Рішення адміністративного суду від 2014-02-04 00:00:00+02

Позивач - Публічне акціонерне товариство «Великобурлуцький сироробний завод» звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача - Вовчанської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Харківській області та просив, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, скасувати податкове повідомлення-рішення № 000049150 від 01.11.13р., яким позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з ПДВ у розмірі 3 655 128,00 грн. та визначено штрафні санкції у розмірі 913 782,00 грн., а також податкове повідомлення-рішення № 0001362200 від 22.11.13р., яким зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 9 080 463,00 грн. В обґрунтування заявленого позову зазначає, що оскаржувані в даній справі податкові повідомлення-рішення є протиправними та такими, що порушують права та законні інтереси позивача. Позивач вказує, що право на бюджетне відшкодування у нього виникло від наявності від'ємного значення з податку на додану вартість, оскільки товар був вивезений в митному режимі експорту, та фактичної сплати до Державного бюджету України суми податку на додану вартість, а право декларування збитків в розмірі 9 080 463,00 грн. виникло завдяки тому, що в період з 01.04.12р. по 31.12.12р., позивач зазнав реальні витрати з собівартості виготовлених та реалізованих товарів в сумі 7 006 902,00 грн. (сировина, матеріали, тара, паливо, електроенергія та газопостачання), адміністративні витрати в сумі 528 490,00 грн. (зарплата, послуги зв'язку, паливо, оренда) та витрати на збут в сумі 1 545 071,00 грн. (маркетинг, транспортні послуги, паливо, зарплата). Також позивач пояснив, що надання знижок контрагентам-покупцям тотожне зменшенню контрактної ціни і відповідної бази оподаткування ПДВ та податком на прибуток, а зменшення перевіркою сум витрат у зв'язку з продажем деяких товарів по ціні, нижчої від фактичної собівартості є необґрунтованим, оскільки позивач мав на меті отримати прибуток і здійснював свою діяльність у відповідності з визначеними цілями. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, виходячи із доводів позовної заяви та з урахуванням наданих до суду уточнень. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, вважаючи оскаржувані в даній справі податкові повідомлення-рішення цілком обґрунтованими та законними. При цьому, посилаючись на висновки актів перевірок, на підставі яких було прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення, вважав, що зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, нарахування штрафних санкцій, зменшення від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток здійснені законно та обґрунтовано. Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задовольнити, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що фахівцем Вовчанської ОДПІ ГУ Міндоходів у Харківській області в жовтні 2013 року було проведено камеральну перевірку даних, задекларованих у податковій звітності з податку на додану вартість. За наслідками проведеної перевірки складено акт від 11.10.2013р. № 72/15-5507436 (а.с. 10-12 том 1), згідно висновків якого встановлено порушення п. 200.4 ст. 200 розділу V Податкового кодексу України, п.п. 4.6.5, 4.6.6 п. 4.6 розділу ІІІ «Розрахунки з бюджетом за завітний період» Порядку заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 25.11.2011р. № 1492, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.12.2011р. за № 1490/20228, що призвело до неправомірно заявлення суми бюджетного відшкодування з ПДВ в сумі 3655128 грн. за серпень 2013 року, а також зниження залишку від'ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду по декларації за серпень 2013 року. Також судом встановлено, що фахівцем Вовчанської ОДПІ ГУ Міндоходів у Харківській області в жовтні 2013 року було проведено позапланову виїзну перевірку позивача з питань правильності визначення об'єкта оподаткування по податку на прибуток за період з 01.04.2012р. по 31.12.2012р. та валютного законодавства за період з 01.04.2012р. по 31.07.2013р. За наслідками перевірки складено акт №87/22-05507436 від 05.11.2013р., за висновками якого встановлено порушення вимог підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14, пунктів 138.1, 138.4, 138.6-138.9, підпунктів 138.10.2-138.10.4, пункту 138.10, пункту 138.11 статті 138 Податкового кодексу України. При цьому відповідач виходив з того, що позивач працював зі збитками протягом останніх двох років, при цьому реалізував готову продукцію основному складу покупців за цінам значно нижчим за фактичну собівартість, з незначним рівнем націнки, надавав скидки, придбав у основних покупців послуги з маркетингу. За наслідками