Рішення адміністративного суду від 2014-03-20 00:00:00+02

02.02.2011 року позивач - [PERSON] звернувся в суд із позовом до відповідача - Ужгородської міської ради треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору управління Державної казначейської служби України у м. Ужгороді, Головне управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області про визнання рішення незаконним та його скасування. Позовні вимоги мотивовані тим, що 23 листопада 2006 року Ужгородська міська рада прийняла рішення «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва», яким запровадила додаткові умови для отримання громадянами України земельних ділянок у приватну власність. Зокрема, обов'язок сплатити 25 грн за один квадратний метр площі ділянки та обов'язок створення товариства забудовників. Згідно рішення Ужгородської міської ради № 1315 від 04 грудня 2009 року позивачу було надано дозвіл на підготовку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Після погодження проекту позивачу було вказано на необхідність сплатити 13500 гривень (0,054 та x 25 грн), після чого міська рада зобов'язувалась видати державний акт на право приватної власності на землю. Помилково вважаючи такі вимоги законними 06 серпня 2010 року [PERSON] було сплачено вищевказану суму. Позивач вважає, що оскаржуване рішення та сплата 13500 грн. не відповідають нормам чинного законодавства, тому звернувся до суду за захистом порушених прав та інтересів. Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.02.2013 р. позовні вимоги задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Ужгородської міської ради №99 від 23.11.2006 року «Про умови надання ділянок для індивідуального житлового будівництва». Стягнуто із Ужгородської міської ради на користь [PERSON] 13500 грн. та 135 грн. судових витрат. Задовольняючи позовні вимоги суд зокрема керувався ст.118 ЗК України та зазначив, що положення статтей Закону України «Про планування і забудову територій», на які посилається відповідач, не можуть бути підставою для прийняття рішення щодо обов'язкової сплати коштів особами, якими подано клопотання до міської ради щодо безоплатного одержання у власність земельної ділянки та про втрату чинності таким рішенням, у разі несплати грошових коштів. Так, Декретом Кабінету Міністрів України «Про місцеві податки і збори», Законом України «Про систему оподаткування», які були чинними на час прийняття рішення, Ужгородської міською радою були визначені види місцевих податків і зборів, їх граничні розміри та порядок обчислення. Суд дійшов до висновку, що оскаржуваним рішенням встановлено додатковий вид загальнообов'язкового платежу до місцевого бюджету, що суперечить вимогам вищевказаних нормативно-правових актів. За наведених обставин, суд першої інстанції прийшов до переконання, що позовні вимоги щодо визнання протиправним оскаржуваного рішення та стягнення сплачених на підставі такого рішення коштів підлягають до задоволення. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду Ужгородська міська рада оскаржила його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з помилковим застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених у апеляційній скарзі. Апелянт просить скасувати оскаржувану постанову. Під час підготовки справи до судового розгляду на адресу суду апеляційної інстанції в порядку ст.192 КАС України від Головного управління Державної казначейської служби України в Закарпатській області надійшла заява про приєднання до апеляційної скарги. В обґрунтування вимог апеляційної скарги Ужгородська міська рада зокрема посилається на те, що відшкодування шкоди проводиться внаслідок наявності збитків. Збитки це втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) або/та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Апелянт вважає, що факт заподіяної шкоди не знаходить своє підтвердження, оскільки оплата коштів до бюджету міста відповідно до рішення міської ради „Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва" від 23.11.2006 року № 99 являлась не примусовою і жодних доказів на підтвердження примусовості сплати до бюджету розвитку міста немає. Тому, ч. 4 ст. 27 Закону України „Про планування і забудову територій" наголошено: у містобудівних умовах і обмеженнях забудови земельної ділянки згідно з місцевими правилами забудови, містобудівним обгрунтуванням можуть визначатися вимоги щодо відрахування коштів замовників на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту. Апелянт також зазначає, що судом не взято до уваги роз'яснення, викладені в листі Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 24.04.2008 року №12/6-429 щодо застосування положень постанови Кабінету Міністрів України від 24.01.2007 N 40, що відповідно до ст. 27 ЗУ „Про планування та забудову територій" можуть визначатись вимоги щодо відрахування коштів замовників на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту. В судове засідання сторони не з'явились, хоча були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи у суді, а тому суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі та відповідно до вимог ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу апелянта слід задовольнити частково а оскаржувану постанову змінити, з наступних підстав. Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи наступні обставини. Так, згідно рішення Ужгородської міської ради № 99 від 23.11.2006 року «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва» при вирішенні питань про надання у приватну власність громадянам земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва (крім пільгових категорій громадян, визначених законодавством) передбачені обов'язкові наступні умови: 1) Передплати до бюджету розвитку міста коштів на розвиток інженерних мереж з розрахунку 25 грн. за 1 кв.м. протягом 30 календарних днів з моменту підпису рішення сесії міським головою. Встановити, що 50% від одержаних коштів спрямовується на розвиток інфраструктури даного мікрорайону (виготовлення технічних умов розвитку інженерних мереж кварталу, винос земельної ділянки в натуру, профілювання доріг, тощо). 2) Зобов'язати громадян, що одержали земельні ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку створити товариство забудовників для централізованого розвитку інфраструктури кварталу. Документи, що посвідчують право власності на земельну ділянку (державний акт) видавати членам товариства забудовників. 3) У разі невиконання цих умов, рішення про надання земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва втрачає чинність (а.с.23). Згідно з рішенням Ужгородської міської ради №1315 від 04 грудня 2009 року [PERSON] було надано дозвіл на підготовку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] було передплачено до бюджету розвитку міста 13500 грн. (25 грн x 0,054 га) відповідно до рішення Ужгородської міської ради «Про умови надання земельних ділянок для індивідуального житлового будівництва» від 23.11.2006 року за №99. Дана обставина підтверджується наявною у матеріалах справи квитанцією від 06.08.2010 року (а.с.6). 02 лютого 2011 року [PERSON] звернувся до суду із позовною вимогою про стягнення з відповідача помилково сплачених грошових коштів для отримання державного акту на право власності на земельну ділянку в розмірі 13500 грн. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам колегія суддів виходить з наступного. Відповідно до ст.14 Конституції України - право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно ч.3 ст.24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 № 280/97-ВР - органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. В силу ч. ст.116 ЗК України - громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Частинами 1-11 статті 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Громадяни - працівники державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонери з їх числа, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельних ділянок, які перебувають у постійному користуванні цих підприємств, установ та організацій, звертаються з клопотанням про приватизацію цих земель до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проекту приватизації земель. Передача земельних ділянок у власність громадянам - працівникам державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонерам з їх числа провадиться після затвердження проекту приватизації земель у порядку, встановленому цим Кодексом. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що статтею 118 Земельного кодексу України не передбачено можливість встановлення додаткових умов при вирішенні питань стосовно передачі громадянам у власність земельних ділянок. Крім того, колегія суддів зазначає, що положення статтей Закону України «Про планування і забудову територій» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), на які посилається відповідач, не можуть бути підставою для прийняття рішення щодо обов'язкової сплати коштів особами, якими подано клопотання до міської ради щодо безоплатного одержання у власність земельної ділянки та про втрату чинності таким рішенням, у разі несплати грошових коштів, оскільки це суперечить нормам чинного законодавста. . Так, Декретом Кабінету Міністрів України «Про місцеві податки і збори», Законом України «Про систему оподаткування», які були чинними на час прийняття рішення, Ужгородської міською радою були визначені види місцевих податків і зборів, їх граничні розміри та порядок обчислення. Як наслідок, колегія суддів вважає, що оскаржуваним рішенням встановлено додатковий вид загальнообов'язкового платежу до місцевого бюджету, що суперечить вимогам вищевказаних нормативно-правових актів. Тому, суд першої інстанції прийшов вірного висновку, що позовні вимоги щодо визнання протиправним оскаржуваного рішення та стягнення сплачених на підставі такого рішення коштів підлягають до задоволення. Попри правильне по суті вирішення справи колегія суддів вбачає підстави для зміни оскаржуваної постанови, з огляду на насупне. Так, відповідно до ст.201 КАС України - підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є : 1) правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права; 2) вирішення не всіх позовних вимог або питань. Враховуючи наведену правову норму, колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача - Ужгородської міської ради судові витрати, понесені позивачем в розмірі 135 грн. Згідно ч.1 ст.87 КАС України - судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. В силу ч.1 ст.94 КАС України - якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). В контексті наведеного, здійснені [PERSON] документально підтверджені судові витрати у розмірі 135 грн. на користь позивача слід стягнути з Державного бюджету України. Оскільки судом першої інстанції правильно вирішено спір по суті, але із помилковим застосуванням норм процесуального права, то у відповідності до ст. 201 КАС України, оскаржувану постанову слід змінити.

Результат розгляду: partial