Рішення адміністративного суду від 2014-02-04 00:00:00+02

У червні 2009 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Орвис» звернулось до Окружного адміністративного суду м. Севастополя з позовом до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Севастополя про скасування податкових повідомлень-рішень. Постановою Окружного адміністративного суду м. Севастополя від 21 липня 2009 року, залишеною без змін ухвалою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2010 року, позов задоволено. 17 липня 2013 року ухвалою Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу відповідача задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду м. Севастополя від 21 липня 2009 року та ухвалу Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 12 квітня 2010 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. 06 вересня 2013 року справа надійшла до Окружного адміністративного суду міста Севастополя та передана до провадження судді Водяхіна С.А. Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Севастополя від 09 вересня 2013 року справу прийнято до провадження суддею Водяхіним С.А. У зв'язку з реорганізацією територіальних органів Державної податкової служби у місті Севастополі на підставі постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін у додатки до постанов Кабінету Міністрів України від 7 вересня 2011 року № 937 і від 14 листопада 2011 року № 1184» від 09 січня 2013 року № 14, постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів» від 20 березня 2013 року № 229, відповідно до Порядку здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 листопада 2011 року № 1074, Державну податкову інспекцію у Ленінському районі м. Севастополя було реорганізовано до Державної податкової інспекції у Ленінському районі Головного управління Міндоходів у м. Севастополі, яка є правонаступником всіх прав та обов'язків Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Севастополя. Відповідно до статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії адміністративного процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов'язкові для особи, яку він замінив. Позов обґрунтовано тим, що відповідачем безпідставно прийняте оскаржуване податкове повідомлення-рішення про донарахування податку на додану вартість, оскільки проведені операції в рамках договору про сумісну діяльність не є об'єктом оподаткування відповідно до Закону України «Про податок на додану вартість», оскільки предметом даного договору є корпоративні права у розумінні пункту 1.8 статті 1 Закону України «про оподаткування прибутку підприємств», виражені у праві позивача на отримання прибутку від ведення сумісної діяльності, активів у разі ліквідації та управління. Щодо відшкодування сум орендної плати позивач вважає, що спірна земельна ділянка перебуває у власності територіальної громади, а тому операції щодо орендної плати не є об'єктом оподаткування згідно з підпунктом 5.1.17 пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про податок на додану вартість». У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову. Зазначив, що договір про спільну діяльність не є юридичною особою та не має статутного фонду, а тому відсутні корпоративні відносини між сторонами угоди, у зв'язку з чим перерахування грошових коштів на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Орвис» у якості сплати частки майнового внеску позивача є об'єктом оподаткування податком на додану вартість відповідно до підпункту 3.1.1 пункту 3.1 статті 3 Закону України «Про податок на додану вартість». Крім того, надання орендарем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Орвис», Товариству з обмеженою відповідальністю «Ален» для використання за компенсацію земельної ділянки, є операцією з поставки послуги, а тому - об'єктом оподаткування податком на додану вартість. Заслухавши доводи представників сторін, встановивши обставини справи, дослідивши докази, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення проти позову, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що Державною податковою інспекцією у Ленінському районі м. Севастополя було проведено планову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Орвис» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 жовтня 2005 року по 30 вересня 2008 року. За результатами перевірки складено акт від 05 березня 2009 року № 25/23-2/16500034/1493/10, в якому зафіксовано порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Орвис» вимог пункту 1.4 статті 1, підпункту 3.1.1 пункту 3.1, підпункту 3.2.8 пункту 3.2 статті 3, пункту 4.1 статті 4, підпункту 7.3.1 пункту 7.3 статті 7, Закону України «Про податок на додану вартість», що призвело