Рішення адміністративного суду від 2014-03-13 00:00:00+02

Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у місті Києві, третя особа: [PERSON] про скасування постанов Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у місті Києві про арешт заставленого майна боржника та оголошення заборони його відчуження, і розшук майна боржника та зобов'язання звільнити заставлене майно з-під арешту. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 жовтня 2013 року у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги, посилаючись на необгрунтованість, необ'єктивність та незаконність рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. У засідання учасники процесу не з'явилися, будучи належним чином повідомленими, що не перешкоджає слуханню спірного питання відповідно до вимог ч. 4 ст. 196 КАС України. Відповідно до ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 41 КАС України, у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається. Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 2, 201 ч. 1 п. 1 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право змінити постанову суду, якщо суд першої інстанції правильно по суті вирішив справу, але з помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права. Як встановлено судом першої інстанції, державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у місті Києві по виконавчому провадженню №36876822 було винесено постанову від 07.03.2013 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та постанову від 03.09.2013 про розшук майна боржника, а саме: автомобіль марки KIA SPORTAGE, тип кузова - легковий універсал В, 2008 року випуску, державний номер [NUMBER]. Вказуючи на протиправність дій відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у місті Києві щодо винесення постанов від 07.03.2013 та 03.09.2013 по виконавчому провадженню №36876822 по відношенню до автомобіля марки KIA SPORTAGE з державним номером [NUMBER], який перебуває у заставі Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», позивач звернувся до суду з позовом. Судом першої інстанції встановлено, що між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» 08.04.2008 було укладено кредитний договір №490062425, за яким цільовим призначенням кредиту визначено придбання вищевказаного транспортного засобу, а саме: автомобіля KIA SPORTAGE, державний номер [NUMBER]. За умовами кредитного договору від 08.04.2008 №490062425 вбачається передача цього автомобіля в заставу Публічному акціонерному товариству «Альфа-Банк» в якості забезпечення виконання кредитних зобов'язань, та дійсно даний автомобіль був переданий в заставу ПАТ «Альфа-Банк». Судом першої інстанції вірно зазначено, що відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно зі статтею 52 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі, якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Відповідно до вимог ст.54 Закону України «Про виконавче провадження», звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Згідно ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Колегія суддів звертає увагу на положення ч.3 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження», де передбачено, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у двох випадках: - виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; - якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. В даному випадку, позивач не ставить питання про зняття арешту із заставного майна. Доказів вартості заставного майна та розміру заборгованості не надано. Отже, виходячи із мети захисту можливого порушення прав позивача неможливо застосувати положення ч.3 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження» до даної ситуації і задовольнити вимоги позивача. Згідно ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», визначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання; заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз'яснює сторонам їхні права і обов'язки. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: 1) проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; 2) здійснювати перевірку виконання юридичними особами всіх форм власності, фізичними особами, фізичними особами - підприємцями рішень стосовно працюючих у них боржників; 3) з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну; 4) безперешкодно входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ, у разі необхідності примусово відкривати та опечатувати такі приміщення і сховища; 5) накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; 6) накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; 7) за згодою власника використовувати приміщення, у тому числі комунальної власності, для тимчасового зберігання вилученого майна, а також транспортні засоби стягувача або боржника для перевезення майна; 8) звертатися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз'яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа, про встановлення чи зміну порядку і способу виконання, про відстрочку та розстрочку виконання рішення; 9) звертатися до органу (посадової особи), який видав виконавчий документ, про роз'яснення змісту документа; 10) звертатися до суду з поданням про розшук боржника - фізичної особи або дитини чи про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, стосовно якої складено виконавчий документ про її відібрання; 11) викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ; 12) залучати у встановленому порядку до провадження виконавчих дій понятих, працівників органів внутрішніх справ, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для оцінки майна - суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання; 13) накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; 14) застосовувати під час провадження виконавчих дій відеозапис, фото- і кінозйомку; 15) у процесі виконання рішень за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника - фізичної особи, особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі необхідності примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників органів внутрішніх справ, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке за законом можливо звернути стягнення; 16) вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або від боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог державного виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження; 17) з метою профілактичного впливу повідомляти органам державної влади, громадським об'єднанням, трудовим колективам і громадськості за місцем проживання або роботи особи про факти порушення нею вимог законодавства про виконавче провадження; 18) у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням; 19) у разі необхідності залучати до проведення чи організації виконавчих дій суб'єктів господарювання, у тому числі на платній основі, за рахунок авансового внеску стягувача; 20) здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами. Враховуючи викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у місті Києві правомірно накладено арешт майно боржника та оголошено заборону на його відчуження та відповідно до вимог чинного законодавства. Одночасно, колегія суддів не може погодитись з обгрунтуванням суду першої інстанції, де вказано, що вищевказаний кредитний договір №490062425 від 08.04.2008р., укладений між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] не забезпечив права застави на користь банку, в зв'язку з недотриманням його форми. Посилання суду на норми ст.13 Закону України «Про заставу», де передбачається обов'язкове нотаріальне посвідчення такого договору - помилкові, адже на момент укладення цього договору в 2008 році, в даному Законі не було вимоги щодо нотаріального посвідчено договору застави, а відповідні зміни були внесені пізніше, а саме, в 2010 році. Тож необхідно змінити мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в цій частині. Вказане вище, є підставою для зміни мотивувальної частини рішення, а саме, виключити з мотивування, зазначеного в рішенні суду першої інстанції, посилання на норми ст.ст.13, 14, 16 Закону України «Про заставу», ст.ст.574, 585 Цивільного кодексу України, про невідповідність нормам закону форми кредитного договору №490062425, укладеного 08.04.2008р, де передбачалось право застави на автомобіль. Крім того, колегія суддів критично відноситься до посилань апелянта, на положення норм Закону України «Про заставу» та Цивільного кодексу України, оскільки ним не надано доказів в підтвердження своїх вимог, та не доведено своєї позиції в повному обсязі. Зокрема, представник апелянта не з'явився на останнє судове засідання з розгляду даної справи. Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження. Таким чином, перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відмови в задоволені позову, однак не вірно вказав вищевказані підстави відмови в його задоволенні, в зв'язку з чим постанову суду першої інстанції слід змінити.

Результат розгляду: denied