Рішення адміністративного суду від 2014-03-11 00:00:00+02

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 червня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2011 року, позов Закритого акціонерного товариства «Вестком» (далі - ЗАТ «Вестком»; позивач) до Державної податкової інспекції у Святошинському районі м. Києва (далі - ДПІ у Святошинському районі м. Києва; відповідач) задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення № 0000391710/32558286 від 15 березня 2010 року. Судові витрати в розмірі 3,40 грн. присуджено на користь ЗАТ «Вестком» за рахунок Державного бюджету України. Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями у справі, відповідач оскаржив їх в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України. В поданій касаційній скарзі, ДПІ у Святошинському районі м. Києва, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 09 червня 2010 року, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2011 року та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем проведено планову виїзну перевірку ЗАТ «Вестком» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 липня 2007 року по 30 вересня 2009 року, валютного та іншого законодавства за період з 01 липня 2007 року по 30 вересня 2009 року, за результатами якої складено акт № 32/23-209/32558286 від 25 лютого 2010 року. На підставі зазначеного акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № 0000391710/32558286 від 15 березня 2010 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у розмірі 43 195,62 грн. (14 398,54 грн. - основний платіж, 28 797,08 - штрафні (фінансові) санкції). Перевіркою встановлено порушення позивачем підпункту 1.20.2 пункту 1.20 статті 1, пункту 7.3 статті 7, підпункту 8.1.1 пункту 8.1 статті 8, підпункту 9.11.1 пункту 9.11 статті 9, підпункту «а» пункту 17.2 статті 17, підпункту «а» пункту 19.2 статті 19 Закону України від 22 травня 2003 року № 889-IV «Про податок з доходів фізичних осіб» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 889-IV) з огляду на неправомірне утримання та перерахування до бюджету податку з доходів фізичних осіб із сум, виплачених громадянам Білорусії у вигляді заробітної плати, із застосуванням ставки 15 відсотків, замість 30 відсотків. Задовольняючи позов повністю, суди попередніх інстанцій виходили з того, що іноземні громадяни, що працювали у ЗАТ «Вестком» в охоплений перевіркою період, мали тимчасові посвідки та дозволи на працевлаштування. При цьому, на думку судових інстанцій, наказ Державної податкової адміністрації України від 05 жовтня 2004 року № 581 «Про затвердження примірних форм Заяви фізичної особи-іноземця про самостійне визначення резидентського статусу та Повідомлення працедавця про самостійне визначення фізичною особою-іноземцем резидентського статусу» (далі - Наказ № 581), визначає лише примірні форми відповідних Заяви та Повідомлення, проте не може встановлювати інший порядок оподаткування доходів, нарахованих іноземним громадянам, ніж встановлений Законом № 889-IV. Проте, із вказаними доводами погодитись не можна, зважаючи на таке. Відповідно до пункту 2.1 статті 2 Закону № 889-IV платниками податку є: резидент, який отримує як доходи з джерелом їх походження з території України, так і іноземні доходи; нерезидент, який отримує доходи з джерелом їх походження з території України. Згідно з підпунктом «д» пункту 1.3 статті 1 Закону № 889-IV доходом з джерелом його походження з України є будь-який дохід, одержаний платником податку або нарахований на його користь від здійснення будь-яких видів діяльності на території України, у тому числі, але не виключно, у вигляді доходів у вигляді заробітної плати, нарахованих (виплачених, наданих) внаслідок здійснення платником податку трудової діяльності на території України, від працедавця, незалежно від того, чи є такий працедавець резидентом або нерезидентом. За змістом підпункту 9.11.1 пункту 9.11 статті 9 Закону № 889-IV доходи з джерелом їх походження з України, що нараховуються (виплачуються, надаються) на користь нерезидентів, підлягають оподаткуванню за правилами, встановленими для резидентів, з урахуванням особливостей, визначених окремими нормами цього Закону. Пунктом 7.1 статті 7 Закону № 889-IV передбачено, що ставка податку становить 15 відсотків від об'єкта оподаткування, крім випадків, визначених у пунктах 7.2 - 7.4 цієї статті. Відповідно до пункту 7.3 статті 7 Закону № 889-IV ставка податку становить подвійний розмір ставки, визначеної пунктом 7.1 цієї