Рішення адміністративного суду від 2014-03-03 00:00:00+02

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Іноземне підприємство "Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед" з позовом до Броварської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень: від 22.10.2013 № 0007342202, згідно з яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем "Податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг)" на загальну суму 262899,00 грн., у тому числі: 175266,00 грн. - за основним платежем; 87633,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафом); від 22.10.2013 № 0007372202, згідно з яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем "Податок на прибуток підприємств, створених за участю іноземних інвесторів" на загальну суму 276044,00 грн., у тому числі: 184029,00 грн. - за основним платежем; 92015,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафом). Позивач також просив суд визнати незаконними дії відповідача щодо проведення документальної виїзної перевірки позивача та складання за результатами перевірки акта перевірки від 07.10.2013 № 191/10-06-22-02/21651322. В основу визначення податкових зобов'язань згідно із зазначеними повідомленнями-рішеннями податковим органом покладено дані акта перевірки про неправомірне формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість за рахунок сум податку, сплачених контрагенту у складі ціни за надані транспортно-експедиційні послуги, а також формування валових витрат за рахунок сум, сплачених контрагенту за надані послуги, що призвело до заниження податкових зобов'язань з податку на додану вартість та податку на прибуток. Податковий орган стверджує, що в дійсності господарські операції мали фіктивний характер, а договори та інші фінансово-господарські документи складено учасниками господарських операцій з метою неправомірного отримання податкової вигоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що правильно визначив податкові зобов'язання з податку на додану вартість та податку на прибуток, а висновки податкового органу є безпідставними: укладений договір мав реальний характер, транспортно-експедиційні послуги надані контрагентом у повному обсязі й оплачені позивачем, ці факти підтверджуються документально, господарські операції належним чином відображені у бухгалтерському обліку та податковій звітності. Таким чином, позивач вважає, що податкові повідомлення-рішення прийнято податковим органом безпідставно і незаконно. Під час судового розгляду представники позивача позовні вимоги підтримали, просили суд позов задовольнити. Відповідач позову не визнав, в обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що податкові повідомлення-рішення є правомірними, просив суд у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Іноземне підприємство "Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед" є юридичною особою, що зареєстрована 26.06.1998 Броварською районною державною адміністрацією Київської області, як платник податків перебуває на обліку в Броварській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області, зареєстроване як платник податку на додану вартість. Основними видами діяльності позивача є: виробництво мінеральних вод та інших безалкогольних напоїв; виробництво мінеральних вод та інших вод, розлитих у пляшки; оптова торгівля напоями; неспеціалізована оптова торгівля напоями; роздрібна торгівля напоями в спеціалізованих магазинах; вантажний автомобільний транспорт; рекламні агентства. У жовтні 2013 року посадовими особами Броварської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області проведено документальну виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з Приватним підприємством "Ауріс-М" за період з 01.04.2012 по 31.08.2012 (акт перевірки від 07.10.2013 № 191/10-06-22-02/21651322). За результатами перевірки посадові особи податкового органу дійшли висновку про порушення позивачем вимог: пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податкових зобов'язань з податку на додану вартість на загальну суму 175266,00 грн., у тому числі по періодах: за квітень 2012 року - на суму 14100,00 грн.; за травень 2012 року - на суму 1550,00 грн.; за червень 2012 року - на суму 2433,00 грн.; за липень 2012 року - на суму 62833,00 грн.; за серпень 2012 року - на суму 94350,00 грн.; підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми нарахованого податку на прибуток на загальну суму 184029,00 грн., а саме: за півріччя 2012 року - на суму 18987,00 грн.; за 9 місяців 2012 року - на суму 165042,00 грн. Висновки податкового органу пов'язуються із здійсненням позивачем господарських зобов'язань, які виникли на підставі договору, укладеного між позивачем і Приватним підприємством "Ауріс-М" з приводу придбання транспортно-експедиційних послуг з організації перевезення вантажів автомобільним транспортом по території України. Такі висновки зроблено посадовими особами податкового органу на підставі даних, одержаних від іншого податкового органу, який стверджував, що у контрагента відсутні адміністративно-господарські можливості для виконання зобов'язань за договором, а саме: в нього відсутні виробничо-складські приміщення, трудові ресурси, виробничі потужності. Крім того, на