Рішення адміністративного суду від 2014-02-05 00:00:00+02

13 листопада 2009 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов позов [PERSON] до Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Державного казначейства України, апеляційного суду Луганської області, у якому позивачем заявлено такі позовні вимоги: - визнати незаконною бездіяльність Міністерства фінансів України, Державної судової адміністрації України щодо недостатнього фінансування витрат на плату позивачу заробітної плати та проведення її розміру у відповідності зі ст.44 Закону України «Про статус суддів», а також бездіяльність в частині визначення правильного розміру щомісячного грошового утримання, та приведення його розміру у відповідність зі ст.44 Закону України «Про статус суддів» та Постановою Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865; - зобов'язати апеляційний суд Луганської області провести з 1 серпня 2009 року перерахунок розміру заробітної плати позивача у відповідність зі ст.44 Закону України «Про статус суддів» та виплачувати її у визначеному законом розмірі; - зобов'язати апеляційний суд Луганської області провести з 1 серпня 2009 року перерахунок розміру щомісячного грошового утримання у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865 з наступними змінами щодо нарахування цього утримання, виходячи з розміру перерахованої заробітної плати згідно зі ст.44 Закону України «Про статус суддів» та виплачувати його у визначеному законом розмірі; - стягнути з Державної судової адміністрації України з єдиного рахунку Державного бюджету України № 35213015004024, відкритого у Державному казначействі України МФО 820172, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, заборгованість по заробітній платі за період з 1 червня 2005 року по 1 жовтня 2009 року на користь позивача 271062,97 грн.; - стягнути з Державної судової адміністрації України з єдиного рахунку Державного бюджету України № 35213015004024, відкритого у Державному казначействі України МФО 820172, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, заборгованість по щомісячному грошовому утриманню за період з 1 червня 2005 року по 1 жовтня 2009 року на користь позивача 244719,56 грн.; - зобов'язати Міністерство фінансів України профінансувати вказані витрати на виплату заборгованості з заробітної плати і щомісячного грошового утримання з 1 червня 2005 року по 1 серпня 2009 року та на виплату самої заробітної плати і щомісячного грошового утримання з 1 серпня 2009 року у встановленому ст.44 Закону України «Про статус суддів» розмірі. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено таке. [PERSON] працює на посаді судді апеляційного суду Луганської області з 07 липня 1987 року. У відповідності до ст.44 Закону України «Про статус суддів» заробітна плата судді складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок. Згідно ч.2 ст.44 вказаного Закону в редакції станом на 01.06.2005 розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. Посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя. Також, ч.4 даної статті передбачено, що суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у відсотках від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи. Однак, з червня 2005 року Кабінетом Міністрів України прийнято ряд постанов, якими змінено порядок встановлення посадового окладу суддям та розрахунку надбавки за вислугу років. Так, постановою Кабінету Міністрів України № 514 від 30.06.2005 підвищено посадові оклади голові, першому заступнику та заступникам голови Верховного Суду України без підвищення посадових окладів іншим суддям; постановою Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005 з 1 січня 2006 року підвищено посадові оклади суддям та в основу посадового окладу судді покладено розмір мінімальної заробітної плати. Однак, постановою Кабінету Міністрів України № 1310 від 31.12.2005 до постанови Кабінету Міністрів України № 865 внесено зміни та зазначено, що розміри посадових окладів, передбачених цією постановою, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 гривні і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не провадиться. Починаючи з 01.01.2006 позивачу перераховано розмір заробітної плати на підставі вищевказаних постанов Кабінету Міністрів України і у подальшому, незважаючи на неодноразове підвищення мінімальної заробітної плати, не змінювався та не перераховувався. Постановою Київського окружного адміністративного суду від 21.05.2008 визнано незаконними постанову Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 № 1243 в частині встановлення розміру посадового окладу суддів, пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів України від 31.12.2005 № 1310 та пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865. Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 1-28/2008, № 10-рп/2008 положення пунктів 36-100 розділу ІІ та пункту 3 розділу ІІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», у яких містяться положення стосовно оплати праці суддів, визнано неконституційними. На підставі вищевикладеного позивач просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2010 року у справі № 2а-27750/09/1270 позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Визнано незаконною бездіяльність апеляційного суду Луганської області щодо не проведення перерахунку заробітної плати та грошового забезпечення [PERSON] з 19.08.2009 з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865 в редакції станом на 31.12.2005, та неподання до Державної судової адміністрації України змін до посадового окладу грошового забезпечення [PERSON] із зазначенням розміру заробітної плати та грошового утримання виходячи із 9,5 мінімальних заробітних плат, встановлених Законом на момент проведення виплат, а з 22 травня 2008 року надбавки за вислугу років у розмірі 40 відсотків від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас. Визнано незаконною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо неприйняття заходів з повного фінансування заробітної плати та грошового утримання [PERSON] з 19 серпня 2009 року з розрахунку посадового окладу та грошового забезпечення в розмірі 9,5 мінімальних заробітних плат, встановлених Законом на момент проведення виплат, а з 22 травня 2008 року надбавки за вислугу років у розмірі 40 відсотків від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас. Визнано незаконною бездіяльність Міністерства фінансів України, щодо неприйняття заходів з повного фінансування заробітної плати та грошового утримання [PERSON] з 19 серпня 2009 року з розрахунку посадового окладу в розмірі 9,5 мінімальних заробітних плат станом на момент проведення виплат, а з 22 травня 2008 року надбавки за вислугу років у розмірі 40 відсотків від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас. Зобов'язано апеляційний суд Луганської області провести перерахунок [PERSON] з 22 травня 2008 року надбавки за вислугу років у розмірі 40 відсотків від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас, а з 19 серпня 2009 року перерахунок заробітної плати, визначивши її розмір з урахуванням посадового окладу у розмірі 9,5 мінімальних заробітних плат, встановлених Законом на момент проведення виплат. Після перерахунку здійснити виплату недоплачених сум з утриманням обов'язкових податків та зборів з одночасним поданням до Державної судової адміністрації України змін до посадового окладу. Зобов'язано апеляційний суд Луганської області донарахувати та виплатити [PERSON] щомісячне грошове утримання з донарахованих сум заробітної плати. Зобов'язано Міністерство фінансів України профінансувати вказані виплати. Зобов'язано Державну судову адміністрацію України виділити апеляційному суду Луганської області з єдиного рахунку Державного бюджету України № 35213015004024, відкритого у Державному казначействі України МФО 820172, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, кошти для проведення виплати недоплаченої з 22 травня 2008 року надбавки за вислугу років у розмірі 40 відсотків від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас, а з 19 серпня 2009 року заробітної плати, обчисленої з урахуванням посадового окладу, виходячи з 9,5 мінімальних заробітних плат, встановлених законом на момент проведених виплат з 19.08.2009 з урахуванням раніше проведених виплат. Стягнуто з Державного бюджету України на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 1,70 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю (т.1 а.с. 182-190). Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2010 року у справі № 2а-27750/09/1270 апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Апеляційні скарги територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області та Міністерства фінансів України на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2010 року задоволено частково. Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2010 року змінено. В абзацах п'ятому, восьмому резолютивної частини постанови після слів « з 19 серпня 2009 року» доповнити словами «по 17 серпня 2010 року» В решті постанову суду залишено без змін (т.1 а.с. 288-291). Постановою Вищого адміністративного суду України від 18 грудня 2013 року касаційні скарги [PERSON] та Міністерства фінансів України, задоволено частково. Постанови Луганського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2010 року та Донецького апеляційного адміністративного суду від 26 липня 2010 року скасовано. В задоволенні позовних вимог [PERSON] до Державної судової адміністрації, Міністерства фінансів України, Державного казначейства України, апеляційного суду Луганської області про зобов'язання здійснити перерахунок розміру заробітної плати з розрахунку посадового окладу у розмірі 9,5 мінімальних заробітних плат, встановлених Законом на момент проведення виплат, відмовлено. Зобов'язано апеляційний суд Луганської області перерахувати [PERSON] надбавку за вислугу років у відповідності з положеннями частини четвертої статті 44 Закону України «Про статус суддів» у редакції, чинній на час існування спірних правовідносин, з 22 травня 2008 року по 31 грудня 2011 року. Скасовано в частині позовних вимог [PERSON] до Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Державного казначейства України, апеляційного суду Луганської області про зобов'язання здійснити перерахунок розміру заробітної плати у відповідності до вимог частини другої статті 44 Закону України «Про статус суддів» та на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року по 31 грудня 2005 року направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2 а.