Рішення адміністративного суду від 2014-02-28 00:00:00+02

Громадянин Республіки Білорусь [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Управління міграційної служби у м. Києві (далі по тексту - відповідач) про скасування неправомірного рішення та зобов'язання вчинити дії. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 квітня 2010 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду на 21 травня 2010 року. Судове засідання, призначене на 21 травня 2010 року, судом відкладалось на 21 червня 2010 року у зв'язку з неявкою позивача. Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 червня 2010 року зупинено провадження у справі до 15 вересня 2010 року за відповідним клопотанням позивача. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15 вересня 2010 року поновлено провадження в адміністративній справі та призначено її до судового розгляду на 18 жовтня 2010 року. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 жовтня 2010 року зупинено провадження у справі до 15 листопада 2010 року. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 листопада 2010 року поновлено провадження в адміністративній справі та призначено справу до судового розгляду на 2 грудня 2010 року. В судовому засіданні 2 грудня 2010 року позивачем заявлено клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням Дарницького районного суду м. Києва по кримінальній справі № 1-223/10 Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 грудня 2010 року на підставі пункту 3 частини 1 статті 156 Кодексу адміністративного судочинства України зупинено провадження у справі №2а-5658/10/2670 за позовом Громадянина Республіки Білорусь [PERSON] до Управління міграційної служби у м. Києві про скасування неправомірного рішення та зобов'язання вчинити дії до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 1-223/10. 04 листопада 2013 року до суду від Прокуратури міста Києва надійшло клопотання про поновлення провадження у справі аргументоване тим, що результати розгляду кримінальної справи за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні злочину не впливають на результати адміністративної справи, яка перебуває у провадженні Окружного адміністративного суду міста Києва. За результатами розгляду клопотання Прокуратури міста Києва про поновлення провадження у справі №2а-5658/10/2670 ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 листопада 2013 року у його задоволенні відмовлено. 27 січня 2014 року через канцелярію суду від Прокуратури міста Києва надійшло клопотання про поновлення провадження у справі у зв'язку з постановленням Апеляційним судом міста Києва ухвали від 26 грудня 2013 року за результатами розгляду апеляційної скарги [PERSON] на вирок Дарницького районного суду міста Києва від 09 вересня 2013 року, винесений у кримінальній справі по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 263 Кримінального кодексу України. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2014 року поновлено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 12 лютого 2014 року. У судове засідання 12 лютого 2014 року позивач не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується його розпискою про отримання 04 лютого 2014 року копії ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 січня 2014 року про поновлення провадження у справі та призначення її до судового розгляду, яка відібрана інспектором виправної колонії. В зв'язку з перебуванням позивача в Житомирській установі виконання покарань управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області (№8), що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, протокольною ухвалою суду вирішено продовжити розгляд справи без участі [PERSON]. Також, у зв'язку з проведенням ліквідації Управління міграційної служби в м. Києві та виконанням покладених на останнього обов'язків на день розгляду справи Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві, за відсутності заперечень представника останнього та прокуратури, суд протокольною ухвалою замінив відповідача - Управління міграційної служби в м. Києві на Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві. В судовому засіданні представники відповідача та прокуратури проти задоволення позову заперечували з підстав його необґрунтованості. Відповідно до частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. Враховуючи положення частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, в судовому засіданні 12 лютого 2014 року суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні. Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне. [PERSON] є громадянином Республіки Білорусь, одружений, християнин за віросповіданням. До України приїхав на поїзді Мінськ - Київ легально 30 березня 2009 року. Із заявою про надання статусу біженця до Управління міграційної служби у м. Києві позивач звернувся 03 березня 2010 року. В заяві позивач зазначив, що причинами, з яких він був вимушений залишити країну походження (постійного проживання) та не має можливості повернутися до країни походження (країни проживання), є політичні, а саме: він є учасником молодіжної національної патріотичної організації «Молодий Фронт». Протягом останніх 8 років до виїзду з країни походження заявник постійно приймав участь у мирних акціях протесту з метою захисту та дотримання конституційних прав громадян Білорусії. У зв'язку з постійним переслідуванням з боку правоохоронних органів та завдання фізичного насильства, у березні 2009 року після чергового побиття позивач прийняв рішення залишити країну свого походження та приїхав до України. За результатами розгляду заяви [PERSON], Управлінням міграційної служби у м. Києві прийнятий наказ № 184 від 30 березня 2010 року «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину Білорусії [PERSON]». Повідомленням № 22 від 30 березня 2010 року Управління міграційної служби в м. Києві відмовило позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця на підставі абзацу 6 статті 12 Закону України «Про біженців». Не погоджуючись із зазначеним рішенням та посилаються на прийняття його без урахування всіх обставин, що мають значення, а також допущення порушень вимог чинного законодавства України під час його прийняття, позивач звернувся з відповідним позовом до суду. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Перевіряючи правомірність оскаржуваного позивачем рішення, суд звертає увагу на таке. Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України «Про біженців» від 21.06.2001р. №2557-ІІI з наступними змінами та доповненнями у редакції на час прийняття оскаржуваного рішення (далі по тексту - Закон України від 21.06.2001р. №2557-ІІI). Відповідно до преамбули названого Закону він визначає правовий статус біженця в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення статусу біженця, встановлює державні гарантії захисту біженців. Питання надання, втрати і позбавлення статусу біженця врегульовані розділом 3 зазначеного Закону. Так, відповідно до приписів статті 11 Закону України від 21.06.2001р. №2557-ІІI оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця проводиться на підставі особистої заяви іноземця чи особи без громадянства або її законного представника, поданої до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву та заповнює анкету, де викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження. До заяви про надання статусу біженця додаються документи, які посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття ним статусу біженця. Крім того, названою статтею закріплено обов'язок органу міграційної