Рішення адміністративного суду від 2014-02-27 00:00:00+02

Фізична особа - підприємець [PERSON] звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова і просив скасувати податкові повідомлення - рішення відповідача: за №0002141720/0/21923/10 від 21 жовтня 2009 року із врахуванням рішення Державної податкової інспекції м. Львова про результати розгляду повторної скарги №2117/10/25 - 005/424 від 03 лютого 2010 року; №0002161720/0/21921/10 від 21 жовтня 2009 року з врахуванням рішення Державної податкової інспекції м. Львова про результати розгляду повторної скарги №2117/10/25 - 005/424 від 03 лютого 2010 року. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем проведено перевірку з питань дотримання позивачем вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період із 01 квітня 2006 року по 31 березня 2009 року, за результатами якої 28 серпня 2009 року складено Акт за №355/17 - 2/[NUMBER]. Згідно висновків перевірки, викладених у зазначеному Акті, позивачем допущено порушення ст. 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку і звітності суб'єктів малого підприємництва» №727/98 від 03 липня 1998 року, пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», ст. 13, п. 14.4 ст. 14 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» №13 - 92 від 26 грудня 1992 року. Проте, вважає, що відповідач дійшов до помилкового висновку про наявність вказаних порушень у зв'язку з перевищенням суми виручки від реалізації продукції і перебуванням при цьому позивача на спрощеній системі оподаткування, хоча за твердженнями відповідача повинен був перейти на загальну систему оподаткування зі сплатою податку з доходів фізичних осіб за правилами, встановленими розділом 4 Декрету Кабінету міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» №13 - 92 від 26 грудня 1992 року та зареєструватися як платник податку на додану вартість, а також сплатити відповідну суму податку. Таке перевищення, на думку відповідача, відбулося за рахунок виручки, яка була внесена 10 травня 2006 року на розрахунковий рахунок позивача та не була відображена у книзі обліку доходів і витрат за 2006 рік. Проте, зазначені кошти надійшли на підставі договору комісії, що був укладений 01 квітня 2006 року між позивачем та ТзОВ «Торгівельний Альянс», і не відносяться до виручки від реалізації товарів. Таким чином, на ці кошти у позивача не виникло право власності, оскільки вони є власністю комітента. В даному випадку виручкою комісіонера є лише кошти, які отримані як комісійна винагорода за виконання умов договору. Тому, у відповідача не було підстав для прийняття у відповідності до висновків вказаної перевірки оспорюваних податкових повідомлень - рішень за №0002141720/0/21921/10 та №0002141720/0/21923/10 від 21 вересня 2009 року, якими позивачу донараховано податкове зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб на суму 33 099 гривень 75 коп. та по податку на додану вартість - на суму 297 919 гривень 50 коп. В ході розгляду справи позивачем у відповідності до ст. 51 Кодексу адміністративного судочинства України подано заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої позивач просить скасувати податкові повідомлення - рішення №0002141720/4, яким позивачу визначено податкове зобов'язання по податку на додану вартість на загальну суму 123 574 гривні 50 коп. та №0002161720/4, яким позивачу визначено податкове зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб на суму 30 424 гривні 75 коп., прийняті відповідачем 15 лютого 2010 року за результатами розгляду повторної скарги. Відповідач подав заперечення проти позову, згідно змісту якого позивач, працюючи на спрощеній системі оподаткування, 10 травня 2006 року перевищив обсяг виручки 500 000 гривень, чим порушив вимоги ст. 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку і звітності суб'єктів малого підприємництва» на суму 398 950 гривень. Вважає, що усі кошти від реалізації продукції за договором комісії, які були зараховані на рахунок позивача, були виручкою від реалізації товарів (робіт, послуг) в розумінні положень вищезазначеного Указу Президента України. Відповідно до пп. 4.2.8 п. 4.2 ст. 4, пп. 8.1.3 п. 8.1 ст. 8 та ст. 18 і 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» позивач зобов'язаний був включити суму перевищення до складу загального оподатковуваного доходу та сплатити з неї податок. Також, вважає, що позивач повинен був перейти на загальну систему оподаткування, зареєструватися як платник Податку на додану вартість та сплатити відповідні суми податку у відповідності до Закону України «Про податок на додану вартість». Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 15 червня 2010 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі: скасовано податкові повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова №0002161720/4 та №0002141720/4 від 15 лютого 2010 року. Відповідач не погодився із таким судовим рішенням суду першої інстанції і оскаржив його в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду. Посилаючись у поданій апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог. Окрім цього, обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, посилається на ті обставини, що позивач, працюючи на спрощеній системі оподаткування, і отримавши виручку в обсязі, що перевищує 500 000 гривень, зобов'язаний був перейти на загальну систему оподаткування. Тобто, позивач порушив вимоги ст. 