розгляду вказаних актів перевірки відповідачем прийнято оскаржувані в даній справі податкові повідомлення-рішення. При цьому, згідно акту від 11.10.2013р. № 72/15-5507436 відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № 000049150 від 01.11.2013р., згідно якого позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 3 655 128,00 грн. та визначено штрафні санкції у розмірі 913 782,00 грн. Згідно акту перевірки №87/22-05507436 від 05.11.2013р. відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № 0001362200 від 22.11.2013р., згідно якого позивачу зменшено суму від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 9 080 463,00 грн. Проаналізувавши доводи відповідача, покладені ним в обґрунтування оскаржуваних в даній справі рішень, суд вважає висновки актів перевірок № 72/15-5507436 від 11.10.2013р. та №87/22-05507436 від 05.11.2013р. хибними і такими, що не ґрунтуються на вимогах законодавства. З питання визначення відповідачем грошового зобов'язання податковим повідомленням-рішенням № 000049150 від 01.11.2013, суд зазначає наступне. Відповідно до пунктів 200.1.- 200.3 статті 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом. При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду. Згідно з пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від'ємне значення, то: а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов'язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг. В пункті 200.7 та в пункті 200.8 статті 200 Податкового кодексу України визначено, що платник податку, який має право на отримання бюджетного відшкодування та прийняв таке рішення про повернення суми бюджетного відшкодування, подає відповідному контролюючому органу податкову декларацію та заяву про повернення суми бюджетного відшкодування, яка відображається у податковій декларації. До податкової декларації платником податків додаються розрахунок суми бюджетного відшкодування та оригінали митних декларацій. У разі якщо митне оформлення товарів, вивезених за межі митної території України, здійснювалося з використанням електронної митної декларації, така електронна митна декларація надається контролюючим органом за місцем митного оформлення контролюючому органу за місцем обліку такого платника податків в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації електронного підпису відповідно до закону. Законодавець, в пункті 200.5 статті 200 Податкового кодексу України чітко визначив коло осіб, які не мають права на отримання бюджетного відшкодування, зокрема особи, які були зареєстровані як платники цього податку менш ніж за 12 календарних місяців до місяця, за наслідками якого подається заява на бюджетне відшкодування (крім нарахування податкового кредиту внаслідок придбання або спорудження (будівництва) основних фондів) та мали обсяги оподатковуваних операцій за останні 12 календарних місяців менші, ніж заявлена сума бюджетного відшкодування (крім нарахування податкового кредиту внаслідок придбання або спорудження (будівництва) основних фондів). Таким чином платник податку на додану вартість має право на бюджетне відшкодування лише за відсутності законодавчо визначених обставин, які б позбавляли платника податку права на формування податкового кредиту, та за умови фактичної сплати податку на додану вартість в ціні товару у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів. Судом встановлено, що позивач здійснює господарську діяльність у сфері переробки молока та виробництва сиру, у сфері оптової торгівлі, а також у сфері автомобільно-вантажного транспорту та має особливості справляння податку на додану вартість, які визначені в Законі України «Про внесення змін до Податкового кодексу України в частині підтримки сільськогосподарських товаровиробників» від 22.12.11 № 4268, пункті 1 підрозділу 2 розділу ХХ «Перехідні положення» Кодексу. Сутність особливостей полягає в тому, що відповідно до підпункту 3 пункту 1 підрозділу 2 розділу ХХ Кодексу, підприємство - переробник молока, до якого відноситься позивач, веде окремий облік операцій з постачання власної виробленої продукції (молока, молочної сировини, молочних продуктів), виготовленої з молока, поставленого сільськогосподарськими товаровиробниками (далі - продукція), та з постачання інших товарів/послуг, у тому числі виготовленої із сировини, визначеного у підпункту 1 пункту 1 підрозділу 2 розділу ХХ Кодексу, і відповідно складає податкову декларацію з податку на додану вартість і податкову декларацію з податку на додану вартість щодо діяльності з постачання продукції. При цьому, в підпункту 4 пункту 1 підрозділу 2 розділу ХХ Кодексу зазначено, що переробне підприємство суму сплаченого (нарахованого) податкового кредиту