Рішення адміністративного суду від 2014-01-27 00:00:00+02

Позивачка звернулись в суд з адміністративним позовом до відповідача в якому просила визнати протиправними дії виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради щодо відмови позивачці у наданні дозволу на облаштування літнього майданчика по [ADDRESS] та зобов'язати відповідача повторно розглянути на засіданні подані нею документи дозвільного характеру на облаштування літнього майданчика по [ADDRESS]. До початку розгляду справи по суті позивачка збільшила позовні вимоги та просила також визнати протиправним та скасувати п. 1.5 рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 20.02.2013 року № 99 в частині проведення демонтування літнього торгового майданчику по [ADDRESS]. В судовому засіданні 22 січня 2014 року представник позивачка подала суду клопотання про залишення своєї вимоги про зобов'язання відповідача повторно розглянути на засіданні подані нею документи дозвільного характеру на облаштування літнього майданчика по [ADDRESS] без розгляду. Ухвалою суду від 22 січня 2014 року позовні вимоги позивачки в частині зобов'язання відповідача повторно розглянути на засіданні подані нею документи дозвільного характеру на облаштування літнього майданчика по [ADDRESS] залишено без розгляду. Позовні вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона являється власником нежитлових приміщень по [ADDRESS] в якому знаходиться кафе «Піца плюс» і здійснює підприємницьку діяльність на літньому майданчику поруч кафе з 2003 року. З 2003 по 2012 роки позивачка завжди отримувала дозвіл на облаштування літнього майданчику площею 70,23 кв.м. по [ADDRESS] у Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. У квітні 2013 року позивачкою було подано заяву з необхідними додатками для отримання дозволу на облаштування літнього майданчику на літній період 2013 року. Однак, на засіданні Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 03 липня 2013 року питання щодо облаштування літнього торгового майданчика на [ADDRESS] поруч кафе «Піца плюс» більшістю голосів не підтримано, а пакет документів повернуто до відділу дозвільно-погоджувальних процедур. Такі дії відповідача, як вважає позивачка, суперечать нормам чинного законодавства та порушують її права та інтереси. Крім того, 10 липня 2013 року позивачці стало відомо про існування рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 20 лютого 2013 року № 99, п. 1.5 якого зобов'язано позивачку провести демонтаж самовільно встановленого літнього торгового майданчика по [ADDRESS] Зміст цього рішення є незрозумілим, оскільки станом на 20.02.2013 року позивачка не встановлювала літнього майданчика. В судовому засіданні представник позивачки вимоги позову підтримала з мотивів наведених в позовній заяві та у заяві про збільшення позовних вимог Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову заперечила в повному обсязі, мотивую тим, що приймаючи рішення та визначаючи в ньому п. 1.5, який оскаржується позивачкою відповідач діяв в межах своїх повноважень та у спосіб передбачений Конституцією та законами України. Дії відповідача є правомірними, а тому позов не підлягає задоволенню. Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши письмові докази у справі, судом встановлено наступне. Позивачка є власником нежитлових приміщень по [ADDRESS], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.6). [PERSON] здійснює підприємницькою діяльність та у встановленому законом порядку зареєстрована фізичною особою-підприємцем (а.с.9). Рішеннями виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 25.05.2010 року № 265, від 19.04.2011 року № 229, від 07.08.2012 року № 519 позивачці надавались дозволи на облаштування літніх майданчиків в літній період (а.с.11-14). Як вбачається із листа Управління торгівлі Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 04 липня 2013 року, на розгляд виконавчого комітету 03 липня 2013 року було винесено проект рішення «Про облаштування літніх торгових майданчиків поруч об'єктів ресторанного господарства на території м. Івано-Франківська», де й розглянуто заяву позивачки щодо облаштування літнього торгового майданчика на [ADDRESS] однак, більшістю голосів дане питання не підтримано (а.с.8). Натомість, 20 лютого 2013 року, своїм рішення № 99 «Про демонтаж самовільно встановлених тимчасових споруд» Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради вирішив в дванадцятиденний термін демонтувати самовільно встановлений літній торговий майданчик на [ADDRESS], який належить позивачці. Кодексом адміністративного судочинства України закріплено право на судовий захист (ст. 6 ч.1), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Позивачка таке право використала та звернулись до суду з вказаним позовом. Статтею 140 Конституції України визначено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Майже аналогічне визначення міститься і в ч. 1 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Відповідно до ст. 143 Конституції України, територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. Тобто, Конституція України визнає право за органами місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення, що цілком узгоджується з положеннями п. 2 ст. 4 Європейської Хартії місцевого самоврядування, відповідно до змісту якого місцева влада в межах закону має повне право вирішувати будь-яке питання, що не вилучено із сфери її компетенції і вирішення якого не доручено жодному іншому органу. Згідно ст. 4 Європейської Хартії місцевого самоврядування від 15.10.1985 року, яка ратифікована Україною 15.07.1997 року, головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом. Однак, це положення не перешкоджає наділенню органів місцевого самоврядування повноваженнями і функціями для спеціальних цілей відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Статтею 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради може розглядати і вирішувати питання, віднесені цим Законом до відання виконавчих органів ради. Виконавчий комітет ради попередньо розглядає проекти місцевих програм соціально-економічного і культурного розвитку, цільових програм з інших питань, місцевого бюджету, проекти рішень з інших питань, що вносяться на розгляд відповідної ради. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Земельна ділянка на якій розташований літній торговий майданчик позивачки, на встановлення якого в 2013 році позивачка не отримала дозволу, належить територіальній громаді м. Івано-Франківська, а отже, виконавчий комітет вправі розпоряджатись вказаною земельною ділянкою на власний розсуд. Отже, приймаючи оскаржуване рішення, виконавчий комітет Івано-Франківської міської рада, як орган місцевого самоврядування, який здійснює представництво інтересів територіальної громади міста Івано-Франківська, діяв відповідно до вимог чинного законодавства та в межах наданих йому повноважень, у спосіб визначений Конституцією та законодавством України. Також не підлягає до задоволення вимога позивачки про визнання протиправними дії виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради щодо відмови позивачці у наданні дозволу на облаштування літнього майданчика по [ADDRESS], оскільки, як вже було зазначено раніше, це колегіальний орган і він діяв в межах своїх повноважень і вправі вирішувати такі питання більшістю голосів. Відповідно до ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За таких обставин суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги позивачкою не обґрунтовані, її права не порушено, а тому вимоги адміністративного позову не підлягають до задоволення. На підставі викладеного, відповідно до, ст. ст. 19, 140, 143 Конституції України, п.2 ст. 4 Європейської Хартії місцевого самоврядування від 15.10.1985 року, яка ратифікована Україною 15.07.1997 року, ст. 125 Земельного кодексу України, ст. ст. 2 ч.1, 16 ч.1, 52, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 2, 6-12 КАС України,

Результат розгляду: denied