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку і звітності суб'єктів малого підприємництва». Проте, суд першої інстанції не врахував цих обставин. Внаслідок чого ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення Позивач в судове засідання не прибув, а також не направив в судове засідання представника відповідач, хоча сторони були повідомлені належним чином та у встановленому законом порядку про дату, час та місце судового засідання. При цьому, від сторін відсутні клопотання про розгляд справи за їх участі та участі їх представників. У зв'язку з цим та у відповідності до ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України, справу розглянуто в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Вислухавши доповідь судді - доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали та докази, перевіривши доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. Постановляючи оскаржуване судове рішення та умотивовуючи свої висновки, суд першої інстанції виходив з того, що предметом договору комісії виступає діяльність комісіонера, тобто послуга, що ним надається, а не сам правочин як результат діяльності комісіонера. Враховуючи те, що договір комісії є різновидом договору про надання послуг, на такий договір поширюються визначенні в Цивільному кодексі України положення щодо договору про надання послуг. Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, за висновками суду першої інстанції, позивачем надавалися згідно Договору комісії № 26к/06 від 01 квітня 2006 року послуги щодо продажу товарів, а враховуючи те, що комісіонер не набуває право власності на кошти від реалізації майна, переданого на комісію, тобто ці кошти є транзитними, оскільки в подальшому підлягають перерахуванню на рахунок комітента, ця сума коштів не відноситься до виручки в розумінні Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва». В даному випадку до виручки відноситься лише комісійна винагорода, що у свою чергу спростовує зазначені в Акті перевірки від 28 серпня 2009 року висновки щодо перевищення позивачем обсягів виручки та свідчить про неправомірність оспорюваних податкових повідомлень - рішень. Проте, колегія суддів апеляційного суду не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з урахуванням наступного. Як було встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, із 11 по 25 серпня 2009 року згідно направлення №683 від 11 серпня 2009 року відповідачем проведено виїзну планову перевірку позивача з питань дотримання ним вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період із 01 квітня 2006 року по 31 березня 2009 року, за результатами якої 28 серпня 2009 року складено Акт за №355/17 - 2/[NUMBER]. Згідно висновків перевірки, викладених у зазначеному Акті, в ході перевірки виявлено порушення позивачем ст. 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку і звітності суб'єктів малого підприємництва» №727/98 від 03 липня 1998 року, пп. 7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», ст. 13, п. 14.4 ст. 14 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» №13 - 92 від 26 грудня 1992 року. Суть допущених порушень полягала у тому, що позивачем 10 травня 2006 року досягнуто обсяг виручки від реалізації продукції за 2006 рік в сумі понад 500 000 гривень, що у свою чергу виключає право на застосування спрощеної системи оподаткування, а відтак зобов'язувало позивача перейти на загальну систему оподаткування, зі сплатою податку з доходів фізичних осіб за правилами встановленими розділом 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» та зареєструватися платником податку на додану вартість. Також, позивач зобов'язаний був сплатити податок на додану вартість та податок з доходів фізичних осіб. На підставі висновків перевірки відповідачем 21 вересня 2009 року винесені податкові повідомлення - рішення: №0002161720/0/21921/10, яким позивачу визначено позивачу зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб в розмірі 33 099 гривень 75 коп. та №0002141720/0/21921/10, яким позивачу визначено зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 297 919 гривень 50 коп., в томі числі за основним платежем - 198 613 гривень та за штрафними санкціями - в сумі 99 306 гривень 50 коп.. Зазначені податкові повідомлення - рішення за результатами адміністративного оскарження були скасовані і 15 лютого 2010 року винесені повідомлення - рішення: №0002141720/4, яким позивачу визначено зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 123 574 гривень 50 коп., в томі числі: за основним платежем - 82 383 гривні та штрафними санкціями - в сумі 41 191 гривня 50 коп.; №0002161720/4, яким позивачу визначено позивачу зобов'язання по податку з доходів фізичних осіб в розмірі 30 424 гривні 75 коп.. Судом також встановлено, що 01 квітня 2006 року між позивачем, як Комісіонером та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгівельний Альянс», як Комітентом, укладено Договір комісії №26к/06, згідно якого комісіонер зобов'язувався за дорученням комітента за плату вчинити від свого імені один або декілька правочинів щодо продажу товарів комітента іншим покупцям за рахунок комітента, а комісіонер отримує від комітента комісійну винагороду в розмірі одного відсотка від суми проданого товару. Указом Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» №727/98 від 03 липня 1998 року запроваджено спрощену систему оподаткування, обліку та звітності для суб'єктів малого підприємництва, статтею 1 якого передбачається надання фізичним особам права перебувати на такій системі оподаткування за умови, якщо вони здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 000 гривень. Виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг). Тобто, застосовується касовий метод обчислення виручки, при якому враховуються всі надходження коштів, отримані на розрахунковий рахунок або (та) в касу