Рішення адміністративного суду від 2014-01-23 00:00:00+02

25 грудня 2013 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов Луганської митниці Міндоходів до Відділу державної виконавчої служби Краснодонського міськрайонного управління юстиції про визнання незаконними дій, скасування постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 11.12.2013 ВП №41181654. В обґрунтування заявлених вимог позивачем зазначено, що Луганською митницею на адресу Відділу державної виконавчої служби Краснодонського міськрайонного управління юстиції направлено на примусове виконання постанову Ленінського районного суду м. Луганська від 31.10.2013, згідно якої стягнуто з громадянина України [PERSON] витрати за зберігання вилученого майна в сумі 12,00 грн. 16.12.2013 Луганська митниця отримала від Краснодонського ВДВС постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від 11.12.2013, відповідно до якої Луганській митниці відмовлено в прийнятті до провадження виконавчого документа та відкритті виконавчого провадження. В якості підстави для відмови відповідач посилається на ч.3 ст.18 закону України «Про виконавче провадження». Підстави відмови в прийнятті до провадження виконавчого документа визначені Краснодонським ВДВС неправомірно, адже постанова ленінського районного суду м. Луганська від 31.10.2013 містить всі, зазначені у п.3 ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» реквізити, крім реєстраційного номера облікової картки платника податків-боржника (ідентифікаційного коду). Луганська митниця Міндоходів вважає дії та вищезазначену постанову Краснодонського ВДВС незаконними. Стаття 283 Кодексу України про адміністративні правопорушення не передбачає наявність в постанові по справі про адміністративне правопорушення таких реквізитів, як ідентифікаційний код боржника (на які в постанові про відмову у відкритті виконавчого провадження від 11.12.2013 посилався державний виконавець Краснодонського ВДВС). На підставі вищевикладеного, позивач просить визнати незаконними дії Відділу державної виконавчої служби Краснодонського міськрайонного управління юстиції щодо відмови у відкритті виконавчого провадження; скасувати постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від 11.12.2013 №41181654. У судове засідання прибув представник позивача. Представник відповідача у судове засідання не прибув, до суду надав заяву про розгляд справи без його участі. Ухвалою суду від 23.01.2014 на підставі ч.6 ст.128 КАС України справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження. Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.69-72 КАС України, суддя виходить з наступного. Частиною 1 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби (частина 3 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України). Законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України «Про виконавче провадження». Стаття 17 Закон України «Про виконавче провадження» встановлює, що примусове виконання рішень державною виконавчою службою здійснюється на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: 1) виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті; 2) ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних, кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 3) судові накази; 4) виконавчі написи нотаріусів; 5) посвідчення комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; 6) постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; 7) постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу; 8) рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу; 9) рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Отже, з приписів ст.17 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що за загальним правилом постанова адміністративного суду виконується на підставі виданого судом виконавчого листа, а згідно п.2 ч.2 зазначеної статті постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних, кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення підлягають виконанню державною виконавчою службою у випадках, передбачених законом. У відповідності до ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Суддею встановлено, що постановою Ленінського районного суду м. Луганська від 31 жовтня 2013 року у справі №437/16777/13-п [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.482 МК України і накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді конфіскації штрафу в дохід держави у розмірі 1002,00 грн. Одночасно цією постановою з нього стягнуто на користь позивача витрати за зберігання у розмірі 12,00 грн. (а.с.7-8). Вказана постанова набрала чинності і підлягає виконанню. У зв'язку з добровільним невиконанням боржником вказаної постанови Ленінського районного суду м. Луганська, Луганською митницею було направлено вказану постанову районного суду до Відділу державної виконавчої служби Краснодонського міськрайонного управління юстиції для примусового виконання. Постановою Відділу державної виконавчої служби Краснодонського міськрайонного управління юстиції від 11.12.2013 згідно ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» відмовлено позивачеві у відкритті виконавчого провадження за вказаною постановою районного суду від 31.10.2013 про стягнення з [PERSON] витрат у розмірі 12,00 грн. Також зазначено, що положення державної виконавчої служби України №3-14/32/1036 від 29.08.2013 та ст.6 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення та спрощення процедури державної реєстрації земельних ділянок та речових прав на нерухоме майно» обов'язковою вимогою до виконавчого документа є зазначення ідентифікаційного коду боржника (а.с.9). Суддя вважає, що у даному випадку у відповідача не було підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження. Згідно ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» у виконавчому документі зазначаються: 3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків, крім випадку ухвалення постанови про накладення на особу адміністративного стягнення за неповагу до суду) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо. У свою чергу, ч.2 ст.8 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом. Суддя вважає, що висновки державного виконавця відповідача щодо необхідності зазначення у постанові Ленінського районного суду м. Луганська від 31 жовтня 2013 року ідентифікаційного коду боржника є помилковими. Суддею встановлено, що справа про притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] розглянута Ленінським районним судом м. Луганська у межах своїх повноважень та в порядку встановленому Митним Кодексом України, постанова від 21 жовтня 2013 року, прийнята за результатами розгляду справи, набрала чинності та підлягає виконанню (а.