думку посадових осіб податкового органу, контрагент позивача задіяний у схемах з незаконної мінімізації податкових зобов'язань та проведенні транзитних фінансових потоків. За результатами перевірки Броварською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Київській області прийнято два податкових повідомлення-рішення, а саме: від 22.10.2013 № 0007342202, згідно з яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем "Податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг)" на загальну суму 262899,00 грн., у тому числі: 175266,00 грн. - за основним платежем; 87633,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафом); від 22.10.2013 № 0007372202, згідно з яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем "Податок на прибуток підприємств, створених за участю іноземних інвесторів" на загальну суму 276044,00 грн., у тому числі: 184029,00 грн. - за основним платежем; 92015,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафом). Не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, позивач оскаржив їх до вищестоящих податкових органів у порядку адміністративного оскарження, однак за результатами розгляду скарг податкові повідомлення-рішення залишено без змін, а скарги - без задоволення. З метою всебічного і повного з'ясування обставин справи суд витребував від позивача первинні фінансово-господарські документи, що підтверджують факти надання контрагентом транспортно-експедиційних послуг, оплату їх вартості та сплати сум податку на додану вартість у складі ціни послуг, а також зобов'язав позивача надати суду витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, що містять дані про контрагента. На підставі зібраних по справі доказів судом встановлено наступне. Між позивачем і Приватним підприємством "Ауріс-М" існують тривалі господарські відносини з приводу надання транспортно-експедиційних послуг. Так, у грудні 2011 році між позивачем (замовник) і Приватним підприємством "Ауріс-М" (експедитор) укладено договір від 30.12.2011 № У-203-11 про надання транспортно-експедиційних послуг по перевезенню вантажів автомобільним транспортом, згідно з яким експедитор зобов'язувався надати транспортно-експедиційні послуги з організації та забезпечення перевезення вантажів автомобільним транспортом по території України, а замовник зобов'язувався прийняти та оплатити ці послуги. Так, на підставі вказаного договору експедитор зобов'язувався здійснювати організацію перевезень на підставі заявок замовника, розсилати товарно-транспортну документацію, здійснювати розрахунки з учасниками транспортного процесу, приймати участь у складанні актів та вирішувати претензійні питання. Враховуючи особливості технологчного процесу позивача та значної потреби у наданні послуг з перевезення вантажів автомобільним транспортном, що надаються великою кількістю перевізників, адміністрування перевезень на підставі вказаного договору здійснювалось за допомогою системи електронних торгів, що розташована в мережі Інтернет за адресою http://logist.s2b.com.ua. За вказаною адресою позивач розміщував заявки на перевезення у системі електронних торгів, а еспедитор та перевізники, маючи персональні логін та пароль, підтвержвували заявку та зобов'язувались виконати перевезення вантражу, дотримуючись умов вказаного договору. Надання послуг за вказаним договором супроводжувалось веденням обліку перевезень, складанням товарно-транспортної документації. Оплата послуг здійснювалась згідно з тарифами, передбаченими договором від 30.12.2011 № У-203-11, на підставі рахунків-фактур, виставлених експедитором, та актів здавання-приймання наданих послуг. У період з травня по грудень 2012 року на підставі договору від 30.12.2011 № У-203-11 експедитор надав позивачу послуги з організації 175 перевезень вантажів автомобільним транспортом на загальну суму 1049400,00 грн., у тому числі ПДВ - 174900,00 грн. На підтвердження факту надання послуг позивач представив суду такі докази: список перевезень, що містить відомості про номер автомобіля, дату та номер завантаження, отримувача вантажу, кількість і назву товару; копії товарно-транспортних накладних; актів здавання-приймання послуг, що містять відомості про маршрут, за яким здійснювалось перевезення, марку автомобіля, період перевезення та вартість послуг; листи від одержувачів вантажу (лист Товариства з обмеженою відповідальністю "АНД-Груп" від 28.02.2014 вих. № 35/02; лист Товариства з обмеженою відповідальністю "Олга-Логістик" від 27.02.2014 вих. № 5; лист Товариства з обмеженою відповідальністю "Прод-Транс"), в яких повідомляється про факт одердання вантажу (безалкогольних напоїв під торговельною маркою «The Coca-Cola Company) від Іноземного підприємства "Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед", а також про те, що перевезення товару здійснювалось Приватним підприємством "Ауріс-М". Оплата послуг Приватного підприємства "Ауріс-М" здійснювалась позивачем на підставі рахунків-фактур. В оплату за надані послуги позивач перерахував на рахунок Приватного підприємства "Ауріс-М" кошти в загальній сумі 1049401,56 грн., у тому числі ПДВ - 174900,26 грн., факт перерахування коштів підтверджується дослідженою у судовому засіданні довідкою банку позивача. Кошти у