Рішення адміністративного суду від 2014-03-31 00:00:00+03

Державна фінансова інспекція в Херсонській області (далі позивач, ДФІ в Херсонській області) звернулась до суду із позовом до Великоолександрівської селищної ради (далі - відповідач, селищна рада), в якому просить зобов'язати відповідача виконати вимогу Нововоронцовської міжрайонної державної фінансової інспекції від 23.10.2013р. №45-13/1075, а саме: п.п.3, 4, 5 вимоги - в повному обсязі, а п.6 - на суму 11 145,83 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що за наслідками проведеної працівниками Нововоронцовської міжрайонної державної фінансової інспекції (далі - Нововоронцовська МДФІ) ревізії селищного бюджету та фінансово-господарської діяльності Великоолександрівської селищної ради, оформленої актом ревізії від 04.10.2013р. №45-27/07, встановлені порушення відповідачем законодавства та направлено селищній раді лист-вимогу від 23.10.2013р. №45-13/1075 про усунення виявлених порушень. На час звернення позивача до суду відповідачем не виконані повністю п.п. 3, 4, 5 вимоги, а п.6 - на суму 11 145,83 грн. Посилаючись на те, що відповідно до ст.15 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" від 26 січня 1993 року № 2939-XII законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що контролюються, ДФІ в Херсонській області просить задовольнити позов. В судовому засіданні представники позивача наполягали на задоволенні позову. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" від 26 січня 1993 року № 2939-XII (далі - Закон № 2939-XII), здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Президентом України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю). Орган державного фінансового контролю у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законодавчими актами, актами Президента України та Кабінету Міністрів України. Головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням законодавства на всіх стадіях бюджетного процесу щодо державного і місцевих бюджетів, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за рішенням суду, винесеним на підставі подання прокурора або слідчого для забезпечення розслідування кримінальної справи. Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування. Порядок проведення органом державного фінансового контролю державного фінансового аудиту, інспектування та перевірок державних закупівель установлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно із пунктом 7 статті 10 Закону № 2939-XII органу державного фінансового контролю надається право пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства. Відповідно до частини другої статті 15 Закону № 2939-XII законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що контролюються. Судом встановлено, що відповідно до п.1.3.6.1 Плану контрольно-ревізійної роботи Державної фінансової інспекції в Херсонській області на ІІІ квартал 2013 року працівниками Нововоронцовської МДФІ проведено ревізію селищного бюджету та фінансово-господарської діяльності Великоолександрівської селищної ради за період з 01.12.2010р. по 01.09.2013р., за наслідками якої складено акт ревізії від 04.10.2013р. №45-27/07. В акті викладені висновки ревізорів про допущені відповідачем порушення законодавства, які полягали у наступному. Так, селищною радою згідно із п.2 ст.40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" прийнято рішення від 29.01.2009р. №936, яким створено цільовий фонд розвитку інфраструктури Великоолександрівської селищної ради та затверджено Положення про нього, а рішенням виконавчого комітету селищної ради від 20.09.2013р. №81 визначено розміри пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури селища в розмірі від 2% до 5% від загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта містобудування. В ході ревізії виявлено, що у порушення зазначених нормативних актів відповідачем на протязі 2010-2013р.р. не укладались із забудовниками договори про пайову участь у розвитку інфраструктури селища та, відповідно, до місцевого бюджету не надходили кошти (пайові внески). Ревізорами отримано від Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Херсонській області інформацію про введені протягом ревізуємого періоду об'єкти будівництва та їх загальну кошторисну вартість (а.с. 37, 38, 39). На підставі цієї інформації ревізорами розраховано розмір недоотриманих селищним бюджетом коштів від неукладання договорів про пайову участь у розвитку інфраструктури, за яким відповідачем недоотримано доходів в загальній сумі 143 985,31 грн. (а.