суб'єкта малого підприємництва. Таким чином, до обсягу виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) необхідно включати суми всіх коштів, що надійшли на розрахунковий рахунок або (та) в касу платника єдиного податку - фізичної особи у звітному податковому періоді. Відповідно до ст. 5 цього ж Указу Президента України у разі порушення вимог, установлених ст.1 цього Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності, починаючи з наступного звітного періоду (кварталу). Зазначене слід розуміти так, що суб'єкт господарювання, отримавши на власний розрахунковий рахунок суму, яка перевищує дозволений Указом розмір виручки, а саме -500 000 гривень, повинен перейти на загальну систему оподаткування, оскільки перебування на спрощеній системі оподаткування залежить від обсягів виручки, якою є певна сума, а тому іншої форми розрахунку (крім грошової) у спірній ситуації бути не може. Позивач, перебуваючи на спрощеній системі оподаткування, перевищив у 2006 році законодавчо встановлений граничний обсяг виручки від здійснення операцій з продажу товару. Та обставина, що частина коштів, отриманих позивачем на розрахунковий рахунок, підлягала перерахуванню третім особам на виконання договору комісії, не є підставою для невизнання її виручкою від реалізації товарів. Згідно пп.2.3.1 п.2.3 ст.2 Закону України «Про податок на додану вартість» особа підлягає обов'язковій реєстрації як платник податку на додану вартість у разі коли загальна сума від здійснення операцій з поставки товарів (послуг), у тому числі з використанням локальної або глобальної комп'ютерної мережі, що підлягають оподаткуванню згідно з цим Законом, нарахована (сплачена, надана) такій особі або в рахунок зобов'язань третім особам, протягом останніх дванадцяти календарних місяців сукупно перевищує 300 000 гривень (без урахування податку на додану вартість). Згідно п.12 Положення про реєстрацію платників податку на додану вартість, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 01 березня 2000 №79 у разі відмови від застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності чи інших спрощених систем оподаткування, які визначають особливий порядок нарахування чи сплати податку на додану вартість, відмінний від тих, що встановлені Законом, особа реєструється платником податку на додану вартість у порядку, визначеному Законом та цим Положенням. Згідно з пп.7.3.1 п. 7.3 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» датою виникнення податкових зобов'язань з поставки товарів (робіт, послуг) вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь - яка із подій, що сталася раніше: або дата зарахування коштів від покупця (замовника) на банківський рахунок платника податку як оплата товарів (робіт, послуг) за готівкові кошти - дата інкасації готівкових коштів у банківській установі, що обслуговує платника податку; або дата відвантаження товарів, а для робіт (послуг) - дата оформлення документа, що засвідчує факт виконання робіт (послуг) платником податку. У відповідності до абзацу 4 п. 9.4, пп. «а» п. 9.6 ст. 9 Закону України «Про податок на додану вартість» заява про реєстрацію платника податку на додану вартість має бути подана (надіслана) податковому органу особами, що підлягають реєстрації згідно з пп.2.3.1 п.2.3 ст. 2 цього Закону, не пізніше двадцятого календарного дня з моменту досягнення суми оподатковуваних операцій, визначеної зазначеним пунктом. Особа, що не надсилає таку заяву у таких випадках та у такі строки, несе відповідальність за ненарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування. Тобто, у даному випадку позивач зобов'язаний був перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності. Тому, податковим органом підставно, з урахуванням відповідних положень Закону України «Про податок на додану вартість», Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» та Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» №13 - 92 від 26 грудня 1992 року прийняті оспорювані податкові - повідомлення рішення. Колегія суддів апеляційного суду вважає, що висновки суду першої інстанції з посиланням на відповідні норми Цивільного кодексу України, що визначають поняття, предмет, порядок укладення та виконання умов договору комісії є помилковими і не ґрунтуються на правильній оцінці обставин справи. З огляду на встановлені судом обставини справи та докази, представлені сторонами на підтвердження обставин, якими вони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, положення вищевказаних нормативно - правових актів, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно - правового спору правильно встановивши фактичні обставини справи, не надав їм належної правової оцінку і внаслідок порушення норм матеріального права, ухвалив судове рішення, що не відповідає вимогам ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України щодо законності та обґрунтованості судових рішень. При цьому, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції і дають підстави для скасування оскаржуваного судового рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Згідно ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є, зокрема, порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Виходячи із змісту вищевказаних статей Кодексу адміністративного судочинства України, наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що порушення судом першої інстанції норм матеріального права призвело до неправильного вирішення справи. Тому, апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити: постанову суду першої інстанції слід скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Результат розгляду: denied