сумі 874499,74 грн. (вартість послуг без ПДВ), сплачені Приватному підприємству "Ауріс-М", позивач відніс до складу валових витрат та відобразив у податкових деклараціях з податку на прибуток за півріччя 2012 року та 9 місяців 2012 року. На підтвердження розрахунків між сторонами та сплати сум податку на додану вартість у складі ціни товару за вказаними господарськими операціями позивач отримав від Приватного підприємства "Ауріс-М" 175 податкових накладних на загальну суму 1049401,56 грн., у тому числі ПДВ - 174900,26 грн. Вказану суму податку на додану вартість позивач включив до складу податкового кредиту за період з квітня по грудень 2012 року, відобразив у податкових деклараціях з податку на додану вартість за відповідні податкові (звітні) періоди та реєстрах отриманих податкових накладних. З приводу юридичної особи контрагента - Приватного підприємства "Ауріс-М" суд встановив наступне. Приватне підприємство "Ауріс-М" є юридичною особою, що зареєстрована 02.02.2007 Виконавчим комітетом Дніпродзержинської міської ради Дніпропетровської області; стан юридичної особи - зареєстровано. Основним видом діяльності даного контрагента є інша допоміжна діяльність у сфері транспорту. З даних акта перевірки та інших документів, досліджених під час судового розгляду, встановлено, що податковий орган не виявив і не відобразив жодних порушень у фінансово-господарських документах позивача, а податкові повідомлення-рішення ґрунтуються виключно на опосередкованих даних одержаних від інших податкових органів, які стосуються аналізу податкової звітності контрагента - Приватного підприємства "Ауріс-М". Водночас, акт перевірки від 07.10.2013 № 191/10-06-22-02/21651322 складено посадовими особами податкового органу з істотними помилками щодо обсягу оподатковуваних ПДВ операцій. Так, в акті перевірки (т.1, а.с. 23) у зведеній таблиці зазначено, що згідно з податковою накладною від 16.05.2012 № 135 вартість транспортно-експедиційних послуг становить 4896,00 грн., у тому числі ПДВ - 816,00 грн. (рядок 23), у той час як в дійсості за вказаною податковою накладною вартість послуг становить 2700,00 грн., у тому числі ПДВ - 450,00 грн. Ця помилка призвела до невірного встановлення обсягу оподатковуваних ПДВ операцій та сум податку на додану вартість, віднесених позивачем до податкового кредиту. Отже, суд дійшов висновку, що твердження Броварської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області про фіктивність господарських операцій між позивачем та його контрагентом ґрунтуються не на даних безпосередньої перевірки активів і дослідження фінансово-господарських документів позивача та з'ясування економічної суті господарських операцій, а на неперевірених висновках посадових осіб іншого податкового органу відносно інших платників податків. Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне. Як вже зазначалось, податкові повідомлення-рішення про визначення позивачу грошових зобов'язань з податку на додану вартість та податку на прибуток прийнято податковим органом у зв'язку з включенням позивачем до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених Приватному підприємству "Ауріс-М" у складі ціни придбаних послуг, а також формуванням валових витрат за рахунок коштів, сплачених вказаному контрагенту в оплату за надані послуги за господарськими операціями, які в дійсності не відбувались (є фіктивними). Таким чином, вирішення даної справи залежить від доведеності факту фіктивності господарських операцій, за результатами здійснення яких податковим органом прийняті оспорювані податкові повідомлення-рішення. Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Як встановлено судом, факти виконання послуг та оплати їх вартості підтверджується документально, господарські операції належним чином відображені у бухгалтерському обліку позивача та податковій звітності; право на формування податкового кредиту з податку на додану вартість підтверджується податковими накладними. Наявність певної податкової інформації, одержаної від інших підрозділів податкового органу чи з інформаційних систем державної податкової служби, що не є юридичним фактом, утворює лише привід і підстави для перевірки такої інформації, може породжувати певні сумніви щодо законності господарських операцій платника податків, однак не є беззаперечним доказом того факту, що в дійсності ніякі товари (роботи, послуги) не отримувались платником податків від його контрагента. Суд зазначає, що податкові повідомлення-рішення, на підставі яких визначаються податкові зобов'язання платника податків, приймаються податковим органом за результатами безпосередньої оцінки фінансово-господарських документів, активів та інших обставин господарської діяльності особи, з дотриманням визначеної законом процедури, висновки податкового органу не можуть ґрунтуватися на неперевірених припущеннях чи суб'єктивних думках посадових осіб інших податкових органів, а повинні доказуватись як факт і підтверджуватись документально. З дослідженого у судовому засіданні акту виїзної перевірки позивача убачається, що посадові особи податкового органу факти надання контрагентом транспортно-експедиційних послуг у дійсності не перевіряли, безпосереднього аналізу фінансово-господарських