Рішення адміністративного суду від 2014-02-11 00:00:00+02

В поданому до суду адміністративному позові прокурор Полонського району просить визнати протиправним та скасувати рішення сорокової позачергової сесії VI скликання Полонської міської ради від 27.01.2014 року №1. Вважає, що зазначене рішення прийняте Полонською міською радою з перевищенням повноважень, наданих органам місцевого самоврядування Конституцією України та законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21 травня 1997 року N 280/97-ВР (надалі - Закон N280/97-ВР). Сторони в судове засідання не з"явилися. В поданій до суду заяві представник позивача просив суд розглянути справу без його участі. Відповідач в судове засідання також не з'явився, в надісланій на адресу суду заяві просив розглянути справу без участі уповноваженого представника Полонської міської ради. Оскільки сторони до суду не з'явились, у відповідності до ст.41 та ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) технічний запис на звукозаписуючий пристрій не проводився, а судовий розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Дослідивши зібрані в матеріалах справи докази в їх взаємному зв"язку та сукупності, суд вважає, що адміністративний позов необхідно задовольнити частково з урахуванням наведеного нижче. Суд встановив, що 27.01.2014 року позачергова сорокова сесія Полонської міської ради прийняла рішення №1 «Про суспільно-політичну ситуацію в державі», яким вирішила: 1. підтримати боротьбу Українського народу за збереження державної незалежності і суверенітету України, відновлення конституційного ладу та гарантування дотримання і непорушності прав людини і громадянина України; 2. вважати закони, прийняті у неконституційний спосіб Верховною Радою України 16 січня 2014 року, такими, що суперечать Конституції України та чинному законодавству і звужують права людини, а також звернутися до Верховної Ради України з пропозицією скасувати їх; 3. висловити повагу до позиції Українських Церков щодо єдності з народом; 4. вимагати від Президента України та центральних органів виконавчої влади негайного зупинення застосування сили проти громадян України та невідкладно розпочати діалог з метою подолання системної загальнодержавної кризи; 5. підтримати вимоги опозиційних сил та Євромайданів по всій Україні щодо: дострокових виборів Президента України та Верховної ради України; відставки Уряду Азарова; притягнення до кримінальної відповідальності винних у побитті мирних демонстрантів та представників засобів масової інформації; звільнення від переслідування усіх учасників мирних акцій протесту; звільнення всіх політичних в'язнів; підписання Угоди про асоціацію з Європейським Союзом у 2014 році; 6. звернутися до правоохоронних та судових органів з вимогою не виконувати явно злочинні розпорядження чи накази, дотримуватись норм Конституції України та вимог законодавства України. Досліджуючи правомірність зазначеного рішення, суд враховує наведене нижче. Згідно до ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах та відповідно до законів України. В силу ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон N 280/97-ВР. В силу ч.1 ст.10 Закону N 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Частиною 1 ст.2 Закону N 280/97-ВР передбачено, що місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26 березня 2002 року N 6-рп/2002 у справі про охорону трудових прав депутатів місцевих рад, визначаючи політико-правову природу органів місцевого самоврядування, зазначив, що останні не є органами державної влади, а є представницькими органами, через які здійснюється право територіальної громади самостійно вирішувати не будь-які питання суспільного життя, а питання саме місцевого значення, тобто такі, які пов'язані передусім з життєдіяльністю територіальних громад і перелік яких визначено у Конституції і законах України (пункти 4, 5 мотивувальної частини рішення від 26 березня 2002 року). Відповідно до ч. 3 ст.24 Закону N 280/97-ВР органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. Отже, гарантоване державою місцеве самоврядування, яке здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З урахуванням положень ст.19 Конституції України органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними. Повноваження органів місцевого самоврядування щодо вирішення питань місцевого значення визначені Законом N 280/97-ВР. В силу ст.25 Закону N 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. За змістом Закону N 280/97-ВР до повноважень органів місцевого самоврядування належить вирішення питань місцевого значення у сфері соціально-економічного і культурного розвитку, планування та обліку; в галузі бюджету, фінансів і цін; в галузі управління комунальною власністю; в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв'язку; у галузі будівництва; у сфері освіти, охорони здоров'я, культури, фізкультури і спорту; у сфері регулювання земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища; повноваження у сфері соціального захисту населення, тощо. Ані Конституцією України, ані Законом N 280/97-ВР, які визначають виключну компетенцію органів місцевого самоврядування, останнім не надані повноваження щодо розгляду та вирішення питань, не віднесених Законом N 280/97-ВР до питань місцевого значення, в тому числі щодо ініціювання дострокових виборів Президента України та Верховної Ради України, відставки Кабінету Міністрів України, скасування прийнятих Верховною Радою України законів, притягнення до кримінальної відповідальності осіб, відновлення державного курсу на євроінтеграцію та інших питань, щодо яких прийняте спірне рішення. Тому, рішення №1 від 27.01.2014 року "Про суспільно-політичну ситуацію в державі» в частині п.п. 1, 2, 4, 5 і 6 прийняте Полонською міською радою з перевищенням повноважень, наданих органам місцевого самоврядування Конституцією України та Законом N 280/97-ВР, оскільки стосується питань загальнодержавного значення, вирішення яких віднесене до компетенції Верховної ради України, Кабінету Міністрів України та інших центральних органів виконавчої влади. При цьому, суд вважає безпідставними доводи позивача стосовно протиправності п. 3 рішення сорокової позачергової сесії VI скликання Полонської міської ради від 27.01.2014 року №1 "Про суспільно-політичну ситуацію в державі", яким висловлено повагу до позиції Українських Церков щодо єдності з народом, оскільки даний пункт не суперечить нормам передбаченим Конституції та законам України. Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У рішенні від 8 квітня 1999 року N 3-рп/99 у справі N 1-1/99 (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) Конституційний Суд України зазначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. В основі інтересів держави завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання тощо. Порушення відповідачем Конституції України та Закону N 280/97-ВР у зв»язку з прийняттям рішення позачергової сорокової позачергової сесії VI скликання №1 від 27.01.2014 року «Про суспільно-політичну ситуацію в державі» в частині п.п. 1,2 ,4 ,5 і 6 є порушенням інтересів держави. Відповідно до пункту 2 статті 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. В силу ст.36-1 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. Прокурор самостійно визначає підстави для представництва в судах, форму його здійснення і може здійснювати представництво на будь-якій стадії судочинства в порядку, передбаченому процесуальним законом. За змістом п.2 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може звернутися до суду щодо визнання протиправним рішення чи окремих його положень і щодо скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень. Отже, обраний позивачем спосіб захисту інтересів держави відповідає змісту та обсягу повноважень прокурора, визначених Законом України "Про прокуратуру". Відповідно до вимог частини 1 статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Частиною 2 статті 71 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. З огляду на викладене відповідачем не доведена правомірність рішення сорокової позачергової сесії VI скликання Полонської міської ради від 27.01.2014 року №1 "Про суспільно-політичну ситуацію в державі" в частині п.п.1, 2, 4, 5 і 6, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення частково.

Результат розгляду: partial