з виготовлених та/або придбаних товарів/послуг, основних засобів, які використовуються частково для виготовлення продукції, а частково для виготовлення інших товарів/послуг, розподіляє виходячи з частки використання таких товарів/послуг, основних засобів в операціях з постачання продукції та відповідно в операціях з поставки інших товарів/послуг, з урахуванням вимог розділу V Кодексу. У підсумку, за результатами такого окремого обліку, переробник складає загальну податкову декларацію (з відміткою 0110), а також податкову декларацію з податку на додану вартість щодо спеціальної діяльності (з відміткою 0140). Форма Декларації з податку на додану вартість та порядок її заповнення викладені в наказі Міністерства фінансів України від 25.11.11 № 1492 (далі - Порядок № 1492). Для правильного заповнення спецдекларації з податку на додану вартість переробному підприємству необхідно розмежовувати податкове зобов'язання за операціями, зазначеними в підпункту 1 пункту 1 підрозділу 2 розділу ХХ Кодексу від податкових зобов'язань за іншими операціями. В 2009 - 2011 роках для переробних підприємств в Україні діяв порядок аналогічний наведеним вище нормам. Відповідно до пункту 11.21 статті 21 Закону України «Про податок на додану вартість» сума податку на додану вартість, що повинна сплачуватися до бюджету переробними підприємствами всіх форм власності за реалізовані ними молоко та молочну продукцію, м'ясо та м'ясопродукти, у повному обсязі спрямовується виключно для виплати дотацій сільськогосподарським товаровиробникам. Порядок нарахування, виплати і використання зазначених коштів, а також порядок використання від'ємного значення податку на додану вартість визначався Кабінетом Міністрів України. В 2009 - 2011 роках такі норми відображались у Постанові Кабінету Міністрів України від 02.04.2009р. № 291 «Про реалізацію пункту 11.21 статті 11 Закону України «Про податок на додану вартість» та в Постанові Кабінету Міністрів України від 11.02.2010р. № 152 «Деякі питання реалізації пункту 11.21 статті 11 Закону України «Про податок на додану вартість». Судом встановлено, що в липні 2013 року позивач здійснив експорт - повернення обладнання, яке було ним отримано на підставі контракту про лізинг устаткування, що укладався з Компанією «Stefford Enterprises Limited», Кіпр 31.08.2010р. за № 1907/1. Це підтверджується додатковою угодою № 1 від 24.04.2013р. до контракту про часткове розірвання контракту (щодо окремих об'єктів); карткою обліку обладнання для обробки та переробки молока - комплектної технологічної лінії для виробництва молочних йогуртів «LEKKERKERKER»; вантажною митною декларацією на паперовому носії від 11.01.2012р. № 804066; вантажними митними деклараціями № № 806519, 520, 521, 526 від 09.07.2013р., 537, 541 від 10.07.2013р., 569, 570, 572 від 11.07.2013р. на загальну суму 1 436 359,00 євро. Згідно ВМД позивачем було ввезено обладнання на суму 18 886 062,09 грн. за курсом 10,233336 грн/1 євро, що еквівалентно 1 845 545,00 євро. Сума винагороди нараховувалася підприємством проводкою Дт 952 Кт 685 з жовтня 2012 року. При ввезенні обладнання підприємством сплачено податок на додану вартість в сумі 4 557 309,44 грн., що відображено позивачем в декларації з податку на додану вартість щодо спеціальної діяльності (з відміткою 0140) за січень 2012 року. Лізингові платежі нараховувалися з жовтня 2012 року, згідно з додатком № 4 до контракту. Експорт обладнання за ВМД проведений за первісною вартістю. Позивач за даними бухгалтерського обліку (він же податковий), об'єкт отриманий за контрактом оприбуткував за одним інвентарним номером у січні 2012 року. Позивач витрати пов'язані з введенням в експлуатацію обладнання відніс до складу витрат січня 2012 року в розмірі 1 280 999,21 грн. і березня 2012 року в розмірі 9 596,65 грн. Для цілей амортизації прийнятий виробничий метод (очікуваний обсяг продукції прийнятий у розмірі 2 190 тис. тон). З часу початку експлуатації обладнання і до його зупинки нарахована амортизація в сумі 48 350,43 грн., в тому числі 35 222,75 грн., які припадають на частину вартості обладнання, що експортується (1 436 359 євро) і становлять 0,24 % від цієї суми за курсом на дату ввезення обладнання: 35 222,75/1436359 * 10,233336 = 0,0024 = 0,24 %. Частка амортизації в загальній сумі амортизації визначаються таким чином: 1 290 595,86/20 176 677,95 = 0,064 = 6,40 % - частка додаткових витрат у балансовій вартості; (48 350,43-48 350,43 * 0,064) * 1 436 359/1 845 545 = 35 222,75 грн. - саме в цій частині обладнання брало участь у діяльності, пов'язаної з виробництвом молочної продукції. Судом встановлено, що позивач переніс зі складу податкового кредиту за декларацією переробного підприємства в декларацію за розрахунками з бюджетом у липні 2013 року суму: (4 557 309,44 - 4 557 309,44 * 0,0024) * 1 436 359/1 845 545 = 3 538 441,25 грн. Також в липні 2013 року позивач за контрактом від 17.07.13 № К2 03 з ТОВ «Кокшетауський Молочний завод «Молоко Синегорья» здійснив експорт обладнання Шаллер, яке раніше отримав за контрактом від 26.04.10 № 371/2010 у фірми «Норберт Шаллер Гез.