Рішення адміністративного суду від 2014-02-28 00:00:00+02

17 грудня 2013 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просить визнати дії відповідача щодо призначення, нарахування та виплати не в повному обсязі допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 1 липня 2013 року по 31 листопада 2013 року у розмірі меншому за встановлений ст. 43 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами зумовленими народженням та похованням» та стягнути недоотриману щомісячну допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 1 липня 2013 року по 31 листопада 2013 року у розмірі 4 210 грн. згідно з ст. 43 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами зумовленими народженням та похованням» з урахуванням виплачених сум та підвищення виплат до прожиткового мінімуму. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що вона є матір'ю малолітньої дитини [PERSON], [INFO] та їй відповідачем призначена допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» у розмірі 130 грн. Оскільки дія ч. 1 ст. 15 Закону України, яка визначає розмір допомоги у 130 грн. неодноразово зупинялась, вважає, що має право на отримання допомоги відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» в редакції, яка діяла станом на час його прийняття (21 листопада 1992 року), тобто у розмірі встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років. Крім того, позивач зазначає, що також вона має право на отримання допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідно до положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням». Ухвалою суду від 23 січня 2014 року відкрито провадження в адміністративній справі. На адресу суду надійшли письмові заперечення Управління праці та соціального захисту населення Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, відповідно до яких відповідач позовні вимоги не визнає. Зазначає, що допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку позивачу виплачується у розмірі, встановленому Законом України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 р. № 1751, якою затверджений Порядок призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми. Що стосується доводів позивача з приводу виплати допомоги на підставі положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», представник відповідача вважає їх безпідставними, оскільки згідно з положеннями цього Закону така допомога повинна виплачуватись Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а не Управлінням праці та соціального захисту населення Печерської районної в м. Києві державної адміністрації. Суд розглянув вказану справу в порядку скороченого провадження відповідно до п. 2 ч. 1 ч. 4 ст. 183-2 КАС України без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи наведене та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди, перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій). Судом встановлено, що позивач [PERSON] є матір'ю малолітньої дитини [PERSON], [INFO] та їй відповідачем Управлінням праці та соціального захисту населення Печерської районної в м. Києві державної адміністрації призначена допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» у розмірі 130 грн. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 цього Закону сім'ям з дітьми призначається, зокрема, державна допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Статтею 15 вказаного Закону в редакції, яка діяла станом на час його прийняття (21 листопада 1992 року) визначалось, що допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років. Разом з тим, Законом України від 28 грудня 20017 року № 107-VІ редакція вказаної статті змінена на наступну: «Допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі, що дорівнює різниці між прожитковим мінімумом, встановленим для працездатних осіб, та середньомісячним сукупним доходом сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців, але не менше 130 гривень». При цьому, дія ч. 1 ст. 15 зупинялась на 2006 рік згідно із Законом України від 20грудня 2005 року № 3235-IV, на 2007 рік - згідно із Законом України від 19 грудня 2006 року № 489-V. В подальшому редакція ч. 1 ст. 15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» рішенням Конституційного суду України неконституційною не визнавалась, вказана норма іншими законами України не змінювалась. Тобто положення ч. 1 ст. 15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» діють в редакції Закону України від 28 грудня 2007 року № 107-VІ: «Допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі, що дорівнює різниці між прожитковим мінімумом, встановленим для працездатних осіб, та середньомісячним сукупним доходом сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців, але не менше 130 гривень». Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 р. № 1751 затверджений Порядок призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми. Згідно з п. 22 вказаного Порядку відповідно до статті 15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку виплачується у розмірі, що дорівнює різниці між: з 1 січня 2008 р. - 50 відсотками, з 1 січня 2009 р. - 75 відсотками, з 1 січня 2010 р. - 100 відсотками прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, та середньомісячним сукупним доходом сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців, але не менш як 130 гривень. Таким чином, дії відповідача щодо призначення та виплати допомоги позивачу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку є правомірним. Слід зазначити, що відповідно до встановленого Порядку для призначення допомоги у розмірі, що перевищує мінімальний розмір, подається в установленому порядку довідка про склад сім'ї та декларація про доходи та майновий стан. Оскільки позивачем не надано суду доказів щодо її звернення для призначення допомоги у розмірі, що перевищує мінімальний розмір, до відповідача, то їй правомірно виплачується допомога у розмірі 130 грн. Що стосується доводів позивача про необхідність здійснення перерахунку та виплати допомоги з урахуванням положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням», то вони є безпідставними, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» право на допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку має застрахована особа (один із батьків дитини, усиновитель, баба, дід, інший родич або опікун), яка фактично здійснює догляд за дитиною. Допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається застрахованим особам у формі матеріального забезпечення у період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку і частково компенсує втрату заробітної плати (доходу) у період цієї відпустки. Вказана норма закону була виключена на підставі пп. 12 п. 25 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 27 грудня 2007 року № 107-VI. Рішенням Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року виключення такої норми визнано неконституційним. Тобто на положення ст. 42 Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» відновили свою дію. Законом України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» розмір допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку не визначався. Разом з тим, Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» визначає правові, організаційні та фінансові основи загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян на випадок тимчасової втрати працездатності,у зв'язку з вагітністю та пологами, у разі смерті,а також надання послуг із санаторно-курортного лікування та оздоровлення застрахованим особам та членам їх сімей. Матеріальне забезпечення та соціальні послуги, що надаються за цим Законом, окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян, що здійснюється Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Відповідно до ст. 1 вказаного Закону загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, передбачає матеріальне забезпечення громадян у зв'язку з втратою заробітної плати (доходу) внаслідок тимчасової втрати працездатності (включаючи догляд за хворою дитиною, дитиною-інвалідом, хворим членом сім'ї), вагітності та пологів, часткову компенсацію витрат, пов'язаних із смертю застрахованої особи або членів її сім'ї, а також надання соціальних послуг за рахунок бюджету Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, що формується шляхом сплати страхових внесків роботодавцем, громадянами, а також за рахунок інших джерел, передбачених цим Законом. Частиною 1 ст. 4 зазначеного Закону передбачено, що право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи і час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» матеріальне забезпечення та соціальні послуги за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, застрахованим особам, зазначеним у частині першій статті 6 цього Закону, призначаються та надаються за основним місцем роботи (крім видів матеріального забезпечення, передбачених пунктами 1, 2 статті 34 цього Закону, яке надається за основним місцем роботи та за сумісництвом у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України). Аналізуючи зазначені норми закону, суд дійшов висновку, що відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» у відповідача не виникає і прав, ні обов'язків. Допомога за таким Законом повинна здійснюватись Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а не Управлінням праці та соціального захисту населення Печерської районної в м. Києві державної адміністрації. Проте, Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності позивачем не притягнуто як відповідача у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. Позивач не надала суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування позовних вимог. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до положень ст. 94 КАС України судовий збір позивачу у разі відмови у задоволенні позову не відшкодовується. Враховуючи викладене,

Результат розгляду: denied