Рішення адміністративного суду від 2014-02-20 00:00:00+02

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Головного управління Держземагентства у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування наказу від 22.11.2013 №256-К "Про звільнення", поновлення на посаді, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в розмірі 3000,00 грн. Відповідно до постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 08 січня 2014 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держземагенства у Хмельницькій області № 256-К від 22.11.2013 року про звільнення [PERSON] Поновлено [PERSON] на посаді начальника відділу охорони і моніторингу земель Управління землеустрою та охорони земель Головного управління Держземагенства у Хмельницькій області. Зобов'язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.11.2013 року по день поновлення. Зобов'язано відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду в розмірі 100 грн. Звернуто до негайного виконання постанову в частині поновлення на посаді та зобов'язання нарахувати та виплатити середньомісячний заробіток у межах суми стягнення за один місяць. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. З ухваленим судом першої інстанції рішенням не погодився відповідач і подав апеляційну скаргу. Відповідач в своїй апеляційній скарзі порушив питання про скасування постанови Хмельницького окружного адміністративного суду від 08.01.2014 року та прийняття нової, якою в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на те, що судом першої інстанції при ухваленні оскарженої постанови не з'ясовано більшість обставин справи, обставини та докази, на підставі яких позивач обґрунтував свої позовні вимоги, не доведені ним, пояснення відповідача до уваги не взяті, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи та порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті, що на думку апелянта є підставою для скасування постанови суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні представник апелянта підтримала доводи викладені в апеляційній скарзі та просила щодо її задоволення. Позивач та його представник в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги відповідача. Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження при апеляційному розгляді справи, що [PERSON] працював на посаді начальника відділу охорони і моніторингу земель Управління землеустрою та охорони земель Головного управління Держземагенства у Хмельницькій області. Головним управлінням Держземагенства у Хмельницькій області 22.11.2013 винесено наказ №256-К, яким звільнено позивача із займаної посади 22.11.2013 за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Підстава звільнення - заява [PERSON] Незгода позивача з зазначеним наказом слугувала зверненню з цим позовом до суду. Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові та службові особи повинні діяти в порядку та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України. Згідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992, з наступними змінами, передбачено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України). Отже, визначення дати звільнення за згодою сторін є обов'язковою умовою такого звільнення. Окрім того, предметом доказування у даному випадку є встановлення свідомого волевиявлення працівника щодо звільнення з підстав, передбачених п.1 ст. 36 КЗпП України. У п. 18 вищевказаної Постанови зазначено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Аналіз зазначених норм трудового законодавства дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Таким чином, основними умовами угоди про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП України щодо яких сторони трудового договору повинні дійти згоди, є підстава припинення угоди сторін та строк, з якого договір припиняється. Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з заяви про звільнення [PERSON] з займаної посади за угодою сторін, вона не містить волевиявлення (пропозиції) позивача на визначення строку, з якого трудовий договір пропонується розірвати. Резолюція відповідача, що знаходиться на вказаній заяві, також не містить ні пропозиції, ні погодження строку, з якого трудовий договір може бути розірвано. За вказаних вище обставин апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що сторонами спору не було досягнуто згоди щодо припинення трудового договору та не узгоджено дату звільнення в день подання позивачем відповідної заяви. Відсутність узгодження дати звільнення позбавляло права відповідача на звільнення позивача 22.11.2013 в порядку п. 1 ст. 36 КЗпП України. Суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції про те, що наказ Головного управління Держземагенства у Хмельницькій області № 256-К від 22.11.2013 року про звільнення [PERSON] прийнятий всупереч вимогам ч.3 ст.2 КАС України, оскільки прийнявши оскаржуваний наказ щодо позивача, відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, передбачений законами України, необґрунтовано, тобто без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, упереджено. Відтак, вимоги позивача про визнання протиправним та скасування спірного Наказу є обґрунтованими та такими, що мають бути задоволені, що підставно знайшло своє відображення в оскарженій постанові суду першої інстанції. Враховуючи встановлений судом факт незаконності звільнення позивача із займаної посади, Вінницький апеляційний адміністративний суд вважає також правильним висновок суду першої інстанції щодо необхідності задоволення вимог про поновлення [PERSON] на посаді начальника відділу охорони і моніторингу земель Управління землеустрою та охорони земель Головного управління Держземагенства у Хмельницькій області та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Власне, відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Крім того, відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає вказані висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини та статтям 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України. Разом з тим, щодо часткового задоволення позову в частині відшкодування шкоди, Вінницький апеляційний адміністративний суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Із наведеного слідує, що обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв'язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника. В ході розгляду справи порушень зі сторони відповідача, що б спричинили зазначені вище наслідки не встановлено, а позивач не довів заподіяння йому моральної шкоди. Наведені в позові обставини на увагу суду не заслуговують, оскільки не узгоджуються зі змістом статті 237-1 КЗпП України та спростовуються встановленими фактичними обставинами справи. Згідно з п.п.1, 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність моральної шкоди доводить потерпіла особа, зазначаючи у позовній заяві, які негативні наслідки мають місце, у чому саме полягають моральні втрати, чим обґрунтовано розмір їх відшкодування. Письмовими доказами на ствердження наявності моральної шкоди можуть бути, зокрема, медичні довідки про виникнення захворювання чи інше погіршення стану здоров'я у зв'язку з хвилюваннями, спричиненими посяганням на права потерпілого; висновки лікарів чи медичних комісій про ступінь втрати працездатності, про необхідність проведення хірургічної операції; довідки про відрахування з вузу тощо. У документі медичного характеру має бути зазначено, коли виникло захворювання, в результаті чого, чи могло воно стати наслідком психічних переживань через порушення конкретного права, мало місце погіршення загального стану чи сталося загострення хронічної хвороби у визначений період часу тощо. Факт завдання моральної шкоди може бути підтверджений також показаннями свідків, зокрема, про важкий душевний стан потерпілого, спричинений правопорушенням, його переживання, хвилювання, зміни в самопочутті, загальному душевному настрої тощо, стані здоров'я, способі життя, спілкування, звичках, працездатності. Верховний суд України в своїй Постанові Пленуму від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (п.4) зазначає, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. В обґрунтування даних вимог позивачем не надано жодних доказів щодо розміру моральної шкоди та доказів, що підтверджують моральні страждання позивача. Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне постанову суду першої інстанції в частині часткового задоволення щодо відшкодування моральної шкоди скасувати і відмовити повністю в задоволенні вимог позивача щодо компенсації за нанесення моральної шкоди в сумі 3000 грн. В решті постанова Хмельницького окружного адміністративного суду підлягає залишенню без змін у відповідності з вимогами ст. 200 КАС України, як така, що ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Результат розгляду: partial