с. 88-94). Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 16 січня 2014 року адміністративну справу за позовом [PERSON] до Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Державного казначейства України, апеляційного суду Луганської області про зобов'язання здійснити перерахунок розміру заробітної плати за період з 01 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року прийнято до провадження та призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні (т. 2 а.с. 96). Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2014 року здійснено процесуальне правонаступництво третього відповідача, змінивши Державне казначейство України на Державну казначейську службу України. Сторони у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджено повідомленнями про вручення поштових відправлень. Причини не прибуття позивача та представника апеляційного суду Луганської області суду не відомі. Представником Державної судової адміністрації України до матеріалів справи приєднано письмові заперечення проти позову (т.1 а.с. 122-125, т.2 а.с. 110-113), у яких зазначено, що Порядком складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 2002 року №228, бюджетні установи звітують перед органами Державного казначейства щодо виконання кошторисів протягом бюджетного року. Використання фонду заробітної плати у повному обсязі відповідно до кошторисних призначень, відсутність кредиторської заборгованості має бути підтверджено копіями звіту про виконання загального фонду кошторису установи за 2005-2008 роки та звіту про заборгованість бюджетних установ. Таким чином, вказані асигнування оскільки не були передбачені в Державному бюджету України на 2005 рік не були передбачені і у кошторисах видатків відповідних бюджетних установ. На підставі викладеного, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Просив розгляд справи повести без його участі. Міністерство фінансів України у запереченнях від 25.11.2009 за № 31-28030-03-26/31983 та від 24.01.2014 № 31-15030-05-26/1586, з посиланням на вимоги законів України про Державний бюджет України на відповідний рік, Закону України «Про оплату праці» та Указів Президента України від 19.09.1996 № 856/96 «Про додаткові заходи щодо матеріального забезпечення суддів», від 05.03.2002 № 220/2002 «Про деякі заходи матеріального забезпечення суддів у зв'язку з додатковим навантаженням», від 17.10.1994 № 614/94 «Про надбавки до посадових окладів за кваліфікаційні класи суддів і арбітрів», від 21.08.1999 № 1048/99 «Про розміри надбавок до посадових окладів суддів за кваліфікаційні класи», постанову Кабінету Міністрів України «Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та їх виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів» від 13.12.1999 № 2288, вважає законним здійснення виплат позивачеві відповідних сум лише у межах бюджетних асигнувань, передбачених Державним бюджетом України на 2005-2009 роки, виділених на оплату праці суддів, які були фактично здійсненні Державним казначейством України на 100% по відношенню до плану. Відповідач зазначає, що згідно з порядком обслуговування державного бюджету за видатками та операціями з надання та повернення кредитів, наданих за рахунок коштів державного бюджету, затвердженим наказом Державного казначейства України від 25.05.2004 № 89 (чинний на час виникнення спірних правовідносин), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10.06.2004 № 716/9315, виділення коштів з державного бюджету, здійснюється шляхом перерахування органами Державного казначейства на основі затверджених для нього кошторисів видатків бюджетних установ. Асигнування, що передбачається кошторисами, надаються головним розпорядникам бюджетних коштів, які здійснюють безпосередній розподіл коштів між відповідними установами. Крім того зазначив, що Міністерство фінансів України, як учасник бюджетного процесу не несе відповідальності за нарахування та виплату заробітної плати, грошового утримання суддям. Просили розглянути справу за відсутністю представника Міністерства фінансів України (т.1 а.с. 116-119, т.2 а.с. 102-103). Державне казначейство України у запереченнях проти позову від 20.11.2009 за № 18-13/6499-20384 посилається на те, що відповідно до статей 120, 126 Закону України «Про судоустрій України» та положення Про Державну судову адміністрацію, затвердженим Указом Президента України від 03.03.2003 № 182/2003 Державна судова адміністрація України виконує функції головного розпорядника бюджетних коштів щодо матеріального забезпечення діяльності судів. Положенням про Державне казначейство України, затверджене постановою Кабінету міністрів України від 21 грудня 2005 року № 1232 Державне казначейство України є урядовим органом державного управління, що діє у складі Міністерства фінансів України і йому підпорядковується. Зазначеним положенням встановлені основні завдання, функції як засіб здійснення повноважень до покладених на нього завдань та права. У межах спірних відносин відсутні будь-які неправомірні дії з боку Державного казначейства щодо позивача (т.1 а.с. 111-112). Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.69-72 КАС України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню з огляду на таке. [PERSON] (паспорт серії [NUMBER], виданий Ленінським РВ УМВС України в Луганській області 19 жовтня 1999 року, ідентифікаційний номер [NUMBER]) працює на посаді судді апеляційного суду Луганської області з 09.09.2009 по теперішній час. Рішенням кваліфікаційної комісії суддів загальних судів Луганської області від 31.03.2000 їй присвоєно перший кваліфікаційний клас суді, що підтверджено довідкою апеляційного суду Луганської області від 09.09.2009 № 41 (т. 1 а.с. 18). Згідно довідки апеляційного суду Луганської області заробітна плата [PERSON] з червня по грудень 2005 року розраховувалась з посадового окладу, розмір якого був розрахований відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 13 грудня 1999 року № 2288 та становив 541 грн. (т.1 а.с. 24). Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених позовних вимог, оцінюючи обґрунтованість заперечень відповідачів, суд виходить з такого. Відповідно до ст.44 Закону «Про статус суддів» (в редакції, що діяла станом на 01.06.2005) заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок. Розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. Посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя. За змістом Закону України «Про статус суддів», заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років, інших надбавок. Гарантований мінімальний посадовий оклад судді не може бути меншим встановленого вищеназваного співвідношення. А тому не виконання цього принципу є порушенням конституційного права суддів на отримання заробітної плати, визначеної Законом. Встановлюючи розмір мінімальної заробітної плати (ст.3 Закону № 108/95-ВР від 24.03.1995), держава гарантує громадянам граничний її мінімум, як законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата встановлюється у розмірі не нижчому від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (абз.2 ст.9 Закону № 108/95-ВР), до якої не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати. З врахуванням статусу позивача - судді апеляційного суду, як професійного судді, якому гарантовано належне фінансове та матеріально-технічне забезпечення (ч.1 ст.130 Конституції України, ст.3 Закону № 2862-ХІІ), держава взяла на себе обов'язок забезпечити реалізацію цих гарантій, а тому вони не можуть бути звужені або скасовані іншими нормативними актами (ч.3 ст.22 Конституції України). При прийнятті нових законів, або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Зазначена правова позиція викладена в практиці Європейського Суду у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office), яка обумовлена принципом юридичної визначеності, який означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, а також принципом відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, в даному випадку реалізацію гарантій незалежності суддів, включаючи заходи правового захисту матеріального і соціального забезпечення, тому невиконання такого публічного зобов'язання є протиправним. Позивач є професійним суддею апеляційного суду і наділений державою певним правовим статусом, який включає право на елементи матеріального і соціального захисту, зокрема право на отримання належної заробітної плати, тому держава взяла на себе публічне зобов'язання забезпечити належний матеріальний рівень зазначеної категорії осіб, а саме, забезпечити реалізацію конституційних гарантій незалежності і недоторканості судді, встановивши при цьому певний правовий зв'язок у визначеній сфері життєдіяльності, який характеризується забезпеченням реалізації їх соціального захисту. Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці Голови, першого заступника Голови та заступника Голови Верховного Суду України» від 30.06.2005 № 514 установлено, що посадовий оклад Голови Верховного Суду України становить 15 розмірів мінімальної заробітної плати. З огляду на приписи частини другої ст.44 Закону України «Про статус суддів», на законодавчому рівні підлягали закріпленню й посадові оклади решти суддів судів України. Судом встановлено, що на рівні Закону посадові оклади професійних суддів у спірному періоді не встановлювались. Постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865 «Про оплату праці суддів» затверджено схеми посадових окладів керівників та суддів Конституційного Суду України, Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів, Апеляційного суду України, апеляційних та місцевих судів, тобто приведено оклади суддів у відповідність з встановленим ч.2 ст.44 Закону України «Про статус суддів» співвідношенням до посадових окладів Голови Верховного Суду України та голови суду, в якому працює суддя. Однак, Кабінет Міністрів України не усунув порушення вимог ч.2 ст.44 Закону України «Про статус суддів» і не привів оклади суддів усіх судів України до встановленого цією нормою співвідношення, одночасно з окладами Голови Верховного Суду України та Голови Конституційного Суду України, а саме з 01.06.2005, оскільки надав постанові від 03.09.2005 № 865 «Про оплату праці суддів» чинності з 01.01.2006 (п.5 Постанови). Внаслідок чого, суд приходить до висновку, що з 01.06.2005 по 31.12.2005 посадовий оклад [PERSON]. не відповідав вимогам ст.44 Закону України «Про статус суддів», оскільки мав становити не менше 50 відсотків посадового окладу Голови