Рішення адміністративного суду від 2014-02-04 00:00:00+02

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Подільської міжрайонної Медико-соціальної експертної комісії міста Києва, треті особи Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі міста Києва, поліклініка №2 Шевченківського району міста Києва про визнання неправомірним рішення про відмову у визнанні інвалідом та зобов'язання визнати позивача інвалідом ІІІ групи з дитинства. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач страждає глухотою з дитинства. З 1998 року позивачу встановлена ІІ група інвалідності. У 2004 році позивач визнаний інвалідом ІІІ групи з дитинства на термін до 2006 року. В 2012 році після проходження медичного переосвідування, відповідачем знята з позивача група інвалідності. Позивач вважає, що відповідачем безпідставно та протиправно прийнято рішення про відмову у визнанні позивача інвалідом. У зв'язку з наведеним, позивач просить суд: визнати протиправним рішення відповідача про відмову у визнанні позивача інвалідом; зобов'язати відповідача визнати позивача інвалідом ІІІ групи з дитинства з 09.07.2012 року. Відповідач проти задоволення адміністративного позову заперечив повністю. Зазначив, що вивчивши медекспертну справу, медичні документи, оглянувши хворого, з урахуванням наявності у позивача патології органу слуху з незначними функціональними порушеннями, у відповідача відсутні підстави для встановлення позивачу однієї з груп інвалідності. Зауважив, що рішення про невизнання позивача інвалідом прийняте на підставі Інструкції «Про встановлення груп інвалідності», затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров'я України № 561 від 05.09.2011 року. Представник поліклініки № 2 Шевченківського району м. Києва підтримав позицію відповідача. Одночасно сторонами заявлено клопотання в порядку ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх в сукупності, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, судом встановлено наступне. У 1998 році позивач був оглянутий Подільською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією, яка по патології органу слуху визнала його інвалідом ІІ групи з дитинства строком на 1 рік. При чергових оглядах 1999 року та 2001 року позивачу підтверджувалась ІІ група інвалідності з дитинства строком до 2002 року. У 2004 році позивач був оглянутий Центральною медико-соціальною експертною комісією № 2, яка визнала його інвалідом ІІІ групи з дитинства строком на 1 рік з урахуванням патології органу слуху. При огляді 2005 року Подільська міжрайонна медико-соціальна експертна комісія визнала позивача інвалідом ІІІ групи з дитинства строком до 2006 року. 12.11.2012 року позивача було оглянуто Подільською міжрайонною медико-соціальною експертною комісією, яка не визнала його інвалідом. 25.12.2012 року позивача оглянуто Центральною медико-соціальною експертною комісією № 2, яка підтвердила рішення про невизнання позивача інвалідом по діагнозу «Двобічна нейросенсорна приглухуватість IV ст.» 21.01.2013 року позивача запрошено на огляд до Центральної медико-соціальної експертної комісії № 1, яка підтвердила рішення Подільської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії та Центральної медико-соціальної експертної комісії № 2 про невизнання позивача інвалідом. Листом від 22.01.2013 року голова Центральної МСЕК № 1 повідомив позивача, що з урахуванням наявної патології органу слуху з незначними функціональними порушеннями підстав для встановлення однієї з груп інвалідності немає. Позивач просить суд визнати неправомірним рішення Подільської міжрайонної медико-соціальної експертної комісії про відмову у визнанні [PERSON] інвалідом. Згідно п. 1 Положення про медико-соціальну експертизу, затверджене постановою Кабінету Міністрів України № 83 від 22.02.1992 року (далі - Положення) медико-соціальна експертиза визначає ступінь обмеження життєдіяльності людини, причину, час настання, групу інвалідності, сприяє проведенню ефективних заходів щодо профілактики інвалідності, реабілітації інвалідів, пристосування їх до суспільного життя. Медико-соціальній експертизі підлягають особи, які втратили здоров'я внаслідок захворювання, травм та уроджених дефектів, що обмежує їх життєдіяльність, а також особи, які за чинним законодавством мають право на соціальну допомогу, компенсацію втраченого заробітку або звільнення від виконання відповідних обов'язків тощо (п. 2 Положення). Органом, який здійснює медико-соціальну експертизу, є медико-соціальні експертні комісії (МСЕК), що організуються в самостійні центри, бюро при управліннях охорони здоров'я обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій (п. 5 Положення). Як вбачається з позовної заяви та додаткових пояснень представника позивача, які наявні в матеріалах справи, позивач не погоджується з рішенням про невизнання позивача інвалідом. Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Частиною третьої вказаної статті встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач в своїх запереченнях на адміністративний позов зазначив, що рішення про невизнання [PERSON]. інвалідом є правомірним. Суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (ч. 4 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України). Суд звертає увагу, що розділом IV Положення про медико-соціальну експертизу встановлений порядок огляду громадян у медико-соціальних експертних комісіях. Так, п. 25 визначено, що медико-соціальні експертні комісії проводять засідання тільки у повному складі і колегіально приймають рішення. Дані експертного огляду і рішення заносяться до акта огляду та протоколу засідання медико-соціальної експертної комісії, які підписуються головою, членами комісії і засвідчуються печаткою. Проте, відповідачем не надані суду акт огляду та протоколу засідання медико-соціальної експертної комісії, які підписані головою, членами комісії і засвідчені печаткою. Будь-яких інших доказів правомірності свого рішення відповідачем не надано. Отже, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів правомірності свого рішення. За таких обставин, позовні вимоги про визнання протиправним рішення про відмову у визнанні позивача інвалідом підлягають задоволенню. Позивач просить суд зобов'язати відповідача визнати [PERSON] інвалідом ІІІ групи з дитинства. Визначення ступеню інвалідності та встановлення інвалідності є дискреційними (виключними) повноваженнями медико-соціальної експертної комісії. Постановою Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.10.2008 року визначено, суд не може підміняти собою органи владних повноважень. Суд не може підміняти собою орган, рішення якого оскаржуються, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень. Така позиція узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. З огляду на наведене, позовні вимоги про зобов'язання визнати позивача інвалідом ІІІ групи з дитинства задоволенню не підлягають.

Результат розгляду: partial