статті, від об'єкта оподаткування, нарахованого як виграш чи приз (крім у державну лотерею у грошовому виразі) на користь резидентів або нерезидентів, та від будь-яких інших доходів, нарахованих на користь нерезидентів-фізичних осіб, за винятком доходів, визначених у підпункті 9.11.3 пункту 9.11 статті 9 цього Закону. Згідно з підпунктом 9.11.3 пункту 9.11 статті 9 Закону № 889-IV якщо зазначені у підпункті 9.11.1 цього пункту доходи виплачуються нерезиденту резидентом-фізичною або юридичною особою, то такий резидент вважається податковим агентом такого нерезидента стосовно таких доходів. При укладенні договору з нерезидентом, умови якого передбачають отримання таким нерезидентом доходу з джерелом його походження з України, резидент зобов'язаний зазначити у такому договорі ставку податку, яка буде застосована до таких доходів. Пунктом 1.15 статті 1 Закону № 889-IV визначено, що податковий агент - це юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ) або фізична особа чи представництво нерезидента-юридичної особи, які незалежно від їх організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати цей податок до бюджету від імені та за рахунок платника податку, вести податковий облік та подавати податкову звітність податковим органам відповідно до закону, а також нести відповідальність за порушення норм цього Закону. При цьому іноземці або особи без громадянства мають підтверджувати свій резидентський статус. Вони можуть самостійно визначити статус податкового резидента України шляхом звернення до податкового органу за місцем реєстрації в органах внутрішніх справ із відповідною заявою фізичної особи-іноземця про самостійне визначення резидентського статусу, форма якої встановлена Наказом № 581. Статус податкового резидента України таких іноземців чи осіб без громадянства підтверджується довідкою податкового органу, виданою відповідно до Наказу № 581. При отриманні фізичною особою резидентського статусу шляхом звернення до податкового органу та отримання від нього відповідної довідки, резидентський статус визначається на звітний податковий період (рік), а отже підтвердження свого резидентського статусу має здійснюватись такими особами щорічно, з податкового періоду, в якому іноземець отримав довідку. Одним із критеріїв визначення резидентського статусу відповідно до пункту 1.20 статті 1 Закону № 889-IV є перебування іноземного громадянина на території України не менше 183 днів протягом періоду або періодів податкового року. Перебування в Україні протягом 183 днів дає іноземцю право на звернення до податкового органу із заявою щодо видачі ним довідки-повідомлення, передбаченої Наказом № 581. У разі набуття іноземцем статусу податкового резидента України іноземний дохід, отриманий такою особою з джерел за межами України, є об'єктом оподаткування і сума такого доходу включається до загального річного оподатковуваного доходу платника податку-отримувача. Системний аналіз вказаних законодавчих норм дає підстави для висновку про те, що у разі набуття нерезидентом статусу податкового резидента України (отримання відповідної довідки) доходи, одержані ним від працедавця за виконання трудової функції (заробітна плата), оподатковуються у загальному порядку, встановленому Законом № 889-IV, тобто за ставкою, визначеною пунктом 7.1 статті 7 Закону № 889-IV (15 відсотків). В свою чергу, якщо іноземець не виявив бажання підтвердити свій резидентський статус та не отримав довідки, яка є обов'язковою для підтвердження такого статусу, то його заробітна плата оподатковується за ставкою, вдвічі більшою за основну (30 відсотків). А відтак, враховуючи неотримання в розглядуваному випадку іноземними громадянами відповідних довідок-повідомлень про підтвердження статусу податкового резидента України, передбачених Наказом № 581, доводи контролюючого органу про необхідність утримання з виплаченого ним доходу у вигляді заробітної плати податку з доходів фізичних осіб за ставкою 30 відсотків слід визнати обґрунтованими. Згідно із статтею 229 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення. При цьому відповідно до частини 2 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України законним вважається рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. За наведених обставин та з урахуванням викладеного, порушення судами норм матеріального права є підставою для скасування постановлених у справі судових рішень та прийняття нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Результат розгляду: denied