Рішення адміністративного суду від 2014-01-30 00:00:00+02

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 березня 2012 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про задоволення позовних вимог. Апелянт посилається на незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є на його переконання підставою для скасування судового рішення. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач звернулась до пенсійного фонду із заявою, в якій просила поновити виплату раніше призначеної пенсії. Однак відповідачем було відмовлено в поновлені виплати пенсії, що стало підставою для звернення з адміністративним позовом до суду. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не має права на поновлення виплати пенсії, оскільки позивач проживає за межами території України, а рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 поширюється виключно на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після його прийняття. Колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки він не відповідає вимогам закону. Як вбачається з матеріалів справи, на час виїзду позивача на постійне місце проживання в державу Ізраїль положення п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» діяли у редакції, згідно якої виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Між Україною та Ізраїлем відсутній міжнародний договір, який би передбачав виплату пенсії позивачу під час її проживання в Ізраїлі. Проте, рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» був визнаний таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Згідно п. 2 рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Таким чином, положення п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» втратили чинність 07.10.2009 року. У відповідності до ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 35 та ст.. 46 цього Закону. Згідно п. 3 та п. 15 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1 (далі - Порядок) поновлення виплати пенсії здійснюється за заявою пенсіонера за документами, що є у пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на момент призначення цього виду пенсії, та додатковими документами, якщо такі будуть подані. З огляду на те, що після прийняття рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 виникли умови для поновлення виплати пенсії, а позивач звернувся до Пенсійного фонду із відповідною заявою, колегія суддів вважає, що [PERSON] має право на поновлення виплати пенсії. Відмовляючи в задоволенні вимог позивача про поновлення виплати пенсії Пенсійний фонд послався на те, що рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 поширюється виключно на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після його прийняття. Однак, такі доводи Пенсійного фонду України не ґрунтуються на вимогах закону. Як раніше зазначалося, положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 07.10.2009 року № 25-рп/2009. Відтак, зазначене рішення поширюється на всіх осіб, яким було припинено виплату пенсії з підстав, передбачених ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що у Пенсійного фонду України були відсутні підстави для направлення [PERSON] листа з роз'ясненнями про те, що рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 поширюється лише на тих осіб, які виїхали за межі України після 07.10.2009 року. Разом з тим, до компетенції Пенсійного фонду України не належить прийняття рішення про поновлення виплати пенсії чи про відмову в поновленні її виплати, адже відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду. Згідно ч. 3 ст. 7 Закону України «Про звернення громадян» якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. Таким чином, Пенсійний фонд України, отримавши заяву [PERSON] про поновлення виплати пенсії, зобов'язаний був направити її за належністю до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Києва. Оскільки Пенсійним фондом України такі дії не були вчинені, колегія суддів вважає необхідним визнати протиправною його бездіяльності щодо відновлення та виплати позивачу пенсії за віком. Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки позивач має повне та законне право на поновлення раніше призначеної пенсії. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального та процесуального права. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи та порушено норми права, у зв'язку з чим, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а постанову суду - скасувати.

Результат розгляду: partial