Рішення адміністративного суду від 2014-02-17 00:00:00+02

Працівниками Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міністерства доходів і зборів України у м. Києві було проведено документальну позапланову виїзну перевірку товариства з обмеженою відповідальністю «Енергосервіс Груп» з питань повноти та достовірності сплати до бюджету податків при проведенні фінансовогосподарських взаємовідносин із ТОВ «Алатар-Техно», ТОВ «Спрос Юей», ТОВ «Зв'язок-Буд» та ТОВ «Едвертайзінг Консалт» за період з 01.01.2011р. по 31.07.2013р. За результатами перевірки складено акт від 30.08.2013р. №299/26-55-2208/37402435 (надалі - акт перевірки). Проведеною перевіркою встановлено допущення позивачем порушень ст.134, п.п.138.1.1 п.138.1, п.138.2 ст.138, п.п.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено податок на прибуток у сумі 530 420,00 грн.; п.185.1 ст.185, п.198.1, п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем завищено податковий кредит у сумі 461 232,00 грн. У зв'язку із встановленням допущення позивачем зазначених порушень податкового законодавства податковим органом 18.09.2013р. винесено податкові повідомлення рішення: - №52026552208, яким позивачу збільшено податкове зобов'язання з податку на прибуток на загальну суму 530 420,00 грн.; - №51926552208, яким позивачу збільшено податкове зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 647 978,00 грн., з яких за основним платежем - 461 232,00 грн., та за штрафними санкціями - 186 746,00 грн. Позивач не погоджується із прийнятими податковим органом податковими повідомленнями-рішеннями, вважає їх протиправними та надуманими, а тому звернувся до суду з позовом щодо їх скасування. Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд прийшов до переконання, про безпідставність позовних вимог, виходячи з наступних міркувань. Як вбачається з наявних матеріалів справи підставою для збільшення позивачу зобов'язань з податку на прибуток та податку на додану вартість за спірними податковими повідомленнями-рішеннями слугувало встановлення перевіркою формування позивачем валових витрат та податкового кредиту за рахунок сум сплачених при взаємовідносинах з ТОВ «Алатар-Техно», ТОВ «Спрос Юей», ТОВ «Зв'язок-Буд» та ТОВ «Едвертайзінг Консалт» за правочинами які укладено без мети настання реальних наслідків . В обґрунтування позову, представником позивача зазначено, що податковим органом зроблено хибний висновок про порушення позивачем норм податкового законодавства при здійсненні господарської діяльності з ТОВ «Алатар-Техно», ТОВ «Спрос Юей», ТОВ «Зв'язок-Буд» та ТОВ «Едвертайзінг Консалт», при цьому реальність настання наслідків за правочинами, укладеними з такими контрагентами на переконання позивача у повній мірі підтверджуються первинною документацією яка надана позивачем до матеріалів справи. В підтвердження правомірності формування валових витрат та податкового кредиту у перевіряємий період позивачем додано копії договорів, податкових та видаткових накладних, акти виконаних робіт та ін. документації, яка на переконання позивача у повній мірі підтверджує правомірність формування звітності. Натомість судом як з пояснень наданих сторонами у судових засіданнях так і з наявних матеріалів справи, встановлено, що надані позивачем матеріали не відображають реального настання наслідків за ними. З аналізу наявних матеріалів справи вбачається, що вироком Деснянського районного суду м. Києва від 11.04.2013р. по справі №754/5110/13-к встановлено, що [PERSON], засновник та директор ТОВ «Алатар-Техно» визнається винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.205 ч.1 КК України, а саме у фіктивному підприємництві, тобто придбанні суб'єкта підприємницької діяльності (юридичної особи) з метою прикриття незаконної діяльності та ст.358 ч.3 КК України, а саме у підробленні документів, які видаються та посвідчуються підприємством, які надають права та звільняють від обов'язків, з метою використання його як підроблювачем, так і іншою особою, їх збут, вчинені за попередньою змовою групою осіб. Як вбачається з письмових пояснень [PERSON], наданих ГВПМ У Деснянському р-ні м. Києва, він не непричетний до ведення фінансово-господарської діяльності на підприємстві, звітність не формував та не підписував і нікого на це не уповноважував, в кого знаходиться печатка підприємства, невідомо. Хто керував рахунком підприємства невідомо. Послуги не надавав, акти виконаних робіт не підписував, будь-які фінансово-господарські документи пов'язані з діяльністю ТОВ «Алатар-техно» не підписував. ДПІ у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві актом від 14.06.2013р. №75/22.8-15/36857386 про результати документальної невиїзної позапланової перевірки ТОВ «Спрос Юей» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2010р. по 31.12.2012р. встановлено відсутність об'єкту оподаткування податком на додану вартість та податком на прибуток підприємств по операціям з придбання та продажу товарів (робіт, послуг) за період з 31.01.2010р. по 31.12.2012р. Крім того, Згідно листа СВ ДПІ у Голосіївському районі м. Києва №753 від 06.06.2013р. не встановлено наявності жодних складських, виробничих приміщень, а також транспортних засобів ТОВ «Спрос Юей». За місцем реєстрації ТОВ «Спрос Юей» не знаходиться. Відповідно до акту від 03.06.2013р. № 1886/22-221-33542476 про результати проведення документальної позапланової невиїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю "Зв'язок-Буд" з питань правильності нарахування та повноти сплати до бюджету податку на додану вартість по придбанні товарів (робіт і послуг) у підприємств постачальників за період з 01.01.2010р. по 31.12.2012р. та подальшої їх реалізації підприємствам покупцям за період з 01.01.2010р. по 31.12.2012р., складеного ДПІ у Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м. Києва встановлено, що в ході проведення осудового розслідування по кримінальному провадженню №32012110010000004 проведено ряд обшуків, в результаті яких вилучено первинні бухгалтерські документи ТОВ "Зв'язок-Буд" за підозрою в проведенні сумнівних фінансово-господарських операцій, а саме, невідповідності придбаного товару реалізованому. Крім того, балансова вартість основних виробничих фондів ТОВ "Зв'язок-Буд" дорівнює нулю, а чисельність працюючих становить 1 людина. Будь-які транспортні засоби, якими можливо було б здійснювати поставки товарів - відсутні. В свою чергу, ДПІ у Дніпровському районі м. Києва ДПС складено акт від 21.05.2013р. №1020/22-221-36972694 про результати документальної невиїзної позапланової перевірки ТОВ «Спрос Юей» з питань дотримання вимог податкового конодавства за період з 01.01.2010р. по 31.12.2012р., відповідно якого встановлено, що ТОВ "Едвертайзінг Консалт" не мало можливості здійснювати продаж товарів, робіт (послуг) у зв'язку з придбанням товарів, робіт (послуг) у контрагентів які мають ознаки фіктивності. Крім того, балансова вартість основних виробничих фондів ТОВ "Едвертайзінг Консалт" дорівнює нулю, а чисельність працюючих становить 1 людина. Будь-які транспортні засоби, якими можливо було б здійснювати поставки товарів - відсутні. Зазначене не спростовано представником позивача у судових засіданнях, а тому за відсутності інших достатніх та належних доказів, які б підтверджували реальне здійснення господарської операції, на підставі якої сформований податковий кредит та валові витрати за спірними господарськими операціями, самі по собі податкові накладні та первинні документи не підтверджують право позивача на формування податкового кредиту або валових витрат. Як зазначено Вищим адміністративним судом України в інформаційному листі від 20 липня 2010 року №1112/11/13-10 "Проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів державної податкової служби", процесуальна діяльність суду із встановлення обґрунтованості права платника податку на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування з податку на додану вартість повинна включати такі етапи: 1. Встановлення факту здійснення господарської операції. 2. Встановлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції. 3. Встановлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг) спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг) і господарською діяльністю платника податку. 4. Встановлення дотримання платником податку спеціальних вимог щодо документального підтвердження сум податкового кредиту та/або бюджетного відшкодування з податку на додану вартість. Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. Водночас статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Витратами відповідно до пп.14.1.27. п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визнається сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигоду вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником). Відповідно до п. 138.4. ст. 138 Податкового кодексу України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг. Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Тобто необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість або до складу витрат є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності. Згідно зі статтею 198.1 вищезазначеного кодексу, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Статтею 198.2 ПК України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. У відповідності до п. 198.6 ст. 