Рішення адміністративного суду від 2014-01-13 00:00:00+02

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON]) звернувся до суду з зазначеним позовом до Правління Пенсійного фонду України (далі - відповідач-1, Правління ПФУ), Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Києва (далі - відповідач-2, Управління ПФУ в Шевченківському районі м. Києва), в якому просить визнати бездіяльність відповідача-1 щодо передачі уповноваженому територіальному органу заяви позивача для прийняття рішення про поновлення виплати позивачеві пенсії за вислугу років у Збройних Силах СРСР за межі України актом порушення прав; зобов'язати відповідача-1 та відповідача-2 поновити позивачеві з 20.10.2010 року виплату пенсії за вислугу років у Збройних Силах СРСР в Ізраїль, яку він одержував до виїзду в Ізраїль, згідно діючого законодавства. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що вона є громадянкою України, працювала на підприємствах в Україні, загальний трудовий стаж складає 21 рік, що надає їй право на одержання пенсії по досягненню пенсійного віку. 01.04.1990 року позивач виїхала на постійне місце проживання до Держави Ізраїль. 29.12.2009 року позивач направила заяву до ПФ України про призначення та виплату пенсії за віком, та не одержавши відповідь повторно звернулась до Правління ПФУ, однак, 16.09.2013 року одержала відмову. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.12.2013 року позовні вимоги [PERSON] за період з 20.10.2010 року по 30.04.2013 року включно залишено без розгляду. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.12.2013 року відкрито скорочене провадження в адміністративній справі за позовом [PERSON] до Правління Пенсійного фонду України, Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Києва про визнання бездіяльності неправомірною. 26.12.2013 року на адресу суду надійшли письмові заперечення Правління ПФУ в яких останнє просило відмовити в позові, оскільки позивач виїхав за кордон на постійне проживання у 2007 році, тобто до прийняття Рішення Конституційним Судом України, а нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, отже, у позивача відсутнє право на одержання пенсії в Україні. Управління ПФУ в Шевченківському районі м. Києва одержало ухвалу суду про відкриття скороченого провадження 25.12.2013 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, проте, письмових заперечень на адресу суду від відповідача-2 не надійшло. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], є громадянкою України, проживала та працювала на території України, трудовий стаж складає 21 рік, що підтверджується записами в трудовій книжці. [PERSON] з 1976 року по 1994 рік проходив службу у Збройних військах СРСР. З грудня 1994 року [PERSON] була призначена пенсія за вислугу років у Збройних силах СРСР. У зв'язку із виїздом [PERSON] на постійне місце проживання до держави Ізраїль, виплата йому пенсії була припинена з серпня 2010 року. [PERSON] звернувся до Правління ПФУ із заявою про поновлення виплати пенсії, однак, відповідач-1 у листі від 26.06.2013 року відмовив у такому. Так, стосовно громадян, які виїхали на постійне місце проживання за кордон визначено особливий порядок виплати пенсій, який викладено у статтях 49, 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Відповідно до ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом. Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону. Згідно ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 було визнано такими, що не відповідають Конституції України положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України. Положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. При цьому, в зазначеному рішенні Конституційного Суду України звернуто увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору. Стаття 24 Конституції України визначає, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Відповідно до ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишити будь-яку країну, включаючи свою власну. Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Отже, кожний громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав. Таким чином, вимоги позивача стосовно визнання бездіяльності Правління ПФУ щодо передачі уповноваженому територіальному органу заяви позивача для прийняття рішення про поновлення виплати позивачеві пенсії за вислугу років у Збройних силах СРСР за межі України порушенням прав позивача та вимоги про зобов'язання відповідачів поновити виплату позивачеві пенсії за вислугу років у Збройних силах СРСР з 01.05.2013 року за межі України в Ізраїль є обґрунтованими та підлягають задоволенню. У ч. 3 ст. 94 КАС України зазначено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). За таких обставин, з Державного бюджету України на користь позивача слід стягнути 68 грн. 82 коп. у відшкодування сплаченого при звернені до суду судового збору. Враховуючи викладене,

Результат розгляду: granted