Рішення адміністративного суду від 2014-02-04 00:00:00+02

Сарненська міжрайонна державна податкова інспекція (Рокитнівське відділення) (позивач) звернулась до суду з позовом до Закритого акціонерного товариства «Українська лісопереробна компанія» (відповідач) про стягнення заборгованості із сплати штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 181 910,39 грн. Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2009 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2010 року, позов задоволено частково. Стягнуто із ЗАТ «Українська лісопереробна компанія» до Державного бюджету України суму штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 142 842,85 грн. В задоволенні вимог про стягнення із ЗАТ «Українська лісопереробна компанія» суми штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 39 067,54 грн. відмовлено. Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями у справі, позивач оскаржив їх в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України. В поданій касаційній скарзі, Сарненська МДПІ (Рокитнівське відділення), посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2009 року, ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 29 листопада 2010 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги про стягнення із ЗАТ «Українська лісопереробна компанія» заборгованості із сплати штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 39 067,54 грн. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи в межах доводів касаційної скарги відповідно до статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивачем проведено виїзну планову перевірку ЗАТ «Українська лісопереробна компанія» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 липня 2006 року по 30 червня 2007 року, за результатами якої складено акт № 291/23/30981483 від 31 жовтня 2007 року. На підставі зазначеного акту перевірки позивачем прийнято рішення № 0002222350 від 12 листопада 2007 року, яким до відповідача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 142 842,85 грн., та № 0002252350 від 12 листопада 2007 року, яким до відповідача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 39 067,54 грн. Зазначені рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій не скасовано в адміністративному або судовому порядку, а отже є чинними, проте застосовані ними суми штрафних (фінансових) санкцій не сплачено ЗАТ «Українська лісопереробна компанія» самостійно. Поряд з цим, відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення із ЗАТ «Українська лісопереробна компанія» заборгованості із сплати штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 39 067,54 грн., суди попередніх інстанцій виходили з неправомірності їх застосування контролюючим органом до відповідача. Однак, з таким висновком погодитись не можна, оскільки оцінка законності застосування суми штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 39 067,54 грн. перебуває поза межами даного судового провадження. Адже, відповідно до частини 1 статті 138 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі. З огляду на зміст наведеної норми процесуального права та з урахуванням того, що вимогою заявленого позову є стягнення штрафних (фінансових) санкцій, предметом доказування у даній справі мають бути обставини, які свідчать про наявність підстав, з якими закон пов'язує можливість стягнення санкцій в судовому порядку, встановлення факту їх сплати у добровільному порядку або встановлення відсутності такого факту тощо. При цьому питання правомірності застосування штрафних (фінансових) санкцій не охоплюється предметом даного позову, оскільки рішення суб'єкта владних повноважень, яким відповідні санкції застосовано, не є предметом позову у даній справі, а отже суд не має процесуальних повноважень у межах розгляду справи здійснювати його правовий аналіз. Згідно із статтею 225 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції має право змінити судове рішення, якщо у справі немає необхідності досліджувати нові докази або встановлювати обставини, а судове рішення, яке змінюється, є помилковим тільки в частині. За наведених обставин та з урахуванням викладеного, рішення суду апеляційної інстанції слід скасувати, а рішення суду першої інстанції змінити.

Результат розгляду: partial