Рішення адміністративного суду від 2014-01-10 00:00:00+02

Позивач звернувся з адміністративним позовом, який обґрунтував тим, що 1 серпня 2012 року рухаючись на автомобілі на виїзді з м. Нікополя у напрямку м. Херсон, о 6 годині 8 хвилин був зупинений інспектором ДПС Нікопольського ВДПС ДАІ м. Нікополь прапорщиком міліції Щигорєвим Є.С., який його повідомив про те, що він рухався зі швидкістю 83 км/г, а порушення фіксувалося у автоматичному режимі (на відео 6 година 9 хвилина 24 секунда), але докази порушення він показати не має можливості, оскільки прилад який вимірював швидкість, встановлений на штатив та підключений до патрульного автомобіля. Позивач вважає дії інспектора протиправними, у зв'язку з чим звернувся до суду з позовом про зобов'язати вчинити певні дій та стягнення матеріальної та моральної шкоди. За результатами розгляду апеляційної скарги позивача на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська про закриття провадження у справі, апеляційний суд у своїй ухвалі від 22 жовтня 2013 року зазначив, що в порядку адміністративного судочинства підлягають розгляду вимоги позивача про визнання протиправними дії інспектора ІДПС Нікопольського ВДПС ДАІ м. Нікополь Щигорєва Євгена Сергійовича при складанні протоколу про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, а також в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди (а.с.69-70). В судовому засіданні позивач в цій частині позовні вимоги підтримав. Відповідач - інспектор ІДПС Нікопольського ВДПС ДАІ м. Нікополь Щигорєв Євген Сергійович в судовому засіданні заперечував проти позову з огляду на те, що свої дій він вважає правомірними. Представник відповідача - УДАІ ГУМВС України у Дніпропетровській області в судове засіданні не з'явився. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що 1 серпня 2012 року відносно позивача був складений протокол про адміністративне правопорушення серії АЕ1 № 386354, яке полягало в тому, що він 1 серпня 2012 року о 6 годині 5 хвилин в м. Нікополь по вул. Херсонській керуючи автомобілем Фольскваген н/з [NUMBER], рухався у населеному пункті позначеним дорожнім знаком 5.45 зі швидкістю 83 км/год. Швидкість вимірювалась приладом ВИЗИР № 0711134, чим порушив вимоги п.12.4 Правил дорожнього руху (а.с.36). Згідно відповіді на ім'я позивача від Управління Державтоінспекції ГУМВС України в Дніпропетровської області, складений протокол про адміністративне правопорушення припинено, а адміністративна справа закрита на підставі ст. 245 та п.1 ст. 247 КУпАП (а.с.20) та ці обставини не заперечувалися сторонами в судовому засіданні. Відповідно до діючого на час виникнення спірних правовідносин п. 2.4 Наказу МВД України № 185 від 22.02.2001 року, яким затверджено Інструкцію з оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення (надалі - Інструкція), не допускається закреслення чи виправлення відомостей, що заносяться до протоколу, а також внесення додаткових записів після того, як протокол підписаний особою, відносно якої він складений. Позивач в судовому засіданні зазначив про те, що коли він підписав протокол про адмінправопорушення у графах «розгляд адміністративної справи» та «до протоколу додається» не було ні яких записів, які інспектор вчинив вже після складання протоколу, де зазначив, у графі «до протоколу додається» надпис «сповіщення, пояснення свідків, рапорт, клопотання додається, фото» (а.с.36-38). З огляду на те, що ці обставини узгоджуються з матеріалами справи та не заперечувалися і самим інспектором в судовому засіданні, суд приходить до висновку про порушення останнім Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення. Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до змісту ст. 4, 5 Закону України "Про міліцію" правовою основою діяльності міліції є: Конституція України, інші законодавчі акти України, постанови Верховної Ради України, Укази Президента України, постанови Кабінету Міністрів України, нормативні акти Міністерства внутрішніх справ України, Загальна декларація прав людини, міжнародні правові норми, ратифіковані у встановленому порядку. Міліція зобов'язана виконувати свої завдання неупереджено, у точній відповідності з законом. Ніякі виняткові обставини або вказівки службових осіб не можуть бути підставою для будь-яких незаконних дій або бездіяльності міліції. Відповідно до ст. 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Відповідно до ст. 254 КУпАП про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженою на те посадовою особою. Зміст протоколу про адміністративне правопорушення повинен відповідати вимогам ст. 256 КУпАП. Аналіз зазначених вище нормативних актів свідчить, що органи місцевої влади та самоврядування не вправі встановлювати додаткові види відповідальності за порушення Правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, встановлювати форму протоколів про вчинене порушення, а працівники міліції не вправі складати процесуальні документи, які не відповідають вимогам КУпАП та Інструкції. На підставі зібраних та перевірених в судовому засіданні доказів в їх сукупності суд приходить до переконання, що посадова особа - інспектор ІДПС Нікопольського ВДПС ДАІ м. Нікополь Щигорєв Євген Сергійович діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому, з метою захисту прав позивача слід визнати протиправними дії суб'єкта владних повноважень - інспектора ІДПС Нікопольського ВДПС ДАІ м. Нікополь Щигорєва Євгена Сергійовича щодо складання протоколу серії АЕ1 № 386354 від 1 серпня 2012 року про адміністративне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 122 КУпАП відносно [PERSON]. Позовні вимоги в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31.03.[INFO] року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" моральна шкода може полягати, зокрема: у пригніченні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Положеннями п. 5 вищезазначеної постанови пленуму передбачено, що з'ясуванню підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд зокрема повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні. Закон України "Про міліцію", а саме ст. 5 передбачає, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії або бездіяльність працівників міліції завдали моральної втрати громадянинові, моральних страждань, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Частина 1 статті 11 КАС України передбачає, що вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. З огляду на те, що факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань з боку інспектора ДПС в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження, а позивач в свою чергу не надав жодного переконливого доказу спричинення йому матеріальної та моральної шкоди, тому заявлені в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Результат розгляду: partial