Рішення адміністративного суду від 2014-03-27 00:00:00+02

28 січня 2014 року позивач [PERSON] звернувся до Хотинського районного суду Чернівецької області із адміністративним позовом, в якому просить постановити рішення, яким визнати протиправними дії Долинянської сільської ради Хотинського району Чернівецької області стосовно відмови йому в наданні земельної ділянки в [ADDRESS], та частково скасувати рішення Долинянської сільської ради Хотинського району Чернівецької області № 148-2013 сімнадцятої сесії шостого скликання від 04 квітня 2013 року, в частині відмови у наданні йому земельної ділянки розміром 0,1875 га для обслуговування житлового будинку в [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначив, що [INFO] померла його мати - [PERSON], яка постійно проживала в [ADDRESS]. Після її смерті відкрилась спадщина. Він, як спадкоємець за заповітом, отримав свідоцтво про право на ? частини житлового будинку. Свідоцтво видане 16 березня 2012 року. Оскільки земельна ділянка, на якій розташований спадковий будинок не була приватизована його матір'ю, а знаходилась в її користуванні, він звернувся в Долинянську сільську раду з проханням про виділення йому в користування частини земельної ділянки, відповідно до його частки в спадковому житловому будинку розміром 0,1875 га. Зазначає, що 30 липня 2013 року отримав лист від Долинянського сільського голови, в якому йому запропонували надання земельної ділянки із земель запасу. Він вимагав, щоб вирішили питання з земельною ділянкою по [ADDRESS], так як проживаю та прописаний у спадковому будинку. В жовтні місяці 2013 року він отримав рішення № 148-2013 сімнадцятої сесії У1 скликання Долинянської сільської ради від 04 квітня 2013 року, яким йому відмовлено в наданні вищевказаної земельної ділянки. Вважає рішення Долинянської сільської ради протиправним, оскільки саме сільська рада, як орган місцевого самоврядування, повинна надати йому у користування земельну ділянку для обслуговування житлового будинку. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, зазначив, що саме в компетенції Долинянської сільської ради вирішити питання щодо надання йому у постійне користування земельної ділянки розміром 0,1875 га по [ADDRESS]. Представник Долинянської сільської ради в судове засідання не з'явилася, надала суду заперечення на адміністративний позов, в якому зазначила, що [PERSON] звернувся до Долинянської сільської ради Хотинського району 28.02.2013 року із заявою про надання в постійне користування земельну ділянку розміром 0,1875 га по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку. Рішенням № 148-2013 від 04.04.2013 сесії Долинянської сільської ради року йому відмовлено у наданні земельної ділянки. Розглянувши матеріали справи, заслухавши думку позивача, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Пунктом 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справу адміністративної юрисдикції визначено, як переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно ч. 2 ст. 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлено інший порядок судового вирішення. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Земельним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами Держава делегувала органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади розпорядження землями відповідних територіальних громад, землями комунальної чи державної власності, та делегувала їм вирішення у встановленому законом порядку інших питань в галузі земельних відносин. Отже, в розумінні п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України та з урахуванням позиції Конституційного Суду України, викладеного у рішенні від 01.04.2010 року N10-рп/2010, даний спір є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб'єкта владних повноважень - органу виконавчої влади, що реалізовував у спірних правовідносинах надані йому чинним законодавством владні управлінські функції, а тому ця справа має розглядатись в порядку адміністративного судочинства. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 18 КАС України місцевим загальним судам, як адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування, крім тих, які підсудні окружним адміністративним судам. Питання регулювання земельних відносин, відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЗУ «Про місцеве самоврядування», спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] успадкував після смерті свої матері ? житлового будинку по [ADDRESS], що підтверджується витягом №33605368 від 26.03.2012 року про державну реєстрацію прав (а.с.6). 28 лютого 2013 року [PERSON] звернувся до Долинянської сільської ради із заявою про надання в постійне користування земельної ділянки розміром 0,1875 га по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку (а.с. 27). Рішенням № 148-2013 сімнадцятої сесії Долинянської сільської ради від 04 квітня 2013 року, відмовлено [PERSON] в наданні земельної ділянки розміром 0,1875 га для обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] до вирішення питання розподілу майна в судовому порядку (а.с.8). Порядок передачі у користування земельної ділянки, що перебувають у державній або комунальній власності, визначено Земельним кодексом України (надалі - ЗК України, Кодекс). Відповідно до ч. 2 ст. 92 ЗК України права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування". Вказаною статтею ЗК України передбачено виключний перелік суб'єктів, хто може набути право постійного користування земельною ділянкою із земель комунальної власності. Відповідно до ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Так, ч. 2 ст. 123 ЗК України передбачено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідної сільської, селищної, міської, районної, обласної ради, Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевої державної адміністрації. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Як встановлено судом, позивач [PERSON] не звертався до Долинянської сільської ради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а звернувся 28.02.2013 року із заявою про надання в постійне користування земельної ділянки розміром 0,1875 га по [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку. Таким чином, для передачі у користування земельної ділянки державної або комунальної власності обов'язково передує прийняття рішення органом місцевого самоврядування про надання чи ненадання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Таким чином, суд дійшов висновку про безпідставність посилань позивача як на підставу для задоволення адміністративного позову, адже вони жодним чином не свідчать про те, що оскаржене рішення Долинянської сільської ради є протиправним та підлягає скасуванню. З приводу розподілу судових витрат суд враховує положення ч. 2 ст. 94 КАС України та за відсутності витрат, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, вважає, що судові витрати компенсації не підлягають. На підставі викладеного та

Результат розгляду: denied