с. 45). Також ревізорами при перевірці використання майна комунальної власності виявлено, що комунальне підприємство "Комунсервіс" орендує згідно договору оренди №4 від 01.02.2009р. нежитлову будівлю по вул. Леніна, 125. Орендну плату визначено в розмірі 1,00 грн. на рік, при цьому у період з 01.12.2010р. по 01.09.2013р. орендна плата не нараховувалась і не сплачувалась. В той же час, рішенням селищної ради №413 від 20.01.2005р. затверджено Положення про порядок передачі в оренду майна спільної власності територіальної громади, а рішенням ради від 26.04.2012р. №450 затверджено Методику розрахунку і порядку використання плати за оренду майна, що перебуває у комунальній власності територіальної громади Великоолександрівської селищної ради, якими встановлені порядок та умови визначення і сплати орендної плати. Відповідно до цих нормативних актів орендна плата повинна становити 5% від вартості майна у період до квітня 2012р. та 15% з травня 2012р., а орендна плата в розмірі 1,00 грн. на рік установлена для вичерпного переліку осіб, до яких не відноситься комунальне підприємство "Комунсервіс". На думку позивача, внаслідок невірного визначення відповідачем розміру орендної плати та бездіяльності щодо її нарахування і стягнення, селищним бюджетом недоотримано доходів в загальній сумі 47 590,56 грн. у період з грудня 2010р. по квітень 2012р. та з травня 2012р. по серпень 2013р., виходячи із установлених рішеннями селищної ради №413 від 20.01.2005р. та від 26.04.2012р. №450 ставок орендної плати та балансової вартості орендованого майна 175 719,00 грн. Крім того, ревізорами зроблено висновок недоотримання селищним бюджетом доходів в загальній сумі 16 158,67 грн., які б мали надійти за рахунок орендної плати за житлові будинки та квартири, які знаходяться у комунальній власності та у яких проживають громадяни без укладених із відповідачем договорів найму житла чи договорів оренди. Розмір недоотриманих доходів визначено за період з грудня 2010р. по квітень 2012р. та з травня 2012р. по серпень 2013р., виходячи із установлених рішеннями селищної ради №413 від 20.01.2005р. та від 26.04.2012р. №450 ставок орендної плати та вартості нерухомого майна. Також ревізорами зроблено висновок про недотримання селищним бюджетом доходів в загальному розмірі 14 230,83 грн., які мали надійти за рахунок орендної плати за земельні ділянки загальною площею 5,38 га. Так, громадяни [PERSON] та [PERSON] володіють на праві приватної власності нерухомим майном, яке займає площу 1,7795 га та 3,6 га відповідно. Зокрема, [PERSON] є власником нежитлової будівлі площею 854,7 кв.м., яка розташована у [ADDRESS] та нежитлової будівлі площею 924,8 кв.м., що розташована за адресою [ADDRESS]; [PERSON] є власником нежилих будівель, які розташовані у [ADDRESS], що підтверджується копіями договорів купівлі-продажу нерухомого майна та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 173-175). При цьому вказані особи користуються земельними ділянками, на яких це майно розташоване, без відповідних правовстановлюючих документів на право користування землею, оскільки земельні ділянки не передані їм у власність чи в оренду. В ході ревізії отримані витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку вказаних земельних ділянок, яка загалом становить 158 120,11 грн. (а.с. 63, 64, 66), на підставі яких і зроблено розрахунок недоотриманого доходу (а.с. 67). За наслідками ревізії Нововоронцовською МДФІ надіслано на адресу відповідача лист-вимогу від 23.10.2013р. №45-13/1075 про усунення виявлених порушень, п.п. 3-5 якої відповідача зобов'язано: п.3 - стягнути з підприємств, установ, організацій, а також фізичних осіб за введені в експлуатацію об'єкти завершеного будівництва, щодо отримання від них пайових внесків в загальній сумі 143 985,30 грн. та перерахування до відповідного бюджету; п.4 - відобразити в обліку дебіторську заборгованість за недоотриману орендну плату за надане в оренду комунальне майно в сумі 47 590,56 грн.; стягнути орендну плату, в разі несплати провести претензійно-позовну роботу з орендарем для отримання несплачених коштів та перерахувати кошти до відповідного бюджету; п.5 - укласти договори оренди житлових будинків та квартир; нарахувати орендну плату в розмірі 16 158,67 грн., відобразити в обліку дебіторську заборгованість, стягнути орендну плату, в разі несплати провести претензійно-позовну роботу з орендарями для отримання несплачених коштів та перерахувати кошти до відповідного бюджету; п.6 - укласти договори оренди земельних ділянок, нарахувати орендну плату в загальному розмірі 14 230,83 грн., відобразити в обліку дебіторську заборгованість; провести претензійно-позовну роботу з орендарями для отримання несплачених коштів та перерахувати кошти до відповідного бюджету. Станом на час звернення до суду відповідачем не виконані п.п.3-5 вимоги, а п.6 виконаний частково, залишок невідшкодованого порушення становить 11 145,83 грн. Вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що за змістом ст.ст. 10, 15 Закону №2939-XII обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що контролюються, є лише законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю. В той же час, суд вважає п.п. 3, 5, 6 вимоги від 23.10.2013р. №45-13/1075 такими, що не в повній мірі відповідають критеріям законності. Так, п.3 вимоги відповідачу пропонується стягнути з підприємств, установ, організацій, а також фізичних осіб за введені в експлуатацію об'єкти завершеного будівництва, щодо отримання від них пайових внесків в загальній сумі 143 985,30 грн. Підставою для такої вимоги слугував висновок позивача про неправомірність неукладення відповідачем із забудовниками договорів про пайову участь у розвитку інфраструктури та здійснений ревізором розрахунок суми недоотриманих пайових внесків. Дійсно, відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Однак ч.