м.б.Х», про що свідчить вантажна митна декларація від 23.06.10 № 824220 та картки обліку зважувальної високовиробничої етикувальної лінії. Про експорт обладнання в липні 2013 року свідчить вантажна митна декларація від 31.07.13 № 806799. Фактично вартість обладнання на момент введення в експлуатацію становила 823 076,57 грн., за курсом 9,802148 (EUR) на дату ввезення. Додаткова вартість (покращення) становить 32 486,52 грн. Амортизація додаткової вартості становить 3 204,83 грн. Сума амортизації (частка використання у виробництві молочної продукції) становить 81 194,86 грн., що в загальній вартості - 9,86 %. Податок на додану вартість, сплачений позивачем на митниці, становить 171 651,06 грн. Частка податку на додану вартість відповідна частці використання у виробництві молочної продукції - 16 924,79 грн. У декларації переробного підприємства за липень 2010 року відображено суму 157 370,00 грн., в бюджетній - 14 281,00 грн. Позивач переніс в бюджетну декларацію суму 140 445,27 грн. Відповідно до підпункту «г» пункту 185.1 статті 185 Кодексу, об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з вивезення товарів за межі митної території України. У разі експорту товарів, датою виникнення податкових зобов'язань є дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку (пункт 187.1 Кодексу) . Згідно з пунктом 206.4 статті 206 Податкового кодексу України операції з вивезення товарів в митному режимі експорту оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 195.1.1 статті 195 Кодексу, де визначено, що за нульовою ставкою оподатковуються, зокрема, операції з вивезення товарів за межі митної території України в митному режимі експорту. Товари вважаються вивезеними за межі митної території України, якщо таке вивезення підтверджене в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, тобто митною декларацією, оформленою відповідно до вимог Митного кодексу України . Відповідно до підпункту 14.1.191 статті 191 Кодексу повернення отриманого у фінансовий лізинг основного засобу є його постачанням, операція з вивезення (поверненню нерезиденту) основного засобу, який було ввезено на територію України згідно з договором фінансового лізингу, підлягає оподаткуванню ПДВ за нульовою ставкою за умови, що таке вивезення підтверджене належним чином оформленою вантажною митною декларацією. Визначення фінансового лізингу було наведено у підпункту 1.18.2 статті 18 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (застосовувався також для Закону України «Про податок на додану вартість»), а також у підпункту 14.1.97 статті 14 Податкового кодексу України. Основними ознаками фінансового лізингу є: - об'єкт передається на строк, протягом якого амортизується не менше 75% його первісної вартості;- сума лізингових платежів з початку строку оренди дорівнює або перевищує первісну вартість об'єкта. Згідно зі статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати в себе: суму, яка відшкодовує частину вартості об'єкта лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане в лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. У відношенні операцій з повернення об'єктів фінансового лізингу в листі Державної податкової служби України від 29.04.2012р. № 12261/7/16-1517-26 зазначено, що згідно з пунктом 14.1.191 статті 14 Податкового кодексу України повернення матеріальних активів згідно з договором про фінансовий лізинг вважається постачанням товарів. Таким чином, для платника податку, який повертає об'єкт фінансового лізингу лізингодавцю, без придбання такого об'єкта у власність, така передача прирівнюється для цілей оподаткування до зворотного продажу лізингоотримувачем такого об'єкта лізингодавцю. Згідно із загальним правилом визначення бази оподаткування, встановленим пунктом 188.1 статті 188 Податкового кодексу України, база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної (контрактної) вартості, але не нижче рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 розділу I Кодексу. Для випадків повернення лізингоотримувачем об'єкта фінансового лізингу лізингодавцю, без придбання такого об'єкта у власність, ціна такого об'єкта може визначатися за правилами, встановленими пунктом 153.7 статті 153 Кодексу, а саме на рівні суми лізингових платежів у частині компенсації вартості