Рішення адміністративного суду від 2014-01-13 00:00:00+02

Приватне підприємство фірма «Торгсервісбуд» звернулася до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Західно - Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень - рішень від 23.07.2013 року № 0000052210 та № 0000062210. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що посадовими особами Західно -Донбаської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області було проведено планову виїзну перевірку ПП фірми «Торгсервісбуд» з питань дотримання вимог податкового законодавства, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2010 року по 31.12.2012 року, за наслідками якої складено акт перевірки № 174 - 22/2-23934998 від 09.07.2013 року. На підставі акту перевірки податковим органом винесені оскаржувані податкові повідомлення - рішення, які позивач вважає протиправними та такими, що підлягають скасуванню, оскільки вони були прийняті всупереч нормам діючого законодавства. Крім того, позивач зазначає, що висновки, зазначені у акті перевірки є суб'єктивною думкою податкового органу і не ґрунтуються на вимогах закону. З огляду на вищевикладене, позивач просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, явку свого представника у судове засідання не забезпечив, надіслав суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження. Представник відповідача надав суду письмові заперечення, у яких зазначено, що висновки перевірки відповідають фактичним обставинам справи, акт перевірки складений правомірно, згідно із діючим законодавством, висновки за результатами акту перевірки є цілком обґрунтованими, тому винесені податкові повідомлення - рішення є такими, що відповідають вимогам діючого законодавства, а отже підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Крім того, представник відповідача заперечував проти розгляду справи в порядку письмового провадження, при цьому зазначив, що додаткових пояснень та доказів, відмінних від тих, які містяться у письмових запереченнях та матеріалах справи не має. У відповідності до ч. 4 ст. 122 ч. 6 ст. 128 КАС України, справу розглянуто в порядку письмового провадження. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Приватне підприємство фірма «Торгсервісбуд» зареєстроване як юридична особа та перебуває на обліку в Західно - Донбаській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області як платник податків. Відповідно до пункту 20.1.4 статті 20 Податкового кодексу України органи податкової служби мають право проводити перевірки платників податків (крім Національного банку України) в порядку, встановленому цим Кодексом. Підпунктом 75.1 статті 75 Податкового кодексу України передбачено, що органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Відповідно до ст.75.1.2. статті 75 Податкового кодексу України (далі - ПК України), документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, а також отриманих в установленому законодавством порядку органом державної податкової служби документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків. Документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану - графіка перевірок. Судом встановлено, що у період з 10.06.2013 року по 02.07.2013 року, на підставі наказу від 29.05.2013 року № 414 та направлень від 10.06.2013 року, виданих Західно - Донбаською ОДПІ Головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області, посадовими особами відповідача, відповідно до плану - графіка проведення планових виїзних перевірок суб'єктів господарювання на 2 квартал 2013 року, проведена планова документальна виїзна перевірка ПП фірми «Торгсервісбуд» з питань дотримання вимог податкового законодавства, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2010 року по 31.12.2012 року. За результатами проведеної перевірки складено акт № 174-22/2-23934998 від 09.07.2013 року. Згідно висновків акту перевірки, позивачем порушено вимоги: -п.п. 4.1.6 п.4.1 ст.4, п.п.5.2.1 п.5.2, п.п. 5.3.9 п. 5.3 ст.5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», п. п. 135.5.4 п. 135.5 ст.135, п. 138.8, п. 138.1 ст. 138, п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового Кодексу України, а саме, підприємством занижено податок на прибуток в сумі 42487 грн.. в тому числі в 4 квартал 2010 року в сумі 32095 грн., в 4 квартал 2012 року в сумі 10392 грн.; -п. 3.1 ст. 3, п.п. 7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість», п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, а саме, підприємством завищено податок на додану вартість на суму 224624 грн. 38 коп., в тому числі за: липень 2010 року в сумі 20541 грн. 09 коп.; жовтень 2010 року в сумі 74945 грн. 93 коп.; листопад 2010 року в сумі 3026 грн. 47 коп.; грудень 2010 року в сумі 52179 грн. 77 коп.; грудень 2011 року в сумі 29350 грн.; листопад 2012 року в сумі 44581 грн. 12 коп.; -п.51.1 ст.51, пп. 176.2.6 п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України, а саме, підприємством за І квартал 2011 року, ІV квартал 2012 року подано податковий розрахунок сум доходу нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, а також сум нарахованого та утриманого з них податку (1-ДФ) з недостовірними даними. 