Рішення адміністративного суду від 2014-02-11 00:00:00+02

З позовом до суду звернулась [PERSON] в особистих інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] до Овідіопольського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Органу опіки та піклування Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області, [PERSON] про зобов'язання зареєструвати місце проживання. В судовому засіданні 06.02.2014 року представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, з підстав викладених в адміністративному позові (а.с. 3-6). В обґрунтування позовних вимог пояснила, що відмова Відповідача у реєстрації місця проживання [PERSON] і малолітнього [PERSON] за адресою власного дачного будинку є неправомірною та порушує права позивачів. Представник 3-ї особи [PERSON] в судовому засіданні не визнала позов, та просила відмовити у його задоволенні в повному обсязі з підстав, зазначених у запереченнях (а.с. 84-87). Представник відповідача та 3-ї особи Органу опіки та піклування Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином (а.с. 46-47), від них надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 52, 55), а тому на підставі положень ст.128 КАС України справа слухалась за їх відсутності за наявними в матеріалах справи доказами. Заперечення по суті позову до суду не надавали. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступне. Позивач, 22.12.2013 звернулась до Овідіопольського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області з заявою про реєстрацію за місцем проживання її та її малолітнього сина [PERSON] [INFO], у дачному будинку, розташованому за адресою [ADDRESS] (а.с. 28). Овідіопольським районним сектором Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області було надано відповідь від 27.12.2013 вих. № 3547 про відмову в реєстрації місця проживання у дачному будинку, в зв'язку з тим, що місце проживання особи реєструється за місцем розташування житлового будинку, який придатний для постійного проживання та належить до житлового фонду, а дачний будинок не є житловим, оскільки призначений для сезонного проживання і не відповідає нормативам, установленим для житлового будинку, особі необхідно надати відомості (рішення суду) про визнання будівлі житловою, тому законних підстав для реєстрації місця проживання не має (а.с. 81). Позивач, не погоджуючись із зазначеною відмовою Овідіопольського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області та посилаючись на положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», обгрунтовує свою незгоду тим, що садовий будинок є спільною сумісною власністю, за результатами будівельно-технічного експертного дослідження відповідає вимогам, що пред'являються до житлових будинків, для здійсненя реєстрації були подані всі необхідні документи, а тому відмова відповідача є безпідставною. Оцінюючи оскаржене рішення суб`єкта владних повноважень, суд виходить з приписів ч.3 ст.2 КАС України та доходить до висновку про їх законність та відмову в задоволені позовних вимог [PERSON] з наступних підстав. Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» визначено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Також, статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» визначено, що реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Як вбачається з відповіді Овідіопольського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, причиною відмови позивачу у реєстрації за місцем проживання стала відсутність підстав для реєстрації позивача та її дитини у дачному будинку, який не має статусу житла. Згідно з п.1 ст. 29 Цивільного Кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, у якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Статтею 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до статті 4 Житлового Кодексу України, житловим фондом України є житлові будинки та жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України. Житловий будинок - це будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання (ст. 380 ЦК України). Житлове приміщення - це опалюване приміщення, розташоване у надземному поверсі, призначене для цілорічного проживання і яке відповідає санітарно-епідеміологічним вимогам щодо мікроклімату і повітряного середовища, природного освітлення, допустимих рівнів нормованих параметрів відносно шуму, вібрації, ультразвуку та інфразвуку, електричних та електромагнітних полів та іонізуючого випромінювання (Додаток Б ДБН В.2.2-15-2005 Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення). Таким чином, житловий фонд - це сукупність житлових приміщень незалежно від форм власності: житлових та спеціальних будинків (гуртожитків, будинків-інтернатів для громадян похилого віку та інвалідів, дитячих будинків, інтернатів при школах і шкіл-інтернатів), квартир (у т. ч. у багатоквартирних житлових будинках), садибних житлових будинків, службових житлових приміщень та інших житлових приміщень у будівлях, придатних для проживання. Пунктом 2.4 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24.05.2001 №127 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 р. за N 582/5773, визначено, що дачний будинок - це будинок для використання протягом року з метою позаміського відпочинку. Отже з наведеного можна зробити висновок, що віднесення об'єкта нерухомості до житлового фонду можливе за наявності двох ознак: юридичної та фактичної. Так житловий будинок (приміщення) має