Верховного Суду України, тобто 7,5 мінімальних заробітних плат, встановлених Законом на момент проведення виплат. Статтею 83 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державний бюджет України на 2005 рік» та деяких інших законодавчих актів України» встановлено розміри мінімальних заробітних плат на 2005 рік. Так, станом на 01 червня 2005 року розмір мінімальної заробітної плати становив 290,00 грн., з 1 липня 2005 року - 310,00 грн., з 1 вересня 2005 року - 332,00 грн. Саме виходячи з таких розмірів мінімальної заробітної плати повинен був розраховуватись посадовий оклад [PERSON] та становити: у червні 2005 року - 2175,00 грн.; з липня по серпень 2005 року - 2325,00 грн.; з вересня по грудень 2005 року - 2490,00 грн. Тобто, невиплата [PERSON] заробітної плати, розрахованої з посадового окладу у розмірі 7,5 мінімальних заробітних плат, встановлених Законом на момент проведення виплат, є звуженням природного права позивача на отримання належної заробітної плати від держави як конституційної гарантії, пов'язаного з одночасним порушенням державою конституційної гарантії недоторканості судді, втручанням виконавчої влади у виключну сферу судової влади, що порушує фундаментальний принцип поділу влади, як демократичної організації держави в розумінні ст.6 Конституції України. Виходячи з системного аналізу законодавства про статус суддів і судоустрій в Україні, в розумінні ч.1 ст.130 Конституції України вбачається, що складовою основою конституційної гарантії незалежності і недоторканості суддів є їх матеріальне і соціальне забезпечення, які не можуть бути скасовані чи звужені іншими нормативними актами держави, оскільки держава, виконуючи свій обов'язок, забезпечує відповідне фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. Невід'ємними елементами статусу суддів є матеріальне та соціально-побутове забезпечення, в тому числі і заробітна плата суддів (ст.ст.42-45 Закону України «Про статус суддів»). А тому невиплата, або зменшення розміру заробітної плати, свідчить про скасування, або звуження змісту і обсягу гарантій незалежності і недоторканості суддів та порушенням конституційних гарантій, закріплених Основним Законом України. Гарантії самостійності судів і незалежності суддів забезпечують особливий порядок фінансування та організаційне забезпечення діяльності судів, встановлених законом (п.7 ст.14 Закону України від 07.02.2002р. № 3018-ІІІ «Про судоустрій України», ч.3 ст.3 Закону № 2862-ХІІ). Реалізація належного фінансового забезпечення судів та виплати суддям гарантованої державою заробітної плати, пов'язана з діяльністю центральних органів виконавчої влади: Кабінетом Міністрів України, Міністерством фінансів України, Державною судовою адміністрацією України, Державним казначейством України та судом в якому працює суддя. Відповідно до ч.1 ст.8, ч.2 ст.19 Конституції України та ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вирішуючи спір, суд звертає увагу, що зазначена конституційна норма зобов'язує органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі закону, тобто у своїй діяльності повинні приймати такі рішення, які не суперечать чинному законодавству, а їх управлінські функції не повинні виходити за межі закону. Зокрема, Конституція України встановлює для суб'єкта владних повноважень спосіб діяльності, передбачений Конституцією та законами України, а також визначає сферу його компетенції, тобто яким чином здійснюються дії, спрямовані на реалізацію владних повноважень, які повинні спиратися тільки на компетенційні права і обов'язки, а тому використовувати у своїй діяльності тільки ті засоби, форми і прийоми, які передбачені законом. Всі органи державної влади, органи місцевого самоврядування та посадові особи повинні діяти в межах повноважень визначених і встановлених у законодавчих актах. Держава в особі державних органів здійснює політику відповідно до принципу законності. Тому дотримання принципу законності є обов'язком для центральних органів виконавчої влади, інших державних органів, їх посадових осіб, які зобов'язані діяти лише на підставі, у порядку, у спосіб та в межах своєї компетенції, оскільки підзаконні нормативно-правові акти стосуються безпосередніх виконавців вимог нормативно-правових актів - посадових осіб, а також підприємств, установ та організацій (незалежно від форм власності) та громадян. Виходячи з визначення терміну «законність», суд зазначає, що це комплексне поняття, яке тісно пов'язане з терміном «закон» та охоплює сфери діяльності - від прийняття норм закону до їх реалізації. Таким чином, реалізація державою певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, в особі суб'єктів владних повноважень є «гарантією стабільності суспільних відносин» між державними органами і громадянами, породжуючи при цьому у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в абзаці другому пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп. Колегія суддів, насамперед, вважає доречним визначити термін - «бездіяльність». Бездіяльність суб'єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб'єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод та інтересів фізичної чи юридичної особи. Враховуючи норми п.1 ч.1 ст.17 КАС України, бездіяльність суб'єктів владних повноважень