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму податку на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати складання податкової накладної. Платники податку, що застосовували касовий метод до набрання чинності цим Кодексом або застосовують касовий метод, мають право на включення до податкового кредиту сум податку на підставі податкових накладних, отриманих протягом 60 календарних днів з дати списання коштів з банківського рахунка платника податку. Для банківських установ при одержанні ними права власності на заставне майно з метою подальшого продажу таке право зберігається до моменту продажу такого заставленого майна. Згідно з пунктом 201.1 статті 201 ПК України, платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку. З аналізу зазначених норм вбачається, що визначальним фактором для формування податкового кредиту платником податку на додану вартість є відповідність податкової накладної порядку її заповнення та подальше використання придбаних товарів (основних фондів) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Як вбачається з обставин справи, позивач в податкових деклараціях з податку на додану вартість в складі податкового кредиту відобразив суми податку на додану вартість на підставі податкових накладних, виписаних контрагентами, у зв'язку з отриманням товарів та послуг. Суд звертає увагу, що навіть наявність у покупця належно оформлених документів, необхідних для віднесення певних сум до податкового кредиту, зокрема виданих продавцями податкових накладних, не є безумовною підставою формування податкового кредиту, у разі не доведення реальності здійснених господарських операцій та факту використання придбаних товарів/послуг в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Під господарською діяльністю у Господарському кодексі України (стаття 3) розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Разом з тим, надані позивачем документи, не дають суду можливості встановити реальність здійснених операцій та факт використання в господарській діяльності позивача, а лише фіксують господарські операцій з вищезазначеними контрагентами. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до п. 2.1. наданих Позивачем договорів поставок з поставка продукції здійснюється постачальником. Статтею 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" встановлено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства. Бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку. Згідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2009 p. № 207 «Про затвердження Переліку документів, необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні», приведено перелік документів необхідних для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом у внутрішньому сполученні (для водія юридичної особи або фізичної особи-підприємця, що здійснює вантажні перевезення для власних потреб): (1) накладна або інший документ, який підтверджує право власності на вантаж; (2) посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії; (3) реєстраційний документ на транспортний засіб або інший засвідчений в установленому порядку документ, що підтверджує право керування, користування чи розпорядження транспортним засобом; (4) талон про проходження державного технічного огляду; (5) поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів; (6) для водія юридичної особи необхідним є також дорожній лист з відмітками про проведення передрейсових медичного огляду водія та огляду технічного стану транспортного засобу. Відповідно до Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997р. товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи. У товарно-транспортній накладній зазначається прізвище, ім'я, по батькові представника Замовника та документ, згідно з яким він уповноважений супроводжувати вантаж (п.10.8. Правил).Основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля (п.11.1. Правил). Згідно п. 11.3. Правил дорожній лист вантажного автомобіля є документом, без якого перевезення вантажів не допускається. Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі екземпляри товарно-транспортної накладної підписом і при необхідності печаткою (штампом) (п. 11.5.). Відповідно до п. 13.1. Правил перевізник здає вантажі у пункті призначення вантажоодержувачу згідно з товарно-транспортною накладною. З наведених норм закону вбачається, автомобільні перевезення мають підтверджуватись товарно-транспортними накладними та дорожніми листами вантажного автомобіля. У той же час, позивачем не було надано вказаних документів, які підтверджують перевезення контрагентами придбаного товару. Враховуючи викладене, судом не встановлено, а позивачем не доведено, що здійснені ним господарські операції з контрагентами носять реальний характер, а отримані послуги (товар) використані в межах господарської діяльності. Враховуючи, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними конкретними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, суд приходить до висновку, що в позовній заяві наведені обставини, які не підтверджуються достатніми доказами, що свідчить про не обґрунтованість позовних вимог, а отже, податкові повідомлення-рішення прийняті з урахуванням всіх обставин. Статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Відповідно до ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно із ч. 1 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги. Зважаючи на те, що позов не підлягає задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути з позивача 4 129,19 грн.

Результат розгляду: granted