бути таким за юридичним статусом (спроектований, побудований, зданий в експлуатацію та зареєстрований саме як житловий) та фактично придатний для постійного проживання в ньому. До складу житлового фонду не належать дачі, літні садові будиночки, спортивні та туристичні бази, мотелі, кемпінги, санаторії, будинки відпочинку, пансіонати, будинки для приїжджих, готелі, й інші будівлі та приміщення, що використовуються для сезонного і тимчасового проживання. Житловий будинок (приміщення) має бути придатним для постійного проживання в ньому, а отже відповідати нормам щодо опалення, санітарно-епідеміологічним вимогам, параметрам шуму, вібрації, випромінювання тощо. Придатність житла для проживання визначається шляхом обстеження житлових будинків відповідно до Положення про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 26 квітня 1984 р. N 189 (діє на даний час). Відносини, пов'язані з використанням під житло приміщень у нежилих будинках, не призначених для постійного проживання громадян (дачних будинках, тощо), регулюються нормами цивільного, а не житлового законодавства, незалежно від їх тривалості. Таким чином, на думку суду, дачний будинок не є житловим, оскільки призначений для позаміського відпочинку і не належить до складу житлового фонду, але може бути визнаний житловим у судовому порядку. Позивачем надано суд висновок будівельно-технічного експертного дослідження № ЕД-2-1-20/13 про те, що конструктивні та об'ємно-планувальні рішення, інженерне забезпечення дачного будинку відповідають вимогам, що пред'являються до житлових будинків, подальша його експлуатація в якості житлового будинку та постійне проживання в ньому можливі, що на думку суду є достатньою підставою для визнання будинку житловим, але відповідне рішення відсутнє. Також у матеріалах справи наявні докази проживання позивача у будинку разом із дитиною. Однак, у п.2.2 Наказу МВС №1077 від 22.11.2012 року «Про затвердження порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні», наведений перелік підстав для реєстрації місця проживання заявника. Наказом передбачено необхідність згоди власника/співвласників житла або їх уповноважених органів, наймача та членів його сім'ї на реєстрацію місця проживання заявника у разі відсутності документів, зазначених як підстава для реєстрації. Відповідно до свідоцтва про право власності на цей дачний будинок, власником є [PERSON] (а.с. 12-13). Враховуючи те, що дачний будинок побудований в період шлюбу, суд погоджується з твердженням позивача про те, що позивач є співвласником будинку. Відповідно до рішення Апеляційного суду Одеської області від 09.12.2013 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 14). Іллічівським міським судом Одеської області розглядається цивільна справа про поділ майна подружжя (а.с. 89) та ухвалою суду від 26.06.2013 року на дачний будинок накладено арешт (а.с.92). Крім того, будинок збудовано на земельній ділянці дачного товариства, учасниками якого створено громадську організацію, земельна ділянка знаходиться в суборенді [PERSON](а.с.61). У разі відсутності підстави для реєстрації, обов'язковою умовою здійснення реєстрації є згода власника, співвласника житла або їх уповноважених органів, наймача та членів його сім'ї, що засвідчується відповідним написом та закріплюється підписом такої особи. Надання (чи ненадання) згоди такої особи/осіб є законним правом, яке не може бути порушене. Крім того, згідно з п.2.3 Наказу МВС №1077 від 22.11.2012 року, при проживанні батьків за різними адресами для реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним з батьків надається письмова згода другого з батьків та довідка територіального підрозділу або адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України за місцем його проживання про те, що дитина не зареєстрована разом з ним. Позивачем не було надано доказів отримання згоди від власника дачного будинку [PERSON] щодо реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років за адресою: [ADDRESS]. Частиною 2 статі 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Коституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Отже, відмова відповідача в реєстрації позивача та її дитини за вказаним місцем проживання не впливає на реалізацію прав власника майна, у тому числі прав позивача на володіння та користування нерухомим майном. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що відповідач правомірно відмовив [PERSON] у реєстрації її місця проживання та її дитини. З огляду на це рішення відповідача є законним, а правові підстави для реєстрації відповідачем Позивача в будинку за адресою: [ADDRESS] - відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 69 та ч. 1 ст. 70 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Системно проаналізувавши приписи законодавства України, оцінивши докази, які є у справі, з урахуванням вимог встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не виходячи за межи позовних вимог, суд дійшов висновку, що адміністративний позов [PERSON] в особистих інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] до Овідіопольського районного сектору Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Органу опіки та піклування Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області, [PERSON] про зобов'язання вчинити певні дії не підлягає задоволенню. Згідно з ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Результат розгляду: denied