проявляється у їх пасивній поведінці, тобто в не вчиненні дії, яка має вплив на реалізацію прав, свобод та інтересів фізичної особи. Відповідно до п.5 ст.116 Закону України «Про судоустрій в Україні», Рада суддів України, розробляє та організовує виконання заходів щодо забезпечення незалежності судів і суддів, поліпшення стану організаційного забезпечення діяльності судів, розглядає питання правового захисту суддів, соціального захисту суддів та їх сімей і приймає відповідні рішення з цих питань, здійснює контроль за організацією діяльності судів та діяльністю державної судової адміністрації, заслуховує інформацію голів судів і посадових осіб державної судової адміністрації про їх діяльність, та виконує інші функції. Рішенням Ради суддів України від 27.06.2008 № 105 зобов'язано Державну судову адміністрацію України, Конституційний Суд України, Верховний Суд України та вищі спеціалізовані суди України обрахувати і включити до бюджетного запиту на 2009 рік кошти, необхідні для здійснення перерахунку заробітної плати, щомісячного грошового (довічного) утримання та вихідної допомоги суддям за період з 01.06.2005 по 31.12.2005 та за період з 2005 по 2008 роки, а також підготувати пропозиції про внесення змін до скасованих постанов Уряду. Бюджетним кодексом України (статті 32 - 37) на Міністерство фінансів України покладено обов'язок щодо складання проекту закону про Державний бюджет України, визначення основних організаційно-методичних засад бюджетного планування, які використовуються для підготовки бюджетних запитів і розроблення пропозицій проекту Державного бюджету України, визначення на підставі основних макропоказників економічного і соціального розвитку України на наступний бюджетний період та аналізу виконання бюджету у поточному бюджетному періоді загального рівня доходів та видатків бюджету і надання оцінки обсягу фінансування бюджету для складання пропозицій проекту Державного бюджету України. Головні розпорядники бюджетних коштів організують розроблення бюджетних запитів для подання Міністерству фінансів України в терміни та порядку, встановлені Міністерством фінансів України. Міністерство фінансів України на будь-якому етапі складання і розгляду проекту Державного бюджету України проводить аналіз бюджетного запиту, поданого головним розпорядником бюджетних коштів, з точки зору його відповідності меті, пріоритетності, а також ефективності використання бюджетних коштів. На основі результатів аналізу Міністр фінансів України приймає рішення про включення бюджетного запиту до пропозиції проекту Державного бюджету України перед поданням його на розгляд Кабінету Міністрів України. На основі аналізу бюджетних запитів, що подаються відповідно до статті 35 цього Кодексу, Міністерство фінансів України готує проект закону про Державний бюджет України. Міністерство фінансів України в період підготовки пропозицій проекту Державного бюджету України розглядає та вживає заходів щодо усунення розбіжностей з головними розпорядниками бюджетних коштів. Міністерство фінансів України здійснює контроль за дотриманням бюджетного законодавства на кожній стадії бюджетного процесу як стосовно державного бюджету, так і місцевих бюджетів, якщо інше не передбачено законодавством України (ст.111 Бюджетного кодексу України). Відповідно до п.1 Положення про Міністерство фінансів, затвердженого Указом Президента № 1081/99 від 26 серпня 1999 року (яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин), Міністерство фінансів України (Мінфін України) є центральним органом виконавчої влади, підпорядкованим Кабінету Міністрів України. Мінфін України забезпечує проведення єдиної державної фінансової, бюджетної, податкової політики, спрямованої на реалізацію визначених завдань економічного та соціального розвитку України, здійснює координацію діяльності у цій сфері інших центральних органів виконавчої влади. Згідно з п.2 Положення № 1081 Мінфін України узагальнює практику застосування законодавства з питань, що належать до його повноважень, розробляє пропозиції щодо вдосконалення законодавства та в установленому порядку вносить їх на розгляд Президентові України та Кабінету Міністрів України. У межах своїх повноважень Мінфін України організовує виконання актів законодавства і здійснює систематичний контроль за їх реалізацією. На думку суду, не приведення окладів суддів у спірному періоді у відповідність з вимогами ст.44 Закону України «Про статус суддів», обумовлювало збільшення фінансування судової системи в частині збільшення асигнувань на заробітну плату суддів. Згідно з Указом Президента № 182 від 03.03.2003, Державна судова адміністрація України є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, та здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів, у тому числі суддів у відставці, а також працівників апаратів судів. Повноваження Державної судової адміністрації України (на час звернення позивача до суду з даним позовом) було визначено Положенням про Державну судову адміністрацію України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2009 року № 14, згідно якого Державна судова адміністрація України відповідно до покладених на неї завдань бере участь у розробленні проектів Державного бюджету та Державної програми економічного і