об'єкта фінансового лізингу, які є несплаченими за такий об'єкт лізингу на дату його повернення. Те ж зазначено в листі Державної податкової служби України від 11.02.13 № 96/2/22-3210. Відповідно до норм наказу Міністерства фінансів України від 25.11.11 № 1492, в основній (бюджетній) декларації від'ємне значення відображається в рядку 19, потім в рядках 20.1 або 20.2, потім в рядках 21 і 22 Податкової декларації з податку на додану вартість. Сума, яка підлягає бюджетному відшкодуванню, відображається у рядку 23 Податкової декларації з податку на додану вартість. У рядку 16.2 податкової декларації з податку на додану вартість відображається коригування податкового кредиту, пов'язане з використанням раніше придбаних товарів/послуг, необоротних активів частково для виготовлення сільськогосподарськими підприємствами сільськогосподарських товарів/послуг або переробними підприємствами готової продукції, а частково для виготовлення інших товарів/послуг. Таке коригування проводиться виходячи з балансової (залишкової) вартості необоротних активів та вартості залишків товарів, що використовуються чи підлягають до використання на сільськогосподарському або переробному виробництві, яка склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, пропорційно до частки використання таких товарів/послуг, необоротних активів в операціях сільськогосподарського або переробного виробництва та в інших операціях (для сільськогосподарських підприємств виходячи з питомої ваги вартості сільськогосподарських товарів/послуг, розрахованого відповідно до вимог пункту 209.15.1 статті 209 розділу V Кодексу): а ) у разі зміни напряму використання товарів/послуг, необоротних активів; б) при реєстрації сільськогосподарського підприємства як суб'єкта спеціального режиму оподаткування. Суд зазначає, що позивачем доведено, що на момент здійснення операції вивезення обладнання (у тому числі повернення об'єкта лізингу) у режимі експорту частина вартості обладнання амортизована, тому відповідна сума амортизації і є частиною використання обладнання в операціях, пов'язаних з виробництвом молочної продукції. Аналізуючи викладене, суд доходить до висновку, що відображенню в рядку 16.2 податкової декларації з податку на додану вартість підлягає сума податкового кредиту пропорційна зазначеній частці використання. Крім того, з роз'яснення Державної податкової служби України від 11.02.2013р. № 3371/7/15-33-17-16, вбачається, що у звітних періодах, в яких платник (переробне підприємство) почне здійснювати діяльність, яка повинна відображатися у бюджетній декларації, і використовувати раніше придбані основні фонди частково у такій діяльності, сума податку на додану вартість, яка відноситься на частину їх використання, повинна бути виключена з податкової декларації з податку на додану вартість щодо діяльності з постачання продукції (переробного підприємства) та перенесена до податкового кредиту (якщо здійснює оподатковувані операції), або на збільшення вартості основних фондів (якщо здійснює операції, які не є об'єктом оподаткування, або звільняється від оподаткування) в декларацію, за якою здійснюються розрахунки з бюджетом з подальшим проведенням перерахунку за результатами одного, двох і трьох календарних років, наступних за роком, в якому вони почали використовуватися (введені в експлуатацію). Суд вважає, що позивач правомірно здійснив перенесення з Декларації «Спеціального режиму оподаткування переробного підприємства» за липень 2013 року (рядок 16.2) в Загальну податкову декларацію з податку на додану за липень 2013 року (рядок 16.2) вартість експортованого обладнання в сумі 3 678 886,00 грн., оскільки обладнання експортувалось саме в липні 2013 року. Суд погоджується з тим, що з урахуванням залишку від'ємного значення попереднього звітного (податкового) періоду в розмірі 23 767,00 грн., що відображений в рядку 24 Податкової декларації з податку на додану вартість за липень 2013 року, за вирахуванням позитивного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду за липень 2013 року, позивач правомірно задекларував суму 3 655 128,00 грн. в рядку 22 податкової декларації з податку на додану вартість за серпень 2013 року. Наведене доводить правомірність коригування позивачем податкового кредиту, необхідність скасування протиправного податкового повідомлення-рішення № 000049150 від 01.11.13 і законність заявленого бюджетного відшкодування ПДВ в сумі 3 655 128,00 грн., яке повинно відбутись за вимогами діючого законодавства. Стосовно зменшення суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 9 080 463,00 грн., внаслідок продажу продукції за ціною, нижчою від фактичної собівартості, суд встановив наступне. Розрахунок