23.07.2013 року на підставі висновків перевірки податковим органом винесені податкові повідомлення - рішення: - № 0000052210, яким позивачу збільшено суми податкового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств на суму 55700 грн., в тому числі 42487 грн. за основним платежем та 13200 грн. за штрафними санкціями; - 0000062210, яким позивачу збільшено суму податкового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 299261 грн., в тому числі 224624 грн. за основним платежем та 74637 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями. Суд вважає оскаржувані податкові повідомлення - рішення протиправними та таким, що підлягають скасуванню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що Приватне підприємство фірма «Торгсервісбуд» протягом перевіряємого періоду мало взаємовідносини з ТОВ «Промислова спілка Балтимор» та ТОВ «Діксі Буд». Так, 02.12.2010 року між позивачем та ТОВ «Промислова спілка Балтимор» було укладено договір № 22, згідно якого постачальник зобов'язується поставити і передати у власність покупця будівельні матеріали, а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його загальну вартість у порядку і на умовах передбачених даним договором. Перехід права власності відбувається в момент передачі товару, що оформляється видатковою накладною. На кожну партію товару постачальник зобов'язаний надати документи: видаткову накладну, податкову накладну, копію сертифікату якості заводу , який виготовив даний товар, або документ, який його замінює. Розрахунки проводяться грошовими и на розрахунковий рахунок продавця. На виконання вищевказаного договору позивачем було придбано у ТОВ «Промислова спілка Балтимор» будівельні матеріали загальною вартістю 70025 грн. 60 коп., у тому числі ПДВ 11670 грн. Під час проведення перевірки податковому органу на підтвердження фінансово - господарської діяльності позивача з ТОВ «Промислова спілка Балтимор» були надані наступні документи: копія договору на закупку матеріалів № 22 від 02.12.2010 року, копія видаткової накладної № 2555 від 03.12.2010 року, копія податкової накладної № 3202 від 29.12.2010 року, копія подорожного листа від 03.12.2010 року, копія виписки з банку від 29.12.2010 року, копія картки рахунку звітності за грудень 2010 року, копія податкової накладної № 30 від 31.12.2010 року, копія довідки про вартість виконаних будівельних робіт за листопад 2010 року ПРВО Топочна Богуславської НСШ, копія акту прийому виконаних будівельних робіт за листопад 2010 року Топочна Богуславської НСШ, копія акту № 3 прийому виконаних будівельних робіт за листопад 2010 року Топочна Богуславської НСШ, копія податкової накладної № 27 від 31.12.2010 року, копія довідки про вартість виконаних будівельних робіт за грудень 2010 року БВ «Палоградець», копія акту № 1 прийому виконаних будівельних робіт за грудень 2010 року БВ «Павлоградець». Крім того, між позивачем та ТОВ «Діксі Буд» було укладено договір № 28 від 28.11.2012 року. ТОВ «Діксі Буд» в 4 кварталі 2012 року згідно вищевказаного договору виконав на замовлення позивача будівельні роботи загальною вартістю 267486 грн. 74 коп., у тому числі ПДВ - 44581 грн. 12 коп. Під час проведення перевірки податковому органу на підтвердження фінансово - господарської діяльності позивача з ТОВ «Діксі Буд» були надані наступні документи: копія договору субпідряду № 17Т/1Б, копія податкової накладної № 25 від 10.12.2012 року, копія довідки про вартість виконаних будівельних робіт за грудень 2012 року, копія акту № 1 прийому виконаних будівельних робіт за грудень 2012 року,копія платіжного доручення № 76 від 19.02.2013 року, копія платіжного доручення № 59 від 14.02.2013 року, копія платіжного доручення № 43 від 04.02.2013 року, копія платіжного доручення № 3 від 10.01.2013 року,копія платіжного доручення № 304 від 17.12.2012 року, копія довідки про вартість виконаних будівельних робіт за грудень 2012 року ДП «Херсонський облавтодор», копія акту № 1 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2012 року ДП «Херсонський облавтодор», копія договору № 28 від 14.10.2012 року, копія податкової накладної № 691 від 31.12.2012 року, копія довідки про вартість виконаних будівельних робіт за грудень 2012 року, копія акту № 4 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2012 року, копія податкової накладної № 717 від 30.11.2012 року, копія довідки про вартість виконаних будівельних робіт за листопад 2012 року, копія акту № 1 приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2012 року, копія акту № 3 приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2012 року, копія акту № 2 приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2012 року, копія платіжного доручення № 303 від 17.12.2012 року, копія договору субпідряду № СП- 36 від 07.06.2012 року, копія акту № 5 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2012 року ТОВ «УПП ІІ УПС», копія договору № 7 від 30.07.2012 року, копія акту прийому - передачі виконаних робіт № 154 від 21.12.2012 року, копі податкової накладної № 656 від 21.12.2012 року, копія акту прийому - передачі робіт № 655 від 14.12.2012 року, копія податкової накладної № 656 від 14.12.2012 року, копія акту прийому - передачі виконаних робіт № 657 від 28.12.2012 року, копія податкової накладної № 657 від 28.12.2012 року, копія акту прийому - передачі робіт № 653 від 01.12.2012 року, копія податкової накладної № 653 від 01.12.2012 року, копія акту прийому - передачі виконаних робіт № 654 від 07.12.2012 року, копія податкової накладної № 654 від 07.12.2012 року, копія акту прийому - передачі робіт № 1171 від 28.09.2012 року, копія податкової накладної № 451 від 28.09.2012 року, копія акту прийому - передачі виконаних робіт № 1170 від 21.09.2012 року, копія податкової накладної № 450 від 21.09.2012 року, копія акту прийому - передачі робіт № 1169 від 14.09.2012 року, копія податкової накладної № 449 від 14.09.2012 року, копія акту прийому - передачі робіт № 1168 від 07.09.2012 року, копія податкової накладної № 448 від 07.09.2012 року, копія платіжного доручення № 295 від 11.12.2012 року, копія платіжного доручення № 238 від 11.10.2012 року, копія платіжного доручення № 237 від 10.10.2012 року, копія платіжного доручення № 236 від 09.10.2012 року, копія договору № МЗ - 12/313 від 17.07.2012 року, копія акту прийому - передачі робіт № 153 від 29.12.2012 року, копія податкової накладної № 2 від 11.12.2012 року. Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (надалі Закон України № 334/94-ВР) (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), валові витрати виробництва та обігу - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності. Згідно підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України № 334/94-ВР, до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, з врахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3-5.7 цієї статті. Відповідно до підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України № 334/94-ВР, не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку. Згідно підпункту 7.4.1 пункту 7.4. статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), вартість яких відноситься до складу валових витрат виробництва (обігу). Пункт 7.5 зазначеного Закону визнає датою виникнення права платника податку на податковий кредит дату здійснення першої з таких подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг). У підпункті 7.4.5 вищезгаданого Закону зазначається, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту). Згідно пункту 2.5.18 наказу Державної податкової адміністрації України від 30.05.1997 року № 165 «Про затвердження форми податкової накладної та порядку її заповнення», податкову накладну складає особа, яка зареєстрована як платник податку в податковому органі, і якій присвоєно індивідуальний податковий номер платника податку на додану вартість. Всі складені примірники податкової накладної підписуються особою, уповноваженою платником податку здійснювати поставку товарів (послуг), та скріплюються печаткою такого платника податку - продавця. Податкова накладна вважається недійсною у разі її заповнення іншою особою, ніж вказаною у пункті 2 даного Порядку. Вищенаведені норми права передбачають, що такі складові податкових зобов'язань з податку на прибуток та податку на додану вартість, як валові витрати та податковий кредит, формуються платником податків на підставі відповідних первинних документів, що складаються під час здійснення господарських операцій по придбанню товарів (робіт, послуг). Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України від 16.07.1999 року № 996-ХІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку. У відповідності до статті 1 Закону України від 16.07.1999 року № 996-ХІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Отже, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо), які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Статтею 9 Закону України від 16.07.1999 року № 996-ХІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлені вимоги до первинних документів. Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Судом досліджено первинні документи позивача та встановлено, що вони містять назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Усі первинні документи виписані реально суб'єктами права, а відтак сприймаються судом, як належні та допустимі докази реальності вчинення господарських операцій. При цьому, податковий орган зробив висновок щодо неможливості підтвердження факту реальності отримання будівельних матеріалів згідно договору № 22 від 02.12.2010 року, у зв'язку з тим, що підприємством ПП фірмою «Торгсервісбуд» для перевірки не надано товарно - транспортних накладних. Проте, суд не погоджується з вищевказаним твердженням відповідача, оскільки підтвердження отримання позивачем товарно-матеріальних цінностей від його контрагентів, саме товарно-транспортними накладними, не є визначальною умовою для формування валових доходів і витрат та отримання права на податковий кредит, у зв'язку з тим, що діючим законодавством не передбачено ставлення в залежність відсутність транспортних документів на перевезення вантажу (товару) з наслідками формування бази оподаткування. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Таким чином, товарно-транспортна накладна не може бути первинним документом, який підтверджує здійснення господарської операції з поставки товарів, та відповідно набуття права власності на нього, оскільки не відображає відомості про господарську операцію з поставки товару, а відображає відомості про господарську операцію перевезення. У зв'язку з вищевикладеним, суд вважає безпідставним висновок відповідача про те, що внаслідок відсутності товарно-транспортних накладних господарські операції з поставки товарно-матеріальних цінностей не мали місце (не здійснювалися). За змістом п. 11.1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року N 363, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20 лютого 1998 р. за N 128/2568, товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля є основними документами на перевезення