Рішення адміністративного суду від 2014-01-23 00:00:00+02

Главою 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено особливості провадження в окремих категоріях адміністративних справ. Зокрема, частиною першою ст.183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, яка є імперативною нормою, встановлюється перелік адміністративних справ щодо яких обов'язково застосовується скорочене провадження. Проте, частиною другою цієї статті передбачається можливість розгляду в скороченому провадженні за умови, що вимоги не стосуються прав, свобод, інтересів та обов'язків третіх осіб. Тобто, лише у випадку залучення до участі у справі третіх осіб адміністративна справа не може бути розглянута в скороченому провадженні. Крім того, зазначені у частині першій ст.183-2 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні справи щодо яких застосовується скорочене провадження, можуть бути розглянуті не у скороченому провадженні у випадку, передбаченому частиною четвертою ст.183-2 цього Кодексу з обов'язковим постановленням відповідної ухвали. При відкритті провадження в адміністративних справах за позовними вимогами, зазначеними у частині першій ст.183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суди першої інстанції мають зазначати, що саме скорочене провадження відкривається в адміністративній справі, а постанови суду першої інстанції за результатом розгляду таких справ мають містити виключно відомості, зазначені у частині шостій цієї статті. Тому порушення судом першої інстанції особливості провадження справи, а саме розгляд її не у скороченому провадженні, не є перешкодою для апеляційного її розгляду в порядку письмового провадження, в зв'язку з чим і оскарження постанови суду першої інстанції здійснюється в порядку, передбаченому частинами восьмою-десятою ст.183-2 Кодексу адміністративного судочинства України. Крім того, порушення судом першої інстанції норм процесуального права не призвели до неправильного вирішення справи. Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2013 року в задоволенні позову відмовлено повністю. Не погоджуючись з прийнятим рішенням, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Як вбачається з матеріалів справи, позивач є особою, що належить до соціальної категорії громадян «діти війни» відповідно до ст. 1 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 18.11.2004 року №2195-ІV, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією пенсійного посвідчення та має право на підвищення до пенсії у розмірі надбавки 30% мінімальної пенсії за віком, що передбачено ст. 6 вищезазначеного Закону. Відповідно до частини другої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України в чинній на момент подачі адміністративного позову редакції, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України Адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Як вбачається з адміністративного позову, поважних підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду позивачем не наведено. Позивач наполягає на перерахунку та виплаті пенсії за період з 09 липня 2007 року по 28 січня 2013 року, адміністративний позов ним подано 05 квітня 2013 року, тобто, із частковим пропущенням встановленого процесуальним Законом строку, в зв'язку з чим, позовні вимоги за період з 09 липня 2007 року по 04 жовтня 2012 року підлягають залишенню без розгляду, а з 05 жовтня 2012 року - не підлягають задоволенню з наступних підстав. Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України «Про державний бюджет України на 2012 рік» встановлено, що у 2012 році норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", статей 5 та 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", статей 14, 22, 37 та 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", статті 22 Закону України "Про міліцію", статті 49 Закону України "Про прокуратуру", статті 77 Основ законодавства України про охорону здоров'я, статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", статті 9 Закону України "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні", статті 22 Закону України "Про пожежну безпеку", статті 20 Закону України "Про захист рослин", статті 43 Гірничого закону України, статей 6 1, 6 2, 6 3 та 6 4 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань", статті 3 Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2012 рік. Постановою Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» від 28 грудня 2011 року № 1381 встановлено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, підвищення, встановлене статтею 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", провадиться у розмірі 7 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого законом, для осіб, які втратили працездатність. Постанова Кабінету Міністрів України «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» від 28 грудня 2011 року № 1381 була прийнята з метою здійснення у 2012 році заходів щодо поетапного до 2015 року підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення. Враховуючи, що з адміністративним позовом до суду позивач звернувся 05 квітня 2013 року, позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки повноваження щодо визначення порядку та розміру, в яких здійснюється перерахунок пенсії у 2012 році, делеговано Кабінету Міністрів України. Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів, у відповідності до ч.2 ст. 205 КАС України, приходить до висновку, що постанову суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову.

Результат розгляду: partial