до заниження податку на додану вартість у загальному розмірі на 429925 грн. 00 коп. 17 березня 2009 року Державною податковою інспекцією у Ленінському районі м. Севастополя прийнято податкове повідомлення-рішення за № 000040231/0 про визначення Товариству з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Орвис» податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 644 887 грн. 50 коп., у тому числі - 429 925 грн. 00 коп. - за основним платежем, 214 962 грн. 50 коп. - за штрафними (фінансовими) санкціями. Зазначене податкове повідомлення-рішення від 17 березня 2009 року № 000040231/0 було оскаржено позивачем у адміністративному порядку до Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Севастополя. Рішенням Державної податкової інспекції у Ленінському районі м. Севастополя від 19 травня 2009 року за вих. № 2469/1025.010 у задоволені скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Орвис» було відмовлено. За результатами розгляду скарги платника податків Державною податковою інспекцією у Ленінському районі м. Севастополі було прийнято податкове повідомлення-рішення від 19 травня 2009 року № 000040231/1 про донарахування податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 644 887 грн. 50 коп., у тому числі за основним платежем - 429 925 грн. 00 коп., за штрафними санкціями - 214962 грн. 50 коп. Відповідно до підпункту 3.1.1 пункту 3.1 статті 3 Закону України „Про податок на додану вартість", що діяв на час виникнення спірних правовідносин, об'єктом оподаткування є операції платників податку з поставки товарі і послуг, місце надання яких знаходиться на митній території України, зокрема операції з передачі права власності на об'єкт застави позичальнику (кредитору) для погашення заборгованості заставника, а також по передачі об'єкту фінансового лізингу в користування лізингоотримувача (орендарю). Згідно з пунктом 1.4 статті 1 Закону України „Про податок на додану вартість" поставка товарів - це будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за компенсацію незалежно від строків її надання. Згідно з пунктом 1.6 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», що діяв на час виникнення спірних правовідносин, товари - це матеріальні та нематеріальні активи, а також цінні папери та деривативи, що використовуються у будь-яких операціях, крім операцій з їх випуску (емісії) та погашення. Одночасно, пунктом 1.2 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість» визначено, що для цілей оподаткування дві або більше осіб, які здійснюють спільну (сумісну) діяльність без створення юридичної особи, вважаються окремою особою в межах такої діяльності. Облік результатів спільної (сумісної) діяльності ведеться платником податку уповноваженим на це іншими сторонами, згідно з умовами договору, окремо від обліку господарських результатів такого платника податку. Відповідно до пункту 1.17 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість» корпоративні права розуміються у значенні Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств». Згідно з пунктом 1.8 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» корпоративне право - це право власності на статутний фонд (капітал) юридичної особи або його частку (пай), включаючи права на управління, отримання відповідної частки прибутку такої юридичної особи, а також активів у разі її ліквідації відповідно до чинного законодавства, незалежно від того, чи створена така юридична особа у формі господарського товариства, підприємства, заснованого на власності однієї юридичної або фізичної особи, або в інших організаційно-правових формах. Статтею 167 Господарського кодексу України визначено, що корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Відповідно до статті 55 Господарського кодексу України господарська організація - це юридична особа, яка здійснює господарську діяльність та зареєстрована в установленому законом порядку. У ході судового розгляду справи судом встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю „Виробничо-комерційна фірма „Орвис" та Товариством з обмеженою відповідальністю „Ален" 15 липня 2005 року під № 440/пс було укладено договір простого товариства про сумісне пайове будівництво, що був зареєстрований у Державні податковій інспекції у Ленінському районі м. Севастополя 17 квітня 2006 року під № 1664 СД. Метою цього договору є пайове будівництво торговельного комплексу по вул. Вакуленчука, 20 в м. Севастополі. Відповідно до пункту 2.1 Договору пайовим внеском позивача є право використання земельної ділянки площею 0,643 га, розташованої по вул. Вакуленчука, 20 в м. Севастополі. Вартість земельної ділянки оцінена учасниками договору у 1 969 500 грн. 00 