соціального розвитку України на відповідний рік, програми діяльності Кабінету Міністрів України та державних цільових програм у відповідній сфері, забезпечує їх виконання у межах своїх повноважень; розробляє і затверджує за погодженням з Радою суддів України єдині нормативи фінансового забезпечення судів та переглядає їх не рідше ніж один раз на три роки; виконує функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів, кваліфікаційних комісій суддів, органів суддівського самоврядування, територіальних управлінь державної судової адміністрації (далі - територіальні управління) та ДСА; здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів, у тому числі суддів у відставці, а також працівників апарату судів та державної судової адміністрації та інше. На підставі ст.130 Конституції України та ст.118 Закону України «Про судоустрій України» забезпечення належного фінансування та умов функціонування судів покладено на державу, що передбачає окреме визначення у Державному бюджеті видатків, у тому числі на соціальне забезпечення суддів. Статтею 126 Закону України «Про судоустрій України» встановлено, що Державна судова адміністрація України готує матеріали для формування пропозицій щодо бюджету судів та здійснює заходи щодо їх фінансування відповідно до цього Закону, здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів. Статтею 58 Бюджетного кодексу України передбачено, що головні розпорядники коштів (з 01.01.2003 року - Державна судова адміністрація України) організовують розроблення бюджетних запитів для подання Міністерству фінансів України, яке за результатами аналізу приймає рішення про включення бюджетного запиту до пропозиції проекту Державного бюджету, готує проект Закону про Державний бюджет України. Видатки Державного бюджету України на утримання судової влади захищені безпосередньо Конституцією та законами і не можуть бути скасовані чи зменшені без відповідної компенсації. Тобто, саме Державна судова адміністрація України повинна була внести до Міністерства фінансів України пропозиції щодо збільшення бюджетного фінансування судової системи у зв'язку з необхідністю приведення посадових окладів суддів у відповідність з вимогами ст.44 Закону України «Про статус суддів». В порушення вимог ст.ст.20, 21 Бюджетного кодексу України, Державна судова адміністрація України, як головний розпорядник бюджетних коштів та учасник бюджетного процесу, не звернулася з бюджетним запитом до Міністерства фінансів України для подальшої підготовки пропозицій до Кабінету Міністрів України при розробленні проекту Державного бюджету України, чим порушено принцип відповідальності учасника бюджетного процесу, яким передбачено, що кожен учасник бюджетного процесу несе відповідальність за свої дії або бездіяльність на кожній стадії бюджетного процесу (п.11 ч.1 ст.7 Бюджетного кодексу України). Відповідно до наказу ДСА України від 09.06.2004 № 82/04 «Про організаційні заходи щодо забезпечення подання на затвердження штатних розписів апаратів місцевих та апеляційних судів» обов'язок подавати штатні розписи до ДСА із зазначенням розміру фінансування оплати праці суддям покладено на апеляційний суд Луганської області, який і здійснює фактичну виплату заробітної плати позивачу. Зазначені повноваження сторонами не оспорюються. Однак, зміни до штатних розписів не вносилися. Сторонами визнано відсутність звернення апеляційного суду Луганської області до Державної судової адміністрації України з даними про коригування заробітної плати позивача виходячи з посадового окладу, розрахованого з 7,5 мінімальних заробітних плат, встановлених Законом на момент проведення виплат. Таким чином, апеляційний суд Луганської області, як суб'єкт владних повноважень, на який законодавством покладено обов'язок проінформувати Державну судову адміністрацію України - головного розпорядника бюджетних коштів на утримання судової системи, щодо необхідності здійснення перерахунку заробітної плати позивача з нового розміру посадового окладу, не прийняв заходів щодо корегування посадового окладу позивача та кошторису суду з урахуванням положень ст.44 Закону України «Про статус суддів». Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 № 1232, якою затверджено «Положення про Державне казначейство України» (яке було чинним на час звернення позивача до суду з даним позовом), Державне казначейство України (далі - Казначейство) є урядовим органом державного управління, що діє у складі Мінфіну і йому підпорядковується. Казначейство у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Мінфіну та цим Положенням. Відповідно до п.3 основними завданнями Казначейства є зокрема: розрахунково-касове обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів; контроль за здійсненням бюджетних повноважень при зарахуванні надходжень, прийнятті зобов'язань та проведенні платежів за цими зобов'язаннями. Казначейство відповідно до покладених на нього завдань: провадить безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного та місцевих бюджетів і бюджетних установ, за рішенням, яке було прийняте державним органом, що відповідно до закону має право на його застосування; здійснює розподіл коштів між державним бюджетом, бюджетами Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя, а також