Рішення адміністративного суду від 2014-02-27 00:00:00+02

[PERSON] 02.09.2010 року звернувся в суд з адміністративним позовом до Прокуратури Яворівського району Львівської області, в якому просив визнати бездіяльність при розгляді заяви від 23.04.2010 року з приводу не порушення кримінальної справи за фактом привласнення посадовими особами майна та зобов'язати розглянути заяву та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 06.12.2010 року в частині вимог позивача про визнання бездіяльність відповідача при розгляді заяви від 23.04.2010 року з приводу не порушення кримінальної справи за фактом привласнення посадовими особами майна провадження закрито на підставі ст. 157 КАС України. Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 6 грудня 2010 року в задоволенні позову відмовлено. Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції [PERSON] оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким позов задовольнити з підстав не відповідності його фактичним обставинам справи та вимогам закону. Апелянт вважає помилковим обгрунтування судом першої інстанції відмови у позові тим, що його звернення від 23.04.2010 року було розглянуте і було прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи, так як така постанова взагалі відсутня і не досліджувалась в судовому засіданні. При апеляційному розгляді представник відповідача вимоги апеляційної скарги заперечив, вважаючи ухвалене рішення законним та обгрунтованим. Інші учасники судового розгляду не з»явилися, що не перешкоджає розгляду справи у відповідності до ч.4 ст.196 КАС України за їх відсутності. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши наявні в справі матеріали та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подану апеляційну скаргу слід задовольнити частково, постанову суду першої інстанції змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог з таких підстав. З матеріалів справи видно, що позивач 23.04.2010 року в інтересах [PERSON] звернувся із заявою до Генерального Прокурора України, щодо не порушення помічником прокурора Яворівського району Львівської області кримінальної справи за фактом привласнення посадовими особами майна. В подальшому вказана заява через прокуратуру Львівської області направлена прокурору Яворівського району Львівської області. Позивач вважає, що на час розгляду справи він не отримав відповіді на своє звернення, що на його думку є порушенням Закону України «Про звернення громадян». Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині не розгляду заяви та прийняття відповідного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що звернення позивача розглянуте, та прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи, яка позивачем оскаржувалася до Яворівського районного суду Львівської області і постановою останнього залишена в силі. Таке обгрунтування не відповідає матеріалам справи, так як постанови про відмову в порушенні кримінальної справи та відповідні рішення Яворівського районного суду Львівської області та апеляційного суду Львівської області були прийняті на вимоги попередніх звернень позивача, а не 23.04.2010 року ( а.с.8-9) Натомість, з листа прокуратури Яворівського району від 08.07.10 № 2565-вих. на ім»я позивача видно, що на звернення позивача, які надійшли з прокуратури Львівської області 26.05.2010 року та 10.06.2010 року надано відповідь, з якої видно, що за результатами перевірки та, у зв»язку з розглядом матеріалів про відмову у порушенні кримінальної справи Яворівським районним судом, документів прокурорського реагування прокуратурою не вносилось.( а.с.47) Отже, відповідь на звернення позивач від 23.04.2010 року була відповідачем надано, а відтак у відповідачів відсутнє порушення вимог Закону України «Про звернення громадян», тому відмовлено в задоволенні позову вірно. Згідно ст.201 КАС України підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є: 1) правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права; 2) вирішення не всіх позовних вимог або питань. Оскільки, судом першої інстанції ухвалено правильне по суті рішення, тобто відмовлено в задоволенні позову вірно, але не з тих мотивів, які зазначені судом першої інстанції, а з мотивів вказаних апеляційним судом вище, тому постанова підлягає зміні в частині обґрунтування мотивів відмови в задоволенні позовних вимог.

Результат розгляду: partial