коп. Пунктом 2.2 договору встановлено, що пайовим внеском Товариства з обмеженою відповідальністю „Ален" є грошові кошти, майно для будівництва, а також документація з проектно-дослідницьких робіт, узгодження технічних умов, проектно-кошторисна документація на будівлю. Ведення спільних справ за цим договором, ведення бухгалтерського та податкового обліку спільного майна сторін доручається Товариству з обмеженою відповідальністю „Ален" (п. 3.4 Договору). Умовами договору передбачено, що право власності на будівлю розподіляється між сторонами наступним чином: частка власності Товариства з обмеженою відповідальністю „Ален" складає 76% (п. 4.2 Договору), частка власності позивача складає 24 % (п. 4.3 Договору). 18 липня 2005 року між тими самими сторонами було укладено додаткову угоду, згідно з якою розмір внеску Товариства з обмеженою відповідальністю „Виробничо-комерційна фірма „Орвис" в будівництво будівлі, що встановлений в підпункті 2.1.1 договору, зменшуватиметься на 2% кожен місяць після державної реєстрації договору оренди земельної ділянки на протязі 12 місяців шляхом відповідних рівномірних платежів Товариством з обмеженою відповідальністю „Ален" на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю „Виробничо-комерційна фірма „Орвис" із зменшенням розміру внеску позивача, долі позивача в прибутку, долі власності позивача на будівлю. Відповідно до додаткової угоди від 28 березня 2006 року № 2 Товариство з обмеженою відповідальністю „Ален" викупає у позивача частину його корпоративних прав на управління і отримання прибутку в спільній діяльності шляхом оплати частини майнового вкладу позивача в розмірі 1 887 437,52 грн. з відповідним зменшенням долі в розподіленні прибутку і інших майнових прав, встановлених в пункту 3.8, пункті 4.3 договору. На виконання вказаних умов договору в період з квітня 2006 року по березень 2007 року Товариством з обмеженою відповідальністю „Ален" на розрахунковий рахунок позивача були перераховані кошті у загальному розмірі 1 887 437,52 грн. Отже, враховуючи, що зазначене повернення коштів не є операцією із продажу товарів (робіт, послуг), тому ця операція із продажу корпоративних прав не є об'єктом оподаткування податком на додану вартість. Що стосується питання правомірності віднесення до об'єкту оподаткування податком на додану вартість суми відшкодування Товариством з обмеженою відповідальністю „Ален" позивачу орендної плати за земельну ділянку, суд зазначає наступне. Згідно з частинами першою, п'ятою статті 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Орендована земельна ділянка або її частина може за згодою орендодавця передаватись орендарем у володіння та користування іншій особі (суборенда). Статтею 2 Закону України «Про плату за землю», що діяв на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель. Відповідно до статті 5 Закону України «Про плату за землю» суб'єктом плати за землю (платником) є власник земельної ділянки, земельної частки (паю) і землекористувач, у тому числі орендар. Згідно зі статтею 21 Закону України «Про оренду землі», у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Відповідно до статті 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. У ході судового розгляду справи, на виконання ухвали Вищого адміністративного суду України від 17 липня 2013 року по даній справі, судом витребувано та досліджено додаткові докази. Так, судом встановлено, що відповідно до пункту 5 додаткової угоди № 2 до договору простого товариства про сумісне дольове будівництво від 15 липня 2005 року № 440/пс для збереження розміру долі корпоративних прав підприємства та товариства до закінчення будівництва об'єкту та оформлення земельної ділянки на власника об'єкта, підприємство - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ален» зобов'язується відшкодовувати товариству - Товариству з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Орвис» витрати зі сплати орендної плати та інших платежів за договором оренди земельної ділянки шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок товариства до 15-го числа кожного місяця. Отже, зі зазначеного вбачається, що компенсація Товариством з обмеженою відповідальністю «Ален» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Орвис» суми сплаченого останнім грошового зобов'язання з орендної плати за землю не є умовою для передачі частки у спільному майні та ця сума не входить в загальну вартість майнового права (права на забудову), переданого як внесок у спільне майно, а відноситься до виконання умов договору про сумісну діяльність на управління майном. Зазначені обставини підтверджуються дослідженими судом первинними бухгалтерськими та обліковими документами, а саме: рахунками на сплату з визначенням призначення платежу «возмещение затрат по аренде земли согл. п.5 доп. соглашения № 2 к дог. № 440/пс, без НДС», а також картками по рахункам 64.1 та 68.5.3, які містять зазначення на платіжні доручення про перерахування Товариством з обмеженою відповідальністю «Ален» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Орвис» сум, як компенсації сплати орендної плати за землю (а.