між рівнями місцевих бюджетів відповідно до нормативів відрахувань, визначених бюджетним законодавством, і перерахування розподілених коштів за належністю. Згідно зі ст.9.1. Наказу Міністерства фінансів України від 30.05.2007 № 662 «Про затвердження Порядку взаємодії Міністерства фінансів України як головного розпорядника коштів державного бюджету та відповідальних виконавців бюджетних програм на всіх стадіях бюджетного процесу», Державне казначейство України готує та затверджує розпорядження про виділення коштів головним розпорядникам і в установленому порядку повідомляє головному розпоряднику коштів (у розрізі відповідальних виконавців) розмір виділених сум. Посилання відповідачів на відсутність коштів необхідних для виплату позивачу посадового окладу у встановленому ст.44 Закону України «Про статус суддів» розмірі, суд вважає безпідставними, оскільки зазначеними відповідачами не виконувались покладені нормативними актами обов'язки щодо належного фінансування професійного судді, як складової частини його незалежності. З урахуванням вищевикладеного суд погоджується з доводами позивача, що Державною судовою адміністрацією України, Міністерством фінансів України, апеляційним судом Луганської області було допущено протиправну бездіяльність щодо не приведення посадового окладу позивача у відповідність з вимогами ст.44 Закону України «Про статус суддів». Що стосується позовних вимог щодо визнання протиправною бездіяльності Державного казначейства України, суд зазначає, що з системного аналізу обов'язків Державного казначейства України вбачався його обов'язок перерахувати на рахунок 1-го відповідача належні позивачу кошти із Державного бюджету. За загальної бездіяльності Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, апеляційного суду Луганської області, які не прийняли відповідних дій щодо перерахунку заробітної плати позивача, у Державного казначейства України не було передбачених діючим законодавством підстав для перерахунку спірних коштів. Що стосується позовної вимоги щодо стягнення з Державної судової адміністрації України на користь позивача заборгованості по заробітній платі за період з 1 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року, суд зазначає, що у даному випадку позивачем обрано не належний спосіб захисту. Так, стягненню суми недоплаченої заробітної плати у спірному періоді має передувати проведення розрахунку такої заборгованості апеляційним судом Луганської області та подання відповідних змін до посадового окладу до Державної судової адміністрації. Обов'язки апеляційного суду Луганської області щодо внесення відповідних змін до посадового окладу, нарахування заробітної плати, її виплати з одночасним утриманням обов'язкових податків та зборів, на думку суду, є дискреційними, а адміністративний суд за загальними правилами не повноважний підміняти відповідачів у виконанні покладених на них обов'язків. Разом з тим, адміністративний суд у даному випадку, з огляду на положення ч.2 ст.162 КАС України, може тільки спонукати відповідачів до вчинення певних дій, шляхом їх зобов'язання вчинити певні дії, оскільки у даному випадку відповідачі не виконали покладені на них зобов'язання, чим допустили протиправну бездіяльність, що призвела до порушень прав [PERSON] та її звернення із адміністративним позовом до суду за захистом порушеного права. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає за необхідне зобов'язати апеляційний суд Луганської області провести перерахунок заробітної плати [PERSON] з 01 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року, визначивши її розмір з урахуванням посадового окладу у розмірі 7,5 мінімальних заробітних плат, встановлених Законом на момент проведення виплат. Після перерахунку здійснити виплату недоплачених сум заробітної плати з утриманням обов'язкових податків та зборів з одночасним поданням до Державної судової адміністрації України змін до посадового окладу. Саме такий спосіб захисту порушеного права, на думку суду, гарантуватиме дотримання і захист прав позивача від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Стосовно позовних вимог щодо зобов'язання Міністерство фінансів України профінансувати та виділити апеляційному суду Луганської області з єдиного рахунку Державного бюджету України, відкритого у Державній казначейській службі України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, кошти для проведення виплати недоплаченої заробітної плати [PERSON] з 01 червня 2005 року по 31 грудня 2005 року, обчисленої з урахуванням посадового окладу, виходячи з 7,5 мінімальних заробітних плат, встановлених Законом на момент проведення виплат, з урахуванням раніше проведених виплат, суд зазначає, що вони не підлягають задоволенню з огляду на те, що акти бюджетного законодавства не передбачають повноваження Мінфіну щодо списання коштів з відповідних рахунків Державного казначейства України, для подальшого перерахунку з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів. Питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується, оскільки його вже було вирішено постановою Луганського окружного адміністративного суду від 17 серпня 2010 року та постанова в цій частині набрала законної сили. На підставі викладеного,

Результат розгляду: partial