Рішення адміністративного суду від 2014-02-26 00:00:00+02

21 липня 2011 року позивач звернувшись до суду з позовом до відповідача, просила визнати неправомірною бездіяльність відповідача, зобов'язати відповідача здійснити перерахунок та виплату підвищення до пенсії як дитині війни з 01 січня 2006 року, у відповідності до вимог ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Постановою від 18 листопада 2011 року, ухваленою в порядку скороченого провадження, Балтський районний суд Одеської області частково задовольнив адміністративний позов, визнав протиправною бездіяльність відповідача та зобов'язав відповідача провести перерахунок та виплату позивачу підвищення до пенсії як дитині війни відповідно до вимог ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», в розмірі 30 % мінімального розміру пенсії за віком, за період з 09 липня по 31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року по 18 червня 2011 року. Не погоджуючись з постановою суду відповідач подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якою відмовити у задоволення позовних вимог в повному обсязі. Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Ухвалюючи постанову про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що позивач є дитиною війни та має право на отримання підвищення до пенсії як дитина війни відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» за період з 09 липня по 31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року по 18 червня 2011 року. Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги. Позивач є дитиною війни, перебуває на пенсійному обліку у відповідача, що підтверджено матеріалами справи (а.с. 9, 10, 21, 14) та не оспорюється сторонами по справі. Апелянт не заперечує свого обов'язку вплачувати позивачу підвищення до пенсії як дитині війни. Спір стосується лише розміру підвищення до пенсії як дитині війни, який має виплачуватись позивачу. Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом. Апеляційний суд вважає помилковим висновком суду першої інстанції про те, що позивач дізнався про порушені права лише з дня отримання відповіді пенсійного органу, оскільки ст. 99 КАС України початок перебігу строку звернення до суду пов'язує не тільки з датою коли особа дізналась про порушені права, а й з часом коли особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав. Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 були оприлюднені у встановленому порядку, у засобах масової інформації широко висвітлювалось питання захисту категорії пенсіонерів, які мають статус «дитина війни», а правова необізнаність та наявність з боку позивача будь-яких звернень до відповідача з питань розміру підвищення до пенсії не є доказом дотримання строків звернення до суду. Суд апеляційної інстанції не встановив поважних причин для поновлення строку на звернення до суду. Таким чином, позовні вимоги заявлені за період з 01 січня 2006 року по 20 січня 2011 року, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 155 КАС України, мають бути залишені без розгляду. Необґрунтованим є твердження апелянта про те, що розмір мінімальної пенсії за віком, встановлений Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не застосовується для розрахунку підвищення до пенсії позивача, оскільки іншого розміру мінімальної пенсії за віком чинним законодавством не визначено. З урахуванням рішень Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 та від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, в період з 09 липня по 31 грудня 2007 року та з 22 травня 2008 року по 22 липня 2011 року дітям війни було передбачене підвищення до пенсії відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», в розмірі 30 відсотків мінімального розміру пенсії за віком. Положення Постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №530, які суперечать ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», та на які посилається апелянт, не можуть бути застосовані, оскільки мають меншу юридичну силу ніж норми Закону. Із 23 липня 2011 року відповідач діяв у відповідності з вимогами Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» та постанови КМУ від 6 липня 2011 року № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету». З урахування правової позиції Вищого адміністративного суду України, викладеної в Постанові Пленуму ВАСУ «Про судову практику вирішення адміністративними судами спорів, що виникають у зв'язку із застосуванням ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» від 19 грудня 2011 № 8, щодо недопущення обмеження строками пенсійних виплат, які проводяться безстроково, в межах та на підставі діючого законодавства, якщо не відбулось змін у законодавстві, апеляційний суд вважає помилковим обмеження судом першої інстанції часовим проміжком періоду за який підлягають відновленню порушені права. Враховуючи все вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, у зв'язку з чим, апеляційна скарга має бути задоволена частково, оскаржена постанова скасована та ухвалена нова постанова, про часткове задоволення позовних вимог.

Результат розгляду: partial