с. 213 - 234). Таким чином, сума компенсації витрат на сплату орендної плати за землю не є об'єктом оподаткування у розумінні підпункту 3.1.1 пункту 3.1 статті 3 Закону України «Про податок на додану вартість». За таких обставин, суд приходить до висновку, що донарахування позивачу податку на додану вартість у розмірі 429925 грн. 00 коп. та застосування штрафних санкцій 214962 грн. 50 коп. є протиправним. Разом з цим, щодо позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 17 березня 2009 року № 000040231/0 та від 17 травня 2009 року № 000040231/1 про донарахування позивачу податкового зобов'язання з податку на додану вартість у загальному розмірі 644 887 грн. 50 коп., у тому числі: 429 925 грн. 00 коп. - за основним платежем та 214 962 грн. 50 коп. - штрафних (фінансових) санкцій, суд зазначає наступне. Відповідно до пункту 5.3 розділу 5 Порядку направлення органами державної податкової служби України податкових повідомлень платникам податків та рішень про застосування штрафних (фінансових) санкцій, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 21 червня 2001 року № 253, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, у разі подання платником податків скарги щодо визначеного в податковому повідомленні податкового зобов'язання з дотриманням вимог Положення про порядок подання та розгляду скарг платників податків органами державної податкової служби, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 11.12.96 N 29 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 18.12.96 за N 723/1748 (в редакції наказу від 02.03.2001 N 82) із змінами та доповненнями, структурний підрозділ, який склав таке податкове повідомлення, у день отримання скарги (інформації про подання повторної скарги) уносить відповідні дані до реєстру податкових повідомлень. З метою доведення до платника податків граничного строку сплати податкового зобов'язання, зазначеного в раніше надісланому податковому повідомленні (у разі, якщо сума податкового зобов'язання за результатами розгляду скарги збільшується або залишається без змін, а раніше надіслане податкове повідомлення не відкликається), податковим органом складається та надсилається (вручається) платнику податків податкове повідомлення, яке має номер первинного податкового повідомлення, при цьому через дріб проставляється номер скарги, щодо якої воно складене (1 - для першої, 2 - для другої тощо), крім того, таке податкове повідомлення містить новий граничний термін сплати податкового зобов'язання. Судом встановлено, що за результатами розгляду первинної скарги платника податків, що залишена без задоволення, Державною податковою інспекцією у Ленінському районі м. Севастополі було прийнято податкове повідомлення-рішення від 19 травня 2009 року № 000040231/1 про донарахування податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 644 887 грн. 50 коп., у тому числі за основним платежем - 429 925 грн. 00 коп., за штрафними санкціями - 214962 грн. 50 коп., з визначенням нового граничного строку сплати податкового зобов'язання, зазначеного в раніше надісланому податковому повідомленні. Отже, юридичним фактом, який породжує правові наслідки, та рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, є саме податкове повідомлення-рішення від 19 травня 2009 року № 000040231/1 про донарахування податкового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 644 887 грн. 50 коп., у тому числі за основним платежем - 429 925 грн. 00 коп., за штрафними санкціями - 214962 грн. 50 коп., а тому у даному випадку достатнім способом захисту порушеного права позивача буде визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 19 травня 2009 року № 000040231/1 про донарахування позивачу податкового зобов'язання з податку на додану вартість у загальному розмірі 644 887 грн. 50 коп. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частин першої, другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. У ході судового розгляду доводи представника відповідача щодо правомірності оскаржуваного податкового повідомлення-рішення не знайшли свого підтвердження та спростовані фактичними обставинами та доказами, встановленими судом. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Результат розгляду: partial