Рішення адміністративного суду від 2014-03-27 00:00:00+02

У листопаді 2008 року [PERSON] звернулася в суд з позовом, у якому просила визнати бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Орджонікідзевського району Маріупольської міської ради Донецької області протиправною і зобов'язати відповідача виплатити їй недоплачену допомогу по догляду за дитиною з 9 липня 2007 року до досягнення нею трирічного віку. Постановою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12 листопада 2009 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 5 травня 2011 року, позов задоволено частково. Зобов'язано Управління праці та соціального захисту населення Орджонікідзевського району Маріупольської міської ради Донецької області нарахувати і здійснити виплату за рахунок Державного бюджету України позивачеві недоплаченої суми допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 1 листопада 2007 року по 31 грудня 2007 року в розмірі 711,85 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. У касаційній скарзі Управління праці та соціального захисту населення Орджонікідзевського району Маріупольської міської ради Донецької області, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову повністю. Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно частин 1, 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі. Судами встановлено, що [PERSON] є матір'ю дитини, [INFO], та має право на виплату допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в розмірі, встановленому статтею 15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» від 21 листопада 1992 року № 2811-ХII. Згідно частини 1 статті 15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років. Пунктом 14 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» від 19 грудня 2006 року № 489-V з метою приведення окремих норм законів у відповідність із цим Законом зупинено на 2007 рік дію частини 1 статті 15 та пункту 3 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми». Положення пункту 14 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» щодо зупинення на 2007 рік дії частини 1 статті 15 та пункту 3 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007. Відповідно до частини 2 статті 152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Отже, в період з 9 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року відповідач був зобов'язаний нараховувати та виплачувати позивачеві допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у відповідності до частини 1 статті 15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» в розмірі встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років. Згідно частини 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час звернення до суду із вказаним позовом) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини 1 статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час звернення до суду із вказаним позовом) пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Оскільки [PERSON] звернулася до суду з цим позовом лише 6 листопада 2008 року, не надавши належних доказів поважності причин пропущення передбаченого процесуальним законом строку для звернення до адміністративного суду, а відповідач наполягав на відмові в задоволенні позову з цих підстав, то суд першої інстанції обґрунтовано застосував наслідки пропущення позивачем строків звернення до адміністративного суду, однак при цьому помилково задовольнив позовні вимоги з 1 листопада 2007 року, а не з 6 листопада 2007 року. Крім того, суд першої інстанції безпідставно обрав такий спосіб захисту порушених прав [PERSON], як стягнення з Управління праці та соціального захисту населення Орджонікідзевського району Маріупольської міської ради Донецької області недоплаченої допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в конкретно визначеній грошовій сумі, оскільки адміністративний суд не може перебирати на себе функцію органу, на який законодавством покладено повноваження щодо нарахування такої допомоги. Також встановивши, що відповідач порушив норми права, які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції не визнав рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень протиправними. Суд апеляційної інстанції на допущені судом першої інстанції порушення уваги не звернув. Пунктом 23 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2007 року № 107-VI були внесені відповідні зміни до Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми». Зокрема, частину 1 статті 15 вказаного Закону викладено в такій редакції: «Допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі, що дорівнює різниці між прожитковим мінімумом, встановленим для працездатних осіб, та середньомісячним сукупним доходом сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців, але не менше 130 гривень», а пункт 3 розділу VIII «Прикінцеві положення» цього Закону - у такій редакції: «Допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі, що дорівнює різниці між: з 1 січня 2008 року - 50 відсотками, з 1 січня 2009 року - 75 відсотками, з 1 січня 2010 року - 100 відсотками прожиткового мінімуму, встановленого для працездатних осіб, та середньомісячним сукупним доходом сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців». Конституційний Суд України Рішенням від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 визнав неконституційними низку положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», однак положення пункту 23 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), визнано не було. Пунктом 2 розділу ІІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» було передбачено, що розділ II цього Закону діє до 31 грудня 2008 року. Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] щодо зобов'язання відповідача виплатити їй недоплачену допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 1 січня 2008 року по 25 серпня 2008 року. Згідно пункту 4 частини 1 статті 223 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право змінити судове рішення суду першої інстанції, скасувавши судове рішення суду апеляційної інстанції. Відповідно до статті 225 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції має право змінити судове рішення, якщо у справі немає необхідності досліджувати нові докази або встановлювати обставини, а судове рішення, яке змінюється, є помилковим тільки в частині.

Результат розгляду: partial