Рішення адміністративного суду від 2014-03-18 00:00:00+02

Позивач звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідача та просить визнати незаконним рішення Івано-Франківської міської ради № 1017-35 від 25.04.2013 року «Про заборону розміщення символіки неіснуючих та невизнаних держав», зобов'язати Івано-Франківську міську раду скасувати рішення № 1017-35 від 25.04.2013 року «Про заборону розміщення символіки неіснуючих та невизнаних держав» та просить стягнути моральну шкоду в розмірі 22 940 грн. та судові витрати. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення порушує його конституційні права та інтереси та завдало позивачу моральної шкоди. Оскаржуваним рішенням порушено право позивача вільно вражати свої погляди і переконання шляхом публічного використання історичної радянської символіки років війни у День Перемоги й інші дні, пов'язані з подіями Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років. 11 квітня 2013 року Львівський апеляційний адміністративний суд постановою визнав рішення Івано-Франківської міської ради від 14.04.2011 року «Про заборону розміщення радянської символіки в м. Івано-Франківську» протиправним та нечинним. Тексти рішення Івано-Франківської міської ради від 14.04.2011 року та 25.04.2013 року абсолютно ідентичні п. 1 та 2 обох рішень щодо заборони символіки. Тільки в рішенні від 14.04.2011 року мова йшла про радянську символіку, а в рішенні від 25.04.2013 року мова йде про символіку неіснуючих та невизнаних держав. Рішенням адміністративного суду апеляційної інстанції було встановлено незаконність аналогічного рішення органу місцевого самоврядування, а тому відповідач був зобов'язаний врахувати дану судову постанову при ухваленні рішення тотожного за змістом. Моральна шкода позивачу нанесена позивачу внаслідок прийняття двох незаконних рішень Івано-Франківською міською радою та порушення відповідачем конституційного принципу обов'язковості судових рішень, які набрали законної сили. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав з мотивів наведених в позовній заяві та просив позов задовольнити. Надіслав до суду свої письмові пояснення та виступ в судових дебатах. В судові дебати 13 березня 2014 року позивач не з'явився. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову заперечив в повному обсязі, мотивую тим, що приймаючи рішення відповідач діяв в межах своїх повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України. Дії відповідача є правомірними, рішення законним, а тому позов не підлягає задоволенню. Надав суду письмові заперечення на позов. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, повно та об'єктивно дослідивши письмові докази у справі, судом встановлено наступне. 25.04.2013 року Івано-Франківською міською радою прийнято рішення №1017 року «Про заборону розміщення символіки неіснуючих та невизнаних держав», яке було офіційно оприлюднено в друкованому органі міської ради - газеті «Західний кур'єр». Дані обставини відповідно до приписів ч.3 ст.72 КАС України є такими, що не потребують доказування, оскільки визнані в судовому засіданні сторонами і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання. Згідно п. 1 даного рішення заборонено розміщувати символіку неіснуючих та невизнаних держав (воєнізованих формувань) на будівлях та спорудах підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності в м. Івано-Франківську. Пунктом 4 рішення 9 травня на території Івано-Франківської міської ради оголошено Днем жалоби за загиблими у Другій світовій війні (а.с.8). Прокурор м. Івано-Франківська звернувся з позовом до Івано-Франківської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення № 1017-35 від 25.04.2013 року, визнання дій протиправними та встановлення відсутності компетенції у сфері управління (а.с.34). Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07 травня 2013 року в порядку забезпечення позову зупинено дію рішення Івано-Франківської міської ради № 1017-35 від 25.04.2013 року «Про заборону розміщення символіки неіснуючих та невизнаних держав» (а.с.35). Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 червня 2013 року позов Прокурор м. Івано-Франківська задоволено частково, рішення Івано-Франківської міської ради № 1017-35 від 25.04.2013 року «Про заборону розміщення символіки неіснуючих та невизнаних держав» визнано нечинним, а дії Івано-Франківської міської ради щодо прийняття рішення визнано протиправними (а.с.44-50). Як вбачається із довідки на постанові Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 червня 2013 року вона залишена в силі згідно ухвали Львівського апеляційного адміністративного суду (а.с.52 зв.). Отже, як вбачається із вищенаведеного, рішення Івано-Франківської міської ради № 1017-35 від 25.04.2013 року «Про заборону розміщення символіки неіснуючих та невизнаних держав» є нечинним, тобто воно не діє де-юре. Крім того, в мотивувальній частині постанови Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 06 червня 2013 року судом визначено, що позовні вимоги прокурора про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправними дій підлягають до задоволення (а.