ч. 1, 5, 8, 9 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" також установлено, що порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об'єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій. У разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об'єкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності. Розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації органом місцевого самоврядування звернення замовника про укладення договору про пайову участь та доданих до нього документів, що підтверджують вартість будівництва об'єкта, з техніко-економічними показниками. Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію. Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором. Таким чином, саме відповідач як орган місцевого самоврядування визначає порядок залучення, розрахунок розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту; визначений ним розмір пайової участі у розвитку інфраструктури є вихідним критерієм для установлення кожному конкретному замовнику розміру його пайового внеску в укладеному договорі про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Як установлено ревізією та судом під час розгляду даної справи, на виконання вимог ст.40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" Великоолександрівською селищною радою прийнято рішення від 29.01.2009р. №936 "Про затвердження Положення про цільовий фонд розвитку інфраструктури Великоолександрівської селищної ради". Однак цим положенням не визначено розрахунку розміру пайової участі у розвитку інфраструктури, відповідний розрахунок установлено рішенням виконавчого комітету Великоолександрівської селищної ради від 20.09.2013р. №81 "Про встановлення розміру пайової участі у розвитку інфраструктури населених пунктів Великоолександрівської селищної ради", тобто вже після закінчення періоду, що підлягав ревізії. Але наведене означає, що у періоді, який підлягав ревізії, не існувало жодного нормативного документу, який би визначав розрахунок пайової участі у розвитку інфраструктури, що робило неможливим визначення кожному конкретному замовнику розміру його пайового внеску. У зв'язку з цим слід звернути увагу на те, що ревізором здійснено розрахунок недоотриманого доходу у вигляді несплачених пайових внесків, і саме визначена ним сума недоотриманого доходу є фактичним предметом як п.3 вимоги від 23.10.2013р. №45-13/1075, так і позовних вимог у відповідній частині. В той же час, для цього розрахунку ревізором використано розміри пайової участі, які встановлені рішенням виконавчого комітету Великоолександрівської селищної ради від 20.09.2013р. №81 "Про встановлення розміру пайової участі у розвитку інфраструктури населених пунктів Великоолександрівської селищної ради", тобто вже після закінчення періоду, що підлягав ревізії. А це означає, що даний розрахунок є необґрунтованим і у суду немає жодних підстав покладати на відповідача обов'язок щодо стягнення з юридичних та фізичних осіб коштів у розмірі, визначеному позивачем. Також цей розрахунок суперечить вимогам ч.5 ст.40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", оскільки при визначенні розмірів пайових внесків, які на думку позивача повинен був встановити замовникам відповідач, ревізор виходив із загальної кошторисної вартості об'єктів будівництва, повідомленої Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Херсонській області, не виключивши витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій, які в силу Правил визначення вартості будівництва (ДБН Д.1.1-1-2000), затверджених наказом Держбуду України від 27.08.2000р. №174, обов'язково включаються до кошторисної вартості будівництва, але не повинні враховуватись при визначенні розмірів пайових внесків. З цього приводу суд зазначає про те, що він позбавлений можливості здійснити відповідний розрахунок та встановити конкретну суму недоотриманого доходу у вигляді пайових внесків, оскільки необхідні для цього обставини позивачем в ході ревізії не встановлювались, а їх установлення судом призведе фактично до здійснення ще одного контрольного заходу, не передбаченого законодавством. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги щодо зобов'язання відповідача виконати п.3 вимоги від 23.10.2013р. №45-13/1075 шляхом стягнення з фізичних та юридичних осіб несплачених пайових внесків у визначеній позивачем сумі необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про зобов'язання селищної ради виконати п.5 вимоги від 23.10.2013р. №45-13/1075, суд зазначає наступне. В ході ревізії виявлено, що у житлових будинках [ADDRESS] та [ADDRESS], а також у квартирах [ADDRESS], що належать до комунальної власності, проживають громадяни, з якими не укладено договори найму житлових приміщень. У зв'язку з цим ревізор прийшов до висновку, що відповідачем недоотримано доходів у вигляді орендної плати з громадян за вказані житлові приміщення та про обов'язок селищної ради укласти із цими громадянами договори оренди житла. Оцінюючи обґрунтованість такої вимоги, суд виходить з того, що питання проживання громадян у житлових приміщеннях державної та комунальної власності та плати за це доволі вичерпно урегульовано Житловим кодексом Української РСР, Правилами користування приміщеннями житлових будинків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 р. №572, наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 7 вересня 1998 р. №194 "Про затвердження Типового договору на утримання житлових будинків і прибудинкових територій", постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2005 р. №560 "Про затвердження Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій", Примірним переліком послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та послуг з ремонту приміщень, будинків, споруд, затвердженим наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 10 серпня 2004 року №150. Зокрема, ст.ст. 61, 66 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку). Розмір плати за користування житлом (квартирної плати) встановлюється Кабінетом Міністрів України. Позивачем не наведено жодного обґрунтування для покладення на відповідача обов'язку укласти із громадянами саме договори оренди житла, а не передбачені спеціальним законодавством у сфері житлових правовідносин договори найму житла, з урахуванням також того, що порядок, умови та розміри плати за користування житлом відповідно до договору найму суттєво відрізняються від умов та розміру орендної плати за оренду комунального майна. За таких обставин суд вважає вимоги позивача про зобов'язання відповідача виконати п.5 вимоги від 23.10.2013р. №45-13/1075 необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог про зобов'язання відповідача виконати п.6 вимоги від 23.10.2013р. №45-13/1075, суд виходить з наступного. В ході ревізії виявлено, що громадяни [PERSON] та [PERSON] безоплатно та без оформлення відповідних правовстановлюючих документів на право користування землею користуються земельними ділянками комунальної власності загальною площею 5,38 га, на яких розташоване належне їм на праві приватної власності нерухоме майно. З цього ревізором зроблено висновок про недоотримання селищним бюджетом коштів у вигляді орендної плати за землю в загальній сумі 16 158,67 грн. внаслідок неукладення відповідачем із зазначеними вище особами договорів оренди земельних ділянок. Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог щодо обов'язку відповідача стягнути недоотримані кошти, суд виходить з того, що у ревізора були відсутні підстави визначати спірну суму коштів саме як недоотримані доходи від орендної плати. Відповідно до ст.93 Земельного кодексу України, ст.1 Закону України "Про оренду землі", право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом. Таким законом є Закон України "Про оренду землі", відповідно до ст.ст.6, 13 якого орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Статтею 15 цього Закону визначені істотні умови договору оренди, якими, зокрема, є об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду. Орендна плата за землю згідно із ст. 21 Закону України "Про оренду землі" - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги про стягнення недоотриманої орендної плати можливо заявляти в тому випадку, коли існує укладений договір оренди конкретної земельної ділянки з визначеному у ньому істотними його умовами, до яких відноситься і розмір та порядок сплати орендної плати. В даному ж випадку між Великоолександрівською селищною радою та вказаними позивачем фізичними особами не укладено договорів оренди земельних ділянок, однак ці особи ними користуються. Сторонами не заперечуються обставини щодо користування громадянами [PERSON] та [PERSON] земельними ділянками комунальної власності без оформлення правовстановлюючих документів на право користування (оренди) землею. Враховуючи наведене, суд вважає, що позивачем фактично встановлено факт самовільного зайняття вказаними особами земельних ділянок у розумінні статті 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", відповідно до якої самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Згідно із ст.211 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за такі порушення, як самовільне зайняття земельних ділянок. Відповідно до ст. 152 цього ж кодексу власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Умови відшкодування шкоди, в тому числі заподіяної і самовільним зайняттям земельної ділянки, визначаються також ст.