служби: - реєструвати заяву та подані документи; - ознайомити заявника або його законного представника під їхній власний підпис з порядком прийняття рішення за їхніми заявами, правами і обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця; - провести дактилоскопію особи, стосовно якої порушено клопотання про надання статусу біженця; - заповнити реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про надання їй статусу біженця, та членів її сім'ї, які не досягли вісімнадцятирічного віку, або на дитину, розлучену з батьками, щодо якої заяву про надання їй статусу біженця подав її законний представник; - заповнити інші необхідні документи; - оформити особову справу; - занести отримані відомості до централізованої інформаційної системи. Відповідно до абзацу 1 статті 12 Закону України від 21.06.2001р. №2557-ІІI орган міграційної служби, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про надання їй статусу біженця, видає заявникові довідку про подання такої заяви, яка є підставою для реєстрації в органі спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань громадянства та реєстрації фізичних осіб. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви орган міграційної служби проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в анкеті, та інші документи, вимагає додаткові відомості і приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання. Наявні в матеріалах справи документи підтверджують дотримання суб'єктом владних повноважень зазначених вище вимог законодавства України, чинного на час звернення позивача з відповідною заявою. Аналізуючи правомірність та обґрунтованість самого рішення про відмову позивачу в оформлення документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця, суд вважає за необхідне звернути увагу на таке. Відповідно до абзацу 6 статті 12 Закону України від 21.06.2001р. №2557-ІІI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, а також коли заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов, передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. У той же час, згідно з визначенням, закріпленим у абзаці 2 статті 1 названого Закону, біженцем є особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Відповідно до частин 1, 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Відповідно до положень Закону України «Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики. Враховуючи викладене, суд приймає до уваги, як орієнтир, Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країни та осіб без громадянств біженців або як осіб, що потребують міжнародного захист іншими причинами, а також суті захисту, що надається», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, відповідно до яких заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: - заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; - усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; - твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; - заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви; - встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами особової справи позивача, він зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву, зазначивши, що не має можливості повернутися до країни походження в зв'язку його переслідуванням на підставі політичного підґрунтя. Крім того, саме переслідування з боку правоохоронних органів країни походження і зумовило звернення позивача із заявою про надання статусу. Наведене також знайшло підтвердження і під час розгляду справи. Так, суд звертає увагу, що відповідно до клопотання Генеральної прокуратури Республіки Білорусь про видачу [PERSON], останній перебуває в розшуку правоохоронних органів Республіки Білорусь за вчинення злочину, передбаченого статтею 209 частиною 3 Кримінального кодексу Республіки Білорусь, і йому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Як вбачається зі змісту ухвали Апеляційного суду міста Києва від 26 березня 2010 року постановленої за результатами розгляду подання начальника Дарницького РУГУ МВС України в м. Києві про взяття під варту до прийняття Генеральною прокуратурою України рішення про подальшу видачу правоохоронним органам Республіки Білорусь [PERSON], кримінальна справа щодо останнього порушена правоохоронними органами Республіки Білорусь 30 серпня 2009 року та пред'явлено йому обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 209 КК Республіки Білоруськ (шахрайство). Крім того, 21 вересня 2009 року винесено постанову про обрання [PERSON] запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та 31 серпня 2009 року оголошено його у розшук. Однак, з наявних у матеріалах справи копій особової справи позивача вбачається, що працівниками Управління міграційної служби у м. Києві достеменно встановлено, що [PERSON] перетнув державний кордон України через КПП «Горностаївка»» у Чернігівській області та приїхав до Києва поїздом Мінськ - Київ 30 березня 2009 року. Отже, на момент порушення правоохоронними органами Республіки Білорусь кримінальної справи щодо [PERSON] він вже 5 місяців як знаходився на території України. За таких підстав та враховуючи, що і під час подачі відповідної заяви відповідачу і під час судового розгляду справи позивачем надано докази його переслідування на території Республіки Білорусь, а саме роздруківка статей з мережі Інтернет про кримінальне переслідування представників білоруської опозиції та публікацій, в яких міститься інформація про віднесення позивача до складу активістів організації «Amnesty International», суд приходить до висновку про достатність вказаних документів для спростування висновків Управління міграційної служби в місті Києві щодо відсутності очевидної необґрунтованості заяви позивача, а тому рішення про відмову в оформленні йому документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, викладене у повідомленні №22 від 30 березня 2010 року є протиправним та підлягає скасуванню. Щодо вимоги позивача зобов'язати відповідача прийняти відносно нього рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980р. під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства. Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення. Відповідно до положень частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. № 3671-VІ, який регулює спірні правовідносини на час розгляду справи судом, прийняття рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту покладається на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. За таких обставин суд, дотримуючись принципів законності, поділу влади, а також компетенції, визначеної Конституцією та законами України, не має права перебирати на себе повноваження центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту щодо вирішення питання про прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У той же час, в силу приписів частини 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України та з огляду на те, що під час розгляду справи судом встановлено протиправність рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, з метою повного захисту прав та інтересів позивача, а також враховуючи положення частини 2 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 03 березня 2010 року у порядку, визначеному Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011р. № 3671-VІ з урахуванням висновків суду. Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Доказів, які б повністю спростовували доводи позивача, відповідач суду не надав. Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Враховуючи вищезазначене,

Результат розгляду: partial