вантажів. Однак, жодним нормативно-правовим актом не встановлено, що товарно-транспортні накладні та дорожні листи є єдиними документами, які підтверджують факт поставки товару від продавця до покупця. Вищевказана позиція зазначена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 22.05.2013 року по справі №2270/10784/11. Крім того, при проведенні перевірки Приватного підприємства фірми «Торгсервісбуд» враховано висновки, викладені: - в акті перевірки Лівобережної МДПІ м. Дніпропетровська Дніпропетровської області ДПС від 12.11.2012 року № 5021/22-7/37212696 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Промислова спілка Балтимор» щодо підтвердження господарських відносин із ПП «Селтік Юг» за грудень 2010 року та ТОВ «Укр - Техприлад» за квітень 2011 року»; - акт перевірки ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська Дніпропетровської області ДПС від 13.02.2013 року № 196/224/38113479 «Про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання ТОВ «Діксі Буд» з питань фінансово - господарських відносин з ТОВ «Старт -Д» за липень 2012 року». Згідно вищевказаного акту перевірки встановлено, що ТОВ «Діксі Буд» не знаходиться за юридичною адресою. Звіркою отриманих матеріалів не підтверджено реальність здійснення господарських відносин із ТОВ «Діксі Буд», їх вид, обсяг, якість та розрахунки, а саме, встановлено дефектність первинних документів та відсутність об'єктів оподаткування , та неможливість реального здійснення платником податків операцій ТОВ «Діксі Буд» по ланцюгу постачання: постачальник - ТОВ «Старт - Д» - ТОВ «Діксі Буд». Таким чином, суд доходить висновку, що посадові особи податкового органу зробили висновок про незаконність віднесення ПП фірми «Торгсервісбуд» витрат з виконання договору до податкового кредиту лише на підставі акту перевірки підприємства контрагента, який жодним чином не є доказом та проігнорували факт наявності первинної документації, що підтверджує податковий кредит. У відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину). Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Пунктом 3 ст. 215 ЦК України закріплено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частиною першою ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Крім того, поняття правочину, що порушує публічний порядок надано у Постанові Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Пункт 18 даної Постанови передбачає «перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦКУ: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або законне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. Отже, підставами для визнання договору недійсним є недотримання сторонами при укладенні такого договору вимог ст. 203 Цивільного кодексу України, недійсність такого договору прямо не передбачена законом, а одна із сторін або інша зацікавлена сторона вважає, що договір укладений з порушенням ст. 203 ЦКУ, то такий договір може бути визнаний недійсним тільки в судовому порядку. Про недійсність правочину ухвалюється судове рішення. Суд звертає увагу, що відповідач, приймаючи оскаржуване податкове повідомлення - рішення, не міг керуватися лише припущеннями щодо фіктивності (нікчемності) укладених договорів, його позиція про те, що ці договори суперечать інтересам держави та суспільства, не підтверджена належними доказами чи рішенням суду про визнання їх такими. Посилання відповідача на ту обставину, що правочини контрагента позивача в ланцюгах постачання мають ознаки нікчемності, суд не приймає до уваги, як належний доказ нереальності правочинів укладених між позивачем та його контрагентом, з огляду на наступне. Суд звертає увагу на принцип персональної відповідальності платника податку, згідно якого, право на податковий кредит не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами. Згідно змісту листа ВАСУ від 02.06.2011 року N 742/11/13-11 «Щодо однакового застосування адміністративними судами окремих приписів Податкового кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України» не є обов'язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов'язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом. Лише встановлення факту узгодженості дій платника податків з недобросовісними постачальниками з метою незаконного отримання податкових вигод або його обізнаності з такими діями постачальників чи сприяння ухиленню постачальниками товару від виконання податкових зобов'язань може слугувати підставою для відмови у праві на податковий кредит. При цьому такі висновки не можуть ґрунтуватися на припущеннях, а можуть ґрунтуватися лише на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону. Порушення постачальником товару правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту та валових витрат. За умови реального здійснення господарської операції, яка призвела до об'єктивної зміни складу активів платника податків - покупця, будь-які порушення постачальниками товару податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не можуть бути підставою для позбавлення покупця права на податковий кредит. Таким чином, позивач не може відповідати за операції по ланцюгу та нести відповідальність за господарську діяльність контрагента. Пунктом 135.1 ст.135 ПК України передбачено, що доходи, що враховуються при обчислені об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2, та складаються з: доходу від операційної діяльності та інших доходів, які