Рішення адміністративного суду від 2014-01-09 00:00:00+02

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Інспектора ДПС взводу ДПС ДАІ при СМУ ГУ МВС України в АР Крим Шульдешова В.А., УДАІ ГУ МВС України в АРК про оскарження постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. Позовні вимоги мотивовані тим, що 13.11.2013р. інспектором ДПС взводу ДПС ДАІ при СМУ ГУ МВС України в АР Крим Шульдешовим В.А. щодо позивача винесено постанову про притягнення до адміністративної відповідальності. Позивач з даною постановою не згоден, вважаючи її незаконною. Так, вказує, що протокол про адміністративне правопорушення не відповідає обставинам справи та вимогам закону, а інспектор ДАІ не вірно розуміє тлумачення норм ПДР. Працівник ДАІ Шульдешов В.А. відмовився видати позивачу копію постанови, оскільки [PERSON] не був згоден з даним правопорушенням. Крім того, інспектор відмовився вказати в протоколі свідків, які були присутні при вищезазначених обставинах, у зв'язку з чим, вважає незаконним застосування частини 1 статті 122 КпАП України та винесення постанови про накладення адміністративного стягнення. Позивач просить скасувати постанову про адміністративне стягнення відносно нього, а справу провадженням закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Пояснив, що побачивши пішохода на ділянці дороги по зустрічному напрямку руху, знизив швидкість руху автомобілю, однак, оскільки пішохід дав зрозуміти щоб позивач проїхав, [PERSON], не перешкоджаючи пішоходу, перетнув пішохідний перехід. Відповідач Шульдешов В.А. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що діяв відповідно до вимог діючого законодавства, вважав позов необґрунтованим та безпідставним, просив у його задоволенні відмовити. Представники відповідачів УДАІ ГУ МВС України в АРК, Сімферопольського міського управління ГУ МВС України в АР Крим до суду не з'явились, сповіщалися належним чином, про причини неявки суду УДАІ ГУ МВС України в АРК не повідомило. Від Сімферопольського міського управління ГУ МВС України в АР Крим надійшли письмові заперечення на позов, в яких відповідач вважав оскаржувану постанову обґрунтованою та законною, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Вислухавши позивача, представника відповідача, допитавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що 13.11.2013р. стосовно позивача складено адміністративний протокол за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КпАП України, а саме: що він, керуючі автомобілем ВАЗ 21150, р.н. [NUMBER], наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу не знизив швидкість та не зупинився, щоб надати дорогу пішоходам, своїми діями позивач допустив порушення п. 18.1 Правил дорожнього руху України (а.с.3). Постановою інспектора ДПС взводу ДПС ДАІ при СМУ Шульдешова В.А. від 13.11.2013р. позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 340 грн. (а.с.9). Згідно з ч.2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах о протиправності рішень, дій або бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок по доказуванню правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності полягає на відповідача, якщо він заперечує проти позову, тобто встановлена презумпція вини суб'єкту владних повноважень, рішення, дії чи бездіяльність якого були оскаржені, а усі приведені позивачем обставини справи о рішенні, діях чи бездіяльності відповідача суб'єкта владних повноважень відповідають дійсності, поки відповідач їх не спростує. Відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог, суд виходить з того, що відповідачем надано суду належні, достовірні та достатні докази на підтвердження законності та правомірності спірної постанови, та які у повній мірі спростовують доводи позивача щодо порушення його прав. Так, згідно зі ст.3 Закону України «Про дорожній рух», забезпечення безпеки дорожнього руху в Україні покладається на Державну автомобільну інспекцію, яка входить до системи органів Міністерства внутрішніх справ України. Відповідно до підпункту 5 пункту 4 Положення про Державну автомобільну інспекцію Міністерства внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.04.1997 №341, одним з основних завдань Державтоінспекції є забезпечення безпеки учасників дорожнього руху, захист їх прав та законних інтересів. На підрозділи ДПС відповідно до Інструкції з питань діяльності підрозділів дорожньо-патрульної служби ДАІ МВС, затвердженої наказом МВС України 27.03.2009 №111 (далі Інструкція) покладені завдання по контролю за дорожнім рухом, попередженню та припиненню адміністративних правопорушень у сфері дорожнього руху. Працівникам підрозділів ДПС надано право складати протоколи про адміністративні правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, також виносити відповідно до чинного законодавства постанови про адміністративні порушення. Ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», п. 1.3. Правил встановлено, що учасники дорожнього руху зобов'язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху. Відповідно до п.1.5, 2.3. ПДР, дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров'ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну. Пунктом 18.1. Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року зі змінами та доповненнями, визначено, що водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека. З аналізу п. 18.1 ПДР України вбачається, що вимога цього пункту передбачає, що на нерегульованих пішохідних переходах (позначення дорожніми знаками чи розміткою, або ж на регульованих пішохідних переходах, де світлофор працює у режимі миготіння жовтого сигналу) пішоходи мають перевагу в русі перед транспортними засобами з моменту, коли вони вступили на перехід. Для виконання вимоги цього пункту водій транспортного засобу обов'язково повинен своїм маневром показати пішоходам, що він поступається дорогою, тобто знизити швидкість, якщо цього достатньо для того, що б дати дорогу, або ж зупиниться. Забороняється здійснювати об'їзд пішохода, що знаходиться на пішохідному переході, не залежно від відстані між ним і транспортним засобом, а так само збільшувати швидкість з метою "проскочити" перед пішоходом, що вступив на нерегульований пішохідний перехід. Як вбачається з протоколу про адміністративне правопорушення АБ2 №360744 від 13.11.2013, гр. [PERSON] були роз'яснені права, передбачені ст. 63 Конституції України та ст. 268 КУпАП, серед яких є право особи, що притягається до адміністративної відповідальності надавати письмові пояснення у протоколі, подавати докази, заявляти клопотання. Водій власноруч у протоколі вказав, що «наблизившись до пішохідного переходу зменшив швидкість до 40 км/год., пішохід, який стояв на смузі зустрічного руху, зупинився, показуючи йому своїм виглядом, щоб він проїжджав, і він не створюючи перешкоди для переходу даного пішохода, проїхав». Ніяких заяв або клопотань від позивача не надходило. Тому, доводи позивача про відмову працівника ДАІ відібрати пояснення у свідка, не знайшли свого підтвердження. Як позивач, так й допитаний у суді свідок [PERSON], що перебував пасажиром у транспортному засобі [PERSON], підтвердили, що при наближенні до пішохідного переходу бачили, що на ньому перебуває громадянин. Але, позивач, не зупиняючись, проїхав пішохідний перехід. Доводи позивача про те, що пішохід сам показав [PERSON] про те, що надає перевагу у русі, правового значення не мають, оскільки такої умови ПДР України не містять. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач порушив вимоги п.18.1 ПДР України, за що передбачена адміністративна відповідальність за ч.1 ст.122 КУпАП. І порушення ним ПДР України підтверджується, у тому числі, показаннями самого ж позивача. Інші доводи позивача щодо недоліків протоколу - є неспроможними, оскільки правового значення не мають. Також, відповідно до висновку Сімферопольського міського управлінням ГУМВС України в АР Крим було проведено службове розслідування за фактом відкриття провадження у справі за позовом гр. [PERSON], за результатами якого в діях інспектора ДПС взводу ДПС ДАІ при Сімферопольському міському управлінні ГУ МВС України в АР Крим сержанта міліції Шульдешова В.А., порушень чинного законодавства не встановлено. Таким чином, перевіривши доводи позову, суд прийшов до висновку, що працівник ДАІ, складаючи стосовно позивача протокол про адміністративне правопорушення, та розглянувши його на місці шляхом винесення відповідної постанови, діяв в межах своїх повноважень, та у спосіб, передбачений КУ та Законами України. Форма та зміст оскаржуваної постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності відповідають вимогам КУпАП, висновки посадової особи - працівника ДАІ про наявність підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності ґрунтуються на всебічному, повному та об'єктивному дослідженні всіх обставин у справі і їх сукупності. Щодо одержання копії постанови, то, як пояснив сам позивач, йому надавати копію постанови, але від відмовився розписуватися за її отримання з причини незгоди з нею, у зв'язку з чим, як встановлена, вона була направлена йому поштою. Призначений позивачу штраф у розмірі 340 грн. відповідає межам санкції ч.1 ст.122 КУпАП. Посилання позивача на те, що працівником ДАІ не враховувалися його клопотання щодо необхідності звернутися за правовою допомогою, мало місце неповне врахування відомостей про його особу, не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи. Як пояснив інспектор ДАІ, позивач свою вину у скоєнні порушення ПДР України заперечував, клопотань про застосування до нього мінімально передбаченого стягнення через тяжкий матеріальний стан не заявляв, про такі обставини не зазначав. Крім того, як встановлено в суді, позивач на час винесення оскаржуваної постанови був офіційно працевлаштований, та продовжує працювати й отримувати самостійний дохід. Ретельним чином перевіривши кожний довід позивача, надані відповідачем докази, проаналізувавши їх у сукупності, суд прийшов до висновку, що протокол та постанова про адміністративне правопорушення відносно позивача складені правомірно та у відповідності до діючого законодавства, правових підстав для задоволення позову судом не вбачається, заявлені позовні вимоги є необґрунтованими. На підставі викладеного, ст.19, 55, 124 Конституції України, ст.3 Закону України «Про дорожній рух», ст. 10 Закону України «Про міліцію», ст.ст. 9, ч.1 122, 252 КУпАП, Положення про Державну автомобільну інспекцію Міністерства внутрішніх справ, Правил дорожнього руху України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року зі змінами та доповненнями,

Результат розгляду: denied