначає, що при допиті [PERSON] зазначив, що жодної господарської діяльності, як керівник ТОВ «Автопарітет-Д» не здійснював, а директором зазначеної фірми став лише за фінансову винагороду, без мети провадження господарської діяльності. Суд зазначає, що відповідно до ч.4 ст.72 КАС України вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою. Представником відповідача надано вирок Ленінського районного суду м. Луганську від 15.02.2013 року у справі №1-60/13, яким [PERSON] визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.27 ч.1 ст.205, ч.2 ст.27 ч.4 ст.358 Кримінального кодексу України. Водночас, при розгляді вказаної кримінальної справи судом встановлено наступні обставини (мовою оригіналу): «В конце декабря 2009 года в городе Луганске [PERSON], действуя повторно, предложил [PERSON] создать ранее не зарегистрированный субъект предпринимательской деятельности ООО «Автопаритет -Д», в котором [PERSON] необходимо стать директором, за ежемесячное денежное вознаграждение в сумме 1000 гривен. При этом [PERSON] сообщил [PERSON], что он не будет заниматься предпринимательской деятельностью, лишь оформит документы на приобретение предприятия, будет числиться директором, а учредительные документы передаст [PERSON]. Согласившись с предложением [PERSON], 19 января 2010 года [PERSON] у частного нотариуса [PERSON] нотариально заверил устав ООО «Автопаритет - Д» от 11 декабря 2009 года, а так же заказал составление и нотариальную заверение доверенности на имя [PERSON]. При этом [PERSON] и [PERSON] не собирались заниматься предпринимательской деятельностью, поэтому в устав были внесены заведомо ложные сведения о видах деятельности ООО «Автопаритет -Д». [PERSON] получил справку о взятии предприятия на налоговый учет в Ленинской МГНИ города Луганска и свидетельство плательщика НДС №246931 от 11 февраля 2010 года. 4 февраля 2010 года [PERSON] открыл счет в ПАО «Энергобанк» № 260053314401, 01 июля 2010 года счет № 26000016554001 в филиале РУПАО КБ «Пивденбанк». 08 июля счет № 26003044378001 в АО «ТАСкомбанк» (АБ «Бизнес Стандарт»). После чего, [PERSON] все учредительные документы передал [PERSON] Таким образом, [PERSON] совершил организацию фиктивного предпринимательства, по признаку повторности, и подделку документов, по предварительному сговору группой лиц, использование поддельных документов. [PERSON] являлся соисполнителем в создании субъекта предпринимательской деятельности «Автопаритет -Д», и подделку документа по предварительному сговору группой лиц и использование поддельного документа. Допрошенный в судебном заседании подсудимый [PERSON] свою вину в организации создания ООО «Автопаритет -Д», по признаку повторности; в подделке документов, по предварительному сговору группой лиц; использовании поддельных документов признал полностью и показал, что создал предприятие для занятия деятельностью, указанной в уставе, но на имя [PERSON], так как уже имел предприятие зарегистрированное на себя. Использовал устав и доверенность для осуществления деятельности предприятия. Допрошенный в судебном заседании подсудимый [PERSON] свою вину в приобретении ООО «Автопаритет -Д» признал полностью и пояснил, что совершил он это преступление по просьбе [PERSON], так как последний предожил ему за это денежные средства. Достоверно знал, что никакой деятельностью этого предприятия он заниматься не будет. Действительно оформил все необходимые документы по приобретению «Автопаритет -Д» и передал их [PERSON]. Использовал по договоренности с [PERSON] копию Устава, заверенного нотариусом для открытия счетов. В своей совокупности собранные по делу доказательства свидетельствуют о доказанности вины [PERSON] в организации фиктивного предпринимательства, по признаку повторности, и подделку документов, по предварительному сговору группой лиц, использование поддельных документов, а также доказанности вины [PERSON] в соисполнительстве при создании субъекта предпринимательской деятельности «Автопаритет -Д», подделке документа по предварительному сговору группой лиц и использование поддельного документа.» Суд зазначає, що у вказаному вироку суду, судом встановлено, що підсудний [PERSON] створив ТОВ «Автопаритет-Д» для заняття господарською діяльністю передбаченою уставом ТОВ «Автопаритет-Д», та зареєстрував ТОВ «Автопаритет-Д» на [PERSON] лише у зв'язку з тим, що за [PERSON] вже було зареєстровано підприємство. Дійсно, підчас досудового слідства та судового розгляду кримінальної справи директор ТОВ «Автопаритет-Д» [PERSON] зазначав, що створив вказане підприємство за проханням [PERSON] та за грошову винагороду, та ніякою господарською діяльністю вказаного підприємства не займався та не планував займатися. Разом з тим, суд зазначає, що Ленінський районний суд м. Луганська при розгляді кримінальної справи відносно [PERSON] не встановив фактів того, що ТОВ «Автопарітет-Д» не здійснював ніякої господарської діяльності та операції від його імені є безтоварними. Під час досудового слідства та судового розгляду кримінальної справи господарські операції, вчинені від імені ТОВ «Автопарітет-Д» не були дослідженні. Крім того, суд зазначає, що вироком Ленінського районного суду м. Луганська виправдано [PERSON] та [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.27 ч.3 ст.212 Кримінального кодексу України (умисно ухилилися від сплати в бюджет податку на додану вартість за липень 2010 року в розмірі 3298917,29 грн., що спричинило недоотримання бюджетом коштів в особливо великому розмірі) через відсутність в діях підсудних події злочину, яка характеризує об'єктивну сторону злочину. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що посилання податкового органу на вирок Ленінського районного суду м. Луганська є безпідставним, оскільки цим вироком не встановлено фактів, які є предметом доказування у даній адміністративній справі. Порушення чинного законодавства, в яких визнано винними [PERSON] та [PERSON] не свідчать про те, що операції з ТОВ «Автопарітет-Д» не були спрямовані на настання реальних наслідків та використовувались контрагентами з метою формування податкового кредиту. Отже, враховуючи наявність у позивача первинних документів податкової та бухгалтерської звітності, обов'язковість ведення яких передбачена чинним законодавством, суд вважає необґрунтованими висновки податкового органу про порушення ТОВ «Техенергохім» вимог податкового законодавства, а податкове повідомлення - рішення - протиправним, тому вимоги позивача щодо скасування спірного податкового повідомлення - рішення є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача про зобов'язання відповідача у встановленому законодавством порядку скласти та направити до казначейської служби висновок про повернення ТОВ «Техенергохім» з Державного бюджету України надмірно сплаченого податку в сумі 93260,00 грн., суд зазначає наступне. Суд зазначає, що відповідно до пп.14.1.182 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України помилково сплачені грошові зобов'язання - суми коштів, які на певну дату надійшли до відповідного бюджету від юридичних осіб (їх філій, відділень, інших відокремлених підрозділів, що не мають статусу юридичної особи) або фізичних осіб (які мають статус суб'єктів підприємницької діяльності або не мають такого статусу), що не є платниками таких грошових зобов'язань, а згідно пп.14.1.155 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України надміру сплачені грошові зобов'язання - суми коштів, які на певну дату зараховані до відповідного бюджету понад нараховані суми грошових зобов'язань, граничний строк сплати яких настав на таку дату. З матеріалів справи встановлено, що позивачем в добровільному порядку, платіжним дорученням №416 від 31.08.2012 р., сплачено суму узгодженого, на момент сплати, податкового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 93300,00 грн. (а.с. 44). Враховуючи вищевказані норми Податкового кодексу України, суд дійшов висновку, що кошти, які позивач просить повернути, як надмірно/помилково сплачені не є такими відповідно до приписів пп.14.1.155, 14.1.182 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, а є сплаченою сумою узгодженою (на момент сплати) податкового зобов'язання з податку на додану вартість. Крім того, суд зазначає, що стаття 43 Податкового кодексу України передбачає порядок та умови повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань. Так, відповідно до п.43.1 ст.43 Податкового кодексу України помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов'язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті та статті 301 Митного кодексу України, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу. Згідно п.43.3 ст.43 Податкового кодексу України обов'язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов'язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються контролюючим органом на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми. Платник податків подає заяву на повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань у довільній формі, в якій зазначає напрям перерахування коштів: на поточний рахунок платника податків в установі банку; на погашення грошового зобов'язання (податкового боргу) з інших платежів, контроль за справлянням яких покладено на контролюючі органи, незалежно від виду бюджету; повернення готівковими коштами за чеком у разі відсутності у платника податків рахунку в банку. Контролюючий орган не пізніше ніж за п'ять робочих днів до закінчення двадцятиденного строку з дня подання платником податків заяви готує висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подає його для виконання відповідному органові, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів. На підставі отриманого висновку орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів протягом п'яти робочих днів здійснює повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань платникам податків у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. (п.43.4, 43.5 ст.43 Податкового кодексу України). Отже, суд зазначає, що передумовою для повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань є виникнення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань, звернення платника податків з відповідною заявою до контролюючого органу та відсутність податкового боргу у такого платника податку. Враховуючи викладене, те, що податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо: рішенням суду, що набрало законної сили, скасовується повідомлення-рішення контролюючого органу або сума податкового боргу, визначена в податковій вимозі (пп.60.1.4 п.60.1 ст.60 Податкового кодексу України), звернення позивача з вимогою про зобов'язання відповідача у встановленому законодавством порядку скласти та направити до казначейської служби висновок про повернення ТОВ «Техенергохім» з Державного бюджету України надмірно сплаченого податку в сумі 93260,00 грн. є передчасним та таким, що задоволенню не підлягає. Стаття 19 Конституції встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В силу ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідачем не доведено правомірність прийняття оскаржуваного податкового повідомлення - рішення. Відповідно до п.3 ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій, бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, серед іншого, чи прийняті вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. При розгляді справи встановлено, що при прийнятті оскаржуваного податкового повідомлення - рішення відповідач діяв необґрунтовано, тобто без врахування всіх обставин, які мають значення при прийнятті рішення. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Техенергохім».

Результат розгляду: partial