визначаються відповідно до п. 135.5, за винятком доходів, визначених у пункті 135.4 та у статті 136. Відповідно п.137.1 ст.137 ПК України, дохід від реалізації товарів визначається за датою переходу покупцеві права власності на такий товар. Дохід від надання послуг та виконання робіт визначається за датою складання акта або іншого документа, оформленого відповідно до вимог чинного законодавства, який підтверджує виконання робіт або надання послуг. У п. 135.2 ст.135 ПК України вказано, що доходи визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують отримання платником податку доходів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено ведення бухгалтерського обліку, та інших документів. Згідно з пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. При цьому, відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку. Виходячи з положень пп. 14.1.181. п.14.1.ст. 14 ПК України, податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду. Суд вважає, що будь-які документи мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. З наданих позивачем доказів вбачається, що укладені з контрагентами правочини мали на меті настання реальних правових наслідків, що обумовлені ними. Сторонами господарських відносин були дотримані вимоги чинного законодавства України у спосіб передбачений законом, що в свою чергу підтверджує здійснення господарських операції та правомірно сформований податковий кредит. Таким чином, суд доходить висновку, що правовідносини за спірними правочинами в повній мірі відображені в бухгалтерському та податковому обліку позивача. Згідно п.198.1, п.198.3. ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду складається із сум податків, сплачених (нарахованих) платником податку у звітному періоді у зв'язку з придбанням товарів (робіт і послуг), вартість яких відноситься до складу витрат виробництва (обігу). Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари (послуги) та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. Тобто необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (робіт, послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів, послуг. Таким чином, для підтвердження включення витрат на придбання товарів (робіт, послуг) до складу валових витрат підприємства, а також для підтвердження включення сум сплаченого податку на додану вартість у складі ціни за придбаний товар (роботи, послуги) до складу податкового кредиту необхідні належним чином оформленні первинні документи. З наведеного вбачається, що підставою для формування податкового кредиту є саме наявність у платника податку - належно оформленої податкової накладної, та здійснення операцій з метою досягнення господарської мети. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (п. 198.2. ст.198 Кодексу). Виходячи з положень п. 198.6. ст. 198 ПК України, не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п.201.11 ст.201 Кодексу). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами. Датою виникнення права замовника на віднесення сум до податкового кредиту з договорів (контрактів), визначених довгостроковими відповідно до пункту 187.9 статті 187 цього Кодексу, є дата фактичного отримання замовником результатів робіт (оформлених актами виконаних робіт) за такими договорами (контрактами). У відповідності з п. 201.10. ст. 201 ПК України, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Виходячи із правової позиції Вищого адміністративного суду України, викладеної в інформаційному листі від 20.07.2010 року № 1112/11/13-10, якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 02.03.2009 року по справі № К-21781/07 та від 06.11.2007 року. Таким чином, наведеними нормами права визначено підстави для формування платником податкового кредиту і до таких підстав віднесено: наявність господарської операції, сплата (нарахування) ПДВ, у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), факт сплати податку на додану вартість має підтверджуватися відповідними податковими накладними, використання придбаних товарів (робіт, послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Отже, висновки відповідача про те, що позивач порушив положення Податкового кодексу України є безпідставними, не підтвердженими фактичними обставинами справи. З огляду на вищевикладене, податковий орган безпідставно виніс податкові повідомлення - рішення від 23.07.2013 року № 0000052210 та № 0000062210. Поряд з тим, відповідно до ст. 162 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Встановлені ст. 105, 162 КАС України, способи захисту порушеного права не є вичерпними. Разом з тим, деякі зі встановлених способів захисту порушеного права носять обмежений характер і не можуть бути застосовані при виникненні будь - якого спору у сфері публічних правовідносин. Так, вимога про визнання нечинним може стосуватися лише нормативно - правового акту. При цьому, статтею 11 зазначеного Кодексу встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Оскільки судом було встановлено, що рішення суб'єкта владних повноважень є протиправним, суд з метою повного захисту прав позивача вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення від 23.07.2013 року № 0000052210 та № 0000062210. Відповідно до частини 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Доказів, які б спростували доводи позивача, відповідач суду не надав. З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню.

Результат розгляду: granted