документів не робили, а відобразили в акті перевірки лише суб'єктивні думки посадових осіб інших податкових органів щодо контрагента позивача. Таким чином, висновки податкового органу про фіктивність господарських операцій, що здійснювались між позивачем та Приватним підприємством "Ауріс-М" є безпідставним. З приводу визначення позивачем податкових зобов'язань з податку на прибуток суд зазначає наступне. Платники податку на прибуток підприємств, об'єкта, база та ставки оподаткування, перелік неоподатковуваних та звільнених від оподаткування операцій, особливості оподаткування, порядок обліку, звітування та внесення податку до бюджету визначаються розділом ІІІ Податкового кодексу України. В силу статті 149 Податкового кодексу України податковою базою для цілей оподаткування податком на прибуток визнається грошове вираження прибутку як об'єкта оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу, з урахуванням положень статей 135 - 137 та 138 - 143 цього Кодексу. Підпунктом 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України передбачено, що прибуток із джерелом походження з України та за її межами визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу; Витрати у розумінні Податкового кодексу України - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілом власником) (підпункт 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України). До складу валових витрат що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування відповідно до пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України, входять: витрати від операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, 138.11 цієї статті:інші витрати, визначені згідно з пунктами 138.5, 138.10 -138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу. При цьому, згідно з підпунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу валових витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку. Однак, як встановлено судом, кошти сплачені позивачем його контрагенту в оплату за надані послуги, є пов'язаними з основною діяльністю позивача, а витрати підтверджуються документально. Фактів порушення позивачем обмежень, установлених статтею 139 Податкового кодексу України, податковим органом суду не наведено і не доведено. За недоведеності відповідачем факту відсутності господарських взаємовідносин між позивачем та його контрагентом з приводу придбання послуг висновки податкового органу про неправомірне формування позивачем валових витрат, а також про заниження податку на прибуток підприємств є безпідставними. Тому, податкове повідомлення від 22.10.2013 № 0007372202, згідно з яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем "Податок на прибуток підприємств, створених за участю іноземних інвесторів", підлягає скасуванню як безпідставне. З приводу визначення позивачем податкових зобов'язань з податку на додану вартість суд зазначає наступне. Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. Відповідно до пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку, зокрема, з постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу. Порядок формування податкового кредиту з податку на додану вартість визначено статтею 198 Податкового кодексу України, згідно з якою право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/ послуг, що підтверджено податковою накладною (пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу України на час вчинення спірних операцій та видачі податкової накладної). Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. В силу положень пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону (пункт 198.6 статті 198 Податкового кодексу України). Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг (пункт 201.4 статті 201 Податкового кодексу України). Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця (пункт 201.6 статті 201 Податкового кодексу України). Пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України передбачено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Аналіз положень податкового законодавства дозволяє дійти висновку, що право на формування податкового кредиту з податку на додану вартість виникає у платника податків за наявності сукупності таких елементів: (1) наявності у сторін спеціальної податкової правосуб'єктності (особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник ПДВ); (2) фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій постачальником на користь покупця; (3) наявності причинно-наслідкового зв'язку між операцією з придбання товарів чи послуг та потребою використання в господарській діяльності; (4) документального підтвердження факту здійснення господарської операції сукупністю належним чином складених (оформлених) первинних та інших документів (у т.