ст. 22, 623, 1166, 1172, 1192 Цивільного кодексу України. Тобто, використання громадянами земельних ділянок без оформлення відповідно до законодавства права користування (оренди) землею завдає власнику земельних ділянок (в даному випадку - відповідачу) шкоди, відшкодування якої він має право вимагати від цих осіб. Наведене також означає, що належним способом усунення виявленого порушення є не стягнення орендної плати, а відшкодування шкоди, завданої самовільним зайняттям земельної ділянки. При вирішенні питання про стягнення шкоди, завданої самовільним зайняттям земельної ділянки, необхідно мати на увазі, що розмір такої шкоди визначається відповідно до розрахунку, зробленого територіальними органами інспекції Міністерства екології та природних ресурсів України або Державною інспекцією з контролю за використанням і охороною земель Держкомзему та її територіальними підрозділами на підставі Методики визначення розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельних ділянок, використання земельних ділянок не за цільовим призначенням, зняття ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 25.07.2007р. № 963. Суд звертає увагу на те, що контролюючим органом щодо дотримання вимог законодавства у сфері використання та охорони земель за змістом Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", ст.ст. 187, 188 Земельного кодексу України є Держсільгоспінспекція та її територіальні органи. Відповідно до п.19 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 квітня 2006 р. №550, якщо під час ревізії виявлено факти порушення законодавства, вжиття заходів щодо яких не належить до компетенції контролюючого органу, посадові особи контролюючого органу невідкладно письмово повідомляють про це керівнику контролюючого органу чи його заступнику, які забезпечують інформування відповідних державних органів про такі факти. Отже, виявивши зазначене вище порушення законодавства у сфері використання та охорони земель, вжиття заходів щодо яких не належить до компетенції органу державного фінансового контролю, ревізори повинні були повідомити про це керівнику контролюючого органу для інформування територіального органу Держсільгоспінспекції, а не вживати заходи за правилами Закону № 2939-XII. При цьому здійснення розрахунку завданої відповідачу шкоди, яка підлягає стягненню на його користь, є виключною компетенцією територіального органу Держсільгоспінспекції, а не позивача. Також суд враховує, що окрім вимоги стягнути кошти, позивач вимагає від селищної ради укласти із громадянами [PERSON] та [PERSON] договори оренди земельних ділянок. Однак здійснення своїх цивільних прав та обов'язків, в тому числі і щодо укладення цивільно-правових угод, таких як договір оренди земельної ділянки, є саме правом, а не обов'язком відповідача і жодна особа, крім учасника відповідних цивільних відносин, не має права примушувати відповідача до здійснення таких прав чи обов'язків. Крім того сторонами не спростовані доводи відповідача про те, що зазначені вище громадяни розпочали процедуру оформлення права користування земельними ділянками. Підсумовуючи викладене, суд вважає, що позивачем у п.6 вимоги від 2310.2013р. №45-13/1075 визначено неправильний спосіб усунення виявленого порушення, а тому позов в цій частині є необґрунтованим і задоволенню не підлягає. При цьому суд позбавлений можливості визначити інший спосіб усунення порушення, ніж застосований позивачем. Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача виконати п.4 вимоги від 2310.2013р. №45-13/1075 суд зазначає наступне. Зобов'язуючи відповідача цим пунктом вимоги усунути порушення шляхом відображення в обліку дебіторської заборгованості за недоотриману орендну плату за надане в оренду комунальне майно в сумі 47 590,56 грн. та стягнення з КП "Комунсервіс" орендної плати в зазначеному розмірі, позивач виходив з того, що КП "Комунсервіс" використовує згідно договору оренди №4 від 01.02.2009р. нежитлову будівлю по вул. Леніна, 125, яка належить до комунальної власності, але у період з 01.12.2010р. по 01.09.2013р. орендна плата не нараховувалась і до селищного бюджету не сплачувалась. В ході судового розгляду сторонами не заперечувались установлені ревізією обставини, зокрема, щодо використання КП "Комунсервіс" нежитлового приміщення комунальної власності та не отримання відповідачем за це орендної плати. Ревізорами на підставі затверджених рішеннями Великоолександрівської селищної ради №413 від 20.01.2005р. та №450 від 26.04.2012р. "Положення про порядок передачі в оренду майна спільної власності територіальної громади" та "Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду майна, що перебуває у комунальній власності територіальної громади Великоолександрівської селищної ради", а також балансової вартості нерухомого майна здійснено розрахунок недоотриманої орендної плати, щодо розміру якої відповідач заперечень не надав, як і не надав доказів на підтвердження своїх доводів про відсутність належним чином укладеного між селищною радою та КП "Комунсервіс" договору оренди нерухомого майна. Зрозумілих пояснень щодо причин невиконання п.4 вимоги від 2310.2013р. №45-13/1075 відповідач також не навів. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги ДФІ у Херсонській області щодо зобов'язання відповідача виконати п.4 вимоги від 2310.2013р. №45-13/1075 обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. В решті позовні вимоги є безпідставними, оскільки не відповідають критеріям законності, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

Результат розгляду: partial