спірної суми здійснений відповідачем на підставі порівняння цін реалізації продукції позивача з його витратами, розподіленими за видами продукції. Вказаний розрахунок в акті перевірки виконаний з посиланнями на Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати» (Наказ Міністерства фінансів України від 31.12.99 № 318), Методичні рекомендації з формування собівартості продукції (робіт, послуг) у промисловості (Наказ Міністерства промислової політики України від 09.07.07 № 373) і полягає у помісячному співставленні цін продажу готової продукції позивача з фактичною собівартістю цієї продукції. З цього розрахунку вбачається, що деякі види продукції реалізовувалися позивачем за цінами, нижчими від її фактичної собівартості. Відхилення цін продажу продукції від рівня звичайних цін актом перевірки не встановлено. Конкретних господарських операцій, які не спрямовані на досягнення певної господарської мети - отримання доходу відповідач не визначив, однак вважає, що сума 9 080 463,00 грн. не пов'язана зі здійсненням власної господарської діяльності, не пов'язана з виробництвом товарів (робіт, послуг), бо не направлена на одержання доходу тому, до складу валових витрат позивача не відноситься. Суд з таким висновком відповідача не погоджується з огляду на наступне. Відповідачем було проаналізовано ряд об'єктивних причин, з яких собівартість продукції була вищою, ніж ціна її реалізації, зокрема, використання виробничих потужностей у 2012 році лише на 4,6%, модернізація позивачем власних основних засобів, зростання цін на електроенергію, газ, пально-мастильні матеріали, закупівельних цін на основну сировину - молоко, а також безпосередньо зазначено, що реалізація власної готової продукції відбувалася за договірними (ринковими) цінами. За таких обставин, здійснюючи витрати, безпосередньо пов'язані з процесом виробництва, позивач не міг мати іншої мети, ніж отримання доходу (прибутку), хоча його діяльність в окремих випадках продажу товару за ринковою ціною могла не давати очікуваного результату з незалежних від нього причин, і ці обставини визнаються відповідачем. Збитковість господарської діяльності не може бути підставою для визначення такої діяльності як негосподарської. Неотримання підприємством доходу від окремої господарської операції не свідчить про те, що така операція не пов'язана з господарською діяльністю підприємства, оскільки при здійсненні господарських операцій існує звичайний комерційний ризик не отримати дохід від них. До того ж суд вважає, що визнати такою, яка не пов'язана з господарською діяльністю позивача, можливо лише конкретну господарську операцію, а не умовно розраховану суму (відсоток) з загального обсягу витрат. Податковий кодекс України не передбачає можливості виключення частки документально підтверджених витрат зі складу валових витрат на підставі методик формування собівартості продукції чи інших економічних критеріїв. Тому посилання відповідача на нормативи бухгалтерського обліку та Методичні рекомендації з формування собівартості продукції суд не бере до уваги як такі, що не стосуються оподаткування і знаходяться поза межами компетенції відповідача. Виходячи з наведеного суд вважає, що дії відповідача із зменшенням позивачу суми від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток у розмірі 9 080 463,00 грн. внаслідок збуту продукції за ціною, нижчою від фактичної собівартості, не відповідає вимогам податкового законодавства, а позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Відповідно до приписів ч.2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. В даній справі відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, суду не надано доказів законності та обґрунтованості оскаржуваних рішень, у той час як позивачем подано переконливі докази в обґрунтування своєї позиції, з аналізу яких судом зроблено вичерпні висновки. В зв'язку з наведеним суд відзначає, що будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень має бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до п. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення суб'єкта владних повноважень на може ґрунтуватися на припущеннях. Так, перевіривши оскаржувані в даній справі рішення відповідача з урахуванням наведеної норми, суд дійшов висновку, що відповідачем при їх прийнятті, невірно застосовано норми чинного законодавства при неповному та неправильному встановленні всіх дійсних обставин справи, в зв'язку з чим вони підлягають скасуванню. Судові витрати підлягають відшкодуванню на користь позивача з державного бюджету відповідно до ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України. На підставі викладеного,

Результат розгляду: granted