с.7-8). Відповідно до положень Конституції України судові рішення, які набрали чинності підлягають виконанню на всій території України. Стаття 283 Кодексу України про адміністративне правопорушення містить перелік вимог, який має містити постанова про адміністративне правопорушення, а саме: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, що до якої розглядається справа; викладення обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення. Відповідно до ст. 285 Кодексу України про адміністративне правопорушення постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи. Копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено. Копія постанови в той же строк вручається або висилається потерпілому на його прохання. Копія постанови вручається під розписку. У разі якщо копія постанови висилається, про це робиться відповідна відмітка у справі. По справах про порушення митних правил копія постанови вручається особам, щодо яких її винесено, в порядку, встановленому Митним кодексом України. Стаття 329, 330 Кодексу України про адміністративне правопорушення передбачає, що постанова по справі про адміністративне правопорушення в частині відшкодування майнової шкоди виконується в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами України. Постанова по справі про адміністративне правопорушення в частині відшкодування майнової шкоди є виконавчим документом. У разі невиконання постанови по справі про адміністративне правопорушення в частині відшкодування майнової шкоди у строк, установлений частиною третьою статті 329 цього Кодексу, вона надсилається для стягнення збитків у порядку виконавчого провадження. Митний Кодекс України не містить положень щодо порядку виконання постанов суду про адміністративні правопорушення в частині митних правил. Таким чином, ні нормами Митного Кодексу України, ні Кодексом України про адміністративні правопорушення не передбачено необхідність наявності в постанові по справі про адміністративне правопорушення ідентифікаційного коду боржника. Враховуючи вищезазначені норми чинного законодавства, суддя приходить до висновку про те, що відсутність ідентифікаційного коду боржника у постанові по справі про адміністративне правопорушення в даному випадку не є підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження, оскільки у ній чітко зазначено боржника - [PERSON], його дата та місце народження, а також його місце проживання, тобто зазначено інформацію, яка необхідна для ідентифікації боржника. При цьому, суддя звертає увагу на те, що відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (виконавчому документі), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. В даному випадку, враховуючи вказані положення Закону України «Про виконавче провадження», не зазначення у постанові по справі про адміністративне правопорушення ідентифікаційного коду боржника є лише формальною підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження, що може призвести до безпідставного затягування виконання судового рішення, оскільки у виконавчому документі конкретно визначено боржника по справі, що виключає неможливість його виконання. Врахувавши вищевикладене, суддя приходить до висновку, що позовна вимога щодо скасування постанови від 11.12.2013 №41181654 про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа) по примусовому виконанню постанови Ленінського районного суду м. Луганська від 21 жовтня 2013 року у справі №437/16777/13-п про стягнення з [PERSON] витрат у розмірі 12,00 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Позовна вимога щодо визнання незаконними дій відповідача щодо відмови у відкритті виконавчого провадження по примусовому виконанню постанови Ленінського районного суду м. Луганська від 21 жовтня 2013 року у справі №437/16777/13-п про стягнення з [PERSON] витрат у розмірі 12,00 грн. незаконними, залишається суддею без задоволення з огляду на таке. Вчинення дій суб'єктом владних повноважень є способом реалізації наданої суб'єкту владних повноважень компетенції. Здійснення дії являє собою процес реалізації наданих законом функцій суб'єкту владних повноважень. Самі по собі дії не тягнуть за собою будь-яких правових наслідків для особи. Правові наслідки для позивача несуть акти індивідуальної дії. Саме вони мають вплив на його права та інтереси. Виходячи із завдань Кодексу адміністративного судочинства України, як то захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, судовий захист права може бути здійснений лише за умови наявності порушення для фізичної особи прав (чи інтересів). З огляду на вищевикладене, суддя зазначає, що вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню через відсутність порушення прав діями відповідача, а обраний позивачем спосіб захисту в цій частині не відповідає об'єкту порушеного права. Зважаючи на обставини справи, враховуючи положення статті 124 Конституції України щодо обов'язковості до виконання на всій території України судових рішень, ухвалених судами іменем України, суддя вважає за необхідним скасувати постанову Відділу державної виконавчої служби Краснодонського міськрайонного управління юстиції Луганської області ВП №41181654 від 11.12.2013 про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа) по примусовому виконанню постанови Ленінського районного суду м. Луганська від 31 жовтня 2013 року у справі №437/16777/13-п про стягнення з [PERSON] витрат у розмірі 12,00 грн., оскільки саме такий спосіб захисту порушених прав позивача відповідає об'єкту порушеного права і, на думку судді, у спірних правовідносинах є достатнім та необхідним. Відповідно до статті 94 КАС України у справах, в яких позивачем є суб'єкт владних повноважень, а відповідачем - фізична чи юридична особа, судові витрати, здійснені позивачем, з відповідача не стягуються.

Результат розгляду: partial