с.49). Однак в резолютивній частині висновок суду про скасування оскаржуваного рішення відсутній. Відповідно ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У відповідності до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення є обов"язковими до виконання на всій території України. Згідно п.1 ст.255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових та службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Встановлені статтями 105, 162 Кодексу адміністративного судочинства України способи захисту порушеного права не є вичерпними. Разом з тим, деякі із встановлених способів захисту порушеного права носять обмежений характер і не можуть бути застосовані при виникненні будь-якого спору у сфері публічних правовідносин. Так, вимога про визнання нечинним акта може стосуватися лише нормативно-правового акта, а про визнання протиправним індивідуального акта. Нечинним нормативно-правовий акт стає з дати набрання відповідним рішенням суду законної сили, а протиправність індивідуального акта виникає, у разі набрання рішенням суду про задоволення адміністративного позову законної сили, з моменту прийняття такого акта суб'єктом владних повноважень (вчинення дії або бездіяльності). Вимога про визнання протиправним (недійсним, незаконним, неправомірним, скасування) індивідуальних актів не містять різних способів захисту, а є одним і тим же способом, сформульованим у різних словесних формах. Таким чином, у тих випадках, коли предметом спору є нормативно-правовий акт позовною вимогою за правилами Кодексу адміністративного судочинства України має бути визнання такого акта нечинним. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого адміністративного суду України від 17.08.2010р. у справі № К-23575/10. Кодексом адміністративного судочинства України закріплено право на судовий захист (ст. 6 ч.1), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Позивач таке право використав та звернувся до суду з вказаним позовом. Статтею 140 Конституції України визначено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Майже аналогічне визначення міститься і в ч. 1 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Відповідно до ст. 143 Конституції України, територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. Тобто, Конституція України визнає право за органами місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення, що цілком узгоджується з положеннями п. 2 ст. 4 Європейської Хартії місцевого самоврядування, відповідно до змісту якого місцева влада в межах закону має повне право вирішувати будь-яке питання, що не вилучено із сфери її компетенції і вирішення якого не доручено жодному іншому органу. Згідно ст. 4 Європейської Хартії місцевого самоврядування від 15.10.1985 року, яка ратифікована Україною 15.07.1997 року, головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом. Однак, це положення не перешкоджає наділенню органів місцевого самоврядування повноваженнями і функціями для спеціальних цілей відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Органи місцевого самоврядування в межах закону мають повну свободу дій для реалізації власних ініціатив з будь-якого питання, яке не вилучене із їхньої компетенції і не віднесене до компетенції іншого органу влади. Відповідно до закону міська рада є колегіальним органом, проводить роботу сесійно, рішення ради приймається на її пленарному засіданні (ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Приймаючи оскаржуване рішення, Івано-Франківська міська рада, як орган місцевого самоврядування, який здійснює представництво інтересів територіальної громади міста Івано-Франківська, діяла відповідно до вимог чинного законодавства та в межах наданих їй повноважень, у спосіб визначений Конституцією та законодавством України. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди то судом встановлено наступне. Позивач в обґрунтування підстав та розміру моральної шкоди зазначає, що судовий процес за його адміністративним позовом про визнання незаконним рішення Івано-Франківської міської ради від 14.04.2011р. «Про заборону розміщення радянської символіки в м. Івано-Франківську» розпочався 19.05.2011р. та закінчився 11.04.2013р., отже він наполегливо працював майже 23 календарні місяці: складав позовну, надавав суду пояснення та докази, відвідував судові засідання, складав апеляційну скаргу, у зв'язку із чим пережив тяжкий нервовий стрес. А тому має право на відшкодування трудових зусиль в іншому судовому процесі виходячи із розміру мінімальної заробітної плати за зазначений період. Як зазначено у п.п. З, 4, 5, 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явиш, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Проте, позивач вимагає стягнення моральної шкоди, яка на його думку завдана рішенням міської ради, яке не є предметом даного судового розгляду; не подає жодних доказів її завдання; обґрунтовуючи підстави для її стягнення говорить про свої «трудові зусилля», тобто про судові витрати понесені при розгляді іншої адміністративної справи тощо Відповідно до ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За таких обставин суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги позивача не обґрунтовані, його права не порушено, а тому вимоги адміністративного позову не підлягають до задоволення. На підставі викладеного, відповідно до, ст. ст. 19, 140, 143 Конституції України, п.2, 3 ст. 4 Європейської Хартії місцевого самоврядування від 15.10.1985 року, яка ратифікована Україною 15.07.1997 року, п.п. З, 4, 5, 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст. ст. 2 ч.1, 16 ч.1, 25, 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 105, 152, 255 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ст. ст. 2, 6-12 КАС України,

Результат розгляду: denied