ч. платіжних), які зазвичай супроводжують операції певного виду та підтверджують їх фактичне виконання; (5) наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної (має усі обов'язкові реквізити). Суд на підставі оцінки наявних у справі матеріалів та доказів у їх сукупності встановив, що факт придбання позивачем послуг та оплати їх вартості підтверджується документально, господарські операції належним чином відображені у бухгалтерському обліку та податковій звітності позивача, право на формування податкового кредиту з податку на додану вартість підтверджується податковими накладними. Тому, податкове повідомлення-рішення від 22.10.2013 № 0007342202, згідно з яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем "Податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг)" підлягає скасуванню як безпідставне. З приводу позовних вимог про визнання незаконними дії відповідача щодо проведення документальної виїзної перевірки позивача та складання за результатами перевірки акта перевірки від 07.10.2013 № 191/10-06-22-02/21651322 суд зазначає наступне. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Обов'язки та компетенція контролюючих органів, повноваження їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства визначаються Податковим кодексом України. Відповідно до статті 61 Податкового кодексу України податковий контроль - система заходів, що вживаються контролюючими органами з метою контролю правильності нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів, а також дотримання законодавства з питань регулювання обігу готівки, проведення розрахункових та касових операцій, патентування, ліцензування та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Статтею 62 Податкового кодексу України передбачено, що податковий контроль здійснюється шляхом: ведення обліку платників податків; інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності органів державної податкової служби; перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин. Статтею 75 Податкового кодексу України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Відповідно до статті 86 Податкового кодексу України результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка. Для посадових осіб органів доходів і зборів під час проведення перевірок підставами для висновків є, зокрема: податкова інформація; експертні висновки; судові рішення; інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на контролюючі органи. В акті перевірки зазначаються як факти заниження, так і факти завищення податкових зобов'язань платника (ст. 83 ПКУ). У разі незгоди платника податків або його законних представників з висновками перевірки чи фактами і даними, викладеними в акті (довідці) перевірки, вони мають право подати свої заперечення до контролюючого органу за основним місцем обліку такого платника податків протягом п'яти робочих днів з дня отримання акта (довідки) (п.86.7 ст. 86 ПКУ). Відповідно до пункту 86.7 статті 87 Податкового кодексу України з урахуванням результатів розгляду заперечень платника податків (у разі їх наявності) керівником контролюючого органу (або його заступником) приймається рішення про визначення платнику податків грошових зобов'язань. Таке рішення податковим органом приймається у формі податкового повідомлення-рішення - письмового повідомлення контролюючого органу (рішення) про обов'язок платника податків сплатити суму грошового зобов'язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законодавчими актами, контроль за виконанням яких покладено на контролюючі органи, або внести відповідні зміни до податкової звітності (пп. 14.1.157 п. 14.1 ст. 14 ПКУ). Таким чином, саме податкове повідомлення-рішення є адміністративним актом (рішенням суб'єкта владних повноважень), з яким пов'язується виникнення правових наслідків щодо платника податків. Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно з частиною другою статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. При цьому, під рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, у розумінні частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, вважається таке владне рішення (дія), які спрямовані на врегулювання тих чи інших суспільних відносин у публічно-правовій сфері, мають обов'язковий характер і породжують певні правові наслідки. Акти ревізій, документальних перевірок, дії службових осіб, вчинені у процесі чи за результатами перевірок тощо, не підлягають розгляду в судах у порядку адміністративного судочинства, оскільки вони не мають обов'язкового характеру і не є рішеннями, діями чи бездіяльністю у розумінні статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. За наведених обставин позов підлягає задоволенню частково: податкові повідомлення-рішення від 22.10.2013 № 0007342202 та від 22.10.2013 № 0007372202 підлягають визнанню судом протиправними та скасуванню, а в частині позовних вимог про визнання незаконними дії відповідача щодо проведення документальної виїзної перевірки позивача та складання за результатами перевірки акта перевірки від 07.10.2013 № 191/10-06-22-02/21651322 провадження у справі підлягає закриттю. Згідно з частиною третьою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір. Доказів понесення інших судових витрат позивач суду не надав. Таким чином, судові витрати щодо сплати судового збору підлягають присудженню з державного бюджету на користь позивача в частині задоволених позовних вимог. Крім того, відповідно до статті 7 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі закриття провадження у справі. Таким чином, сплачена позивачем сума судового збору за позовними вимогами, відносно яких провадження у справі закрито, підлягає поверненню з державного бюджету.

Результат розгляду: partial