Рішення адміністративного суду від 2014-03-03 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що він в складі своєї сім"ї в 1944 році був підвернутий репресивному акту - насильницькому виселенню по національному признаку зі своєї рідної землі, Ялтинського району Кримської АРСР, та взятий на облік спец поселення м. Фергана, Ферганської області. На підставі Указу Президії Верховної ради СРСР, 13.06.1956 року позивача звільнено від спец поселення. Ці факти підтверджуються архівною довідкою Управління внутрішніх справ МВС Республіки Узбекистан Ферганського обласного Хокіміяту від 29.03.1994 № 613. В жовтні 2013 року позивач звернувся до виконавчого комітету Київської районної ради м.Сімферополя із заявою, в якій просив видати посвідчення репресованого. Листом № а-97/1569/2-0222 від 19.11.2013 року Виконавчий комітет Київської районної ради м.Сімферополя повідомив позивача про відмову у видачі посвідчення репресованого з підстав того, що він не відноситься до кола осіб, встановлених статтею 1 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій" та яким згідно статті 6 вказаного Закону передбачена видача відповідного посвідчення та питання щодо встановлення статусу жертв політичних репресій входить до компетенції комісії Сімферопольської міської ради. Позивач просить визнати дії відповідача щодо відмови видачі посвідчення реабілітованого з правом на пільги та компенсації неправомірними, зобов'язати останнього, так як позивач визнаний реабілітованою особою, видати посвідчення реабілітованого з правом на пільги та компенсацію, передбачені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» чи надати право на пільги та компенсацію на підставі існуючої довідки про реабілітацію. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали в повному об'ємі з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав суду письмові заперечення зі змісту яких вбачається, що останній просить в задоволення позову відмовити, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність, зауважив на тому, Київська районна рада м.Сімферополя та її виконавчий комітет відповідно діючого законодавства не уповноважені видавати посвідчення реабілітованих. Просив розглянути справу за його відсутності. Представники третіх осіб в судове засідання не явилися, про дату та місце слухання справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не явилися. Вислухав позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень. Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішення, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано. Згідно частини першої статті 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до частини першої та четвертої статті 70 КАС України, належним є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. У відповідності до ст. 71 КАС України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу (ч.1). В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч.2). Як вбачається з матеріалів справи, в 1944 році [PERSON], [INFO], родженецьЯлтинського району, Кримської області був виселений з Ялтинського район, Кримської області в місто Фергану, Ферганської області на спец. поселення. 13 червня 1956 року був звільнений зі спец. поселення. Разом із ним проживали та перебували на спец. обліку: дружина - [PERSON], [INFO], дочка - [PERSON], [INFO], дочка - [PERSON], [INFO] та син - [PERSON], [INFO] ( архівна справа №15187). Ці факти підтверджуються архівною довідкою Управління внутрішніх справ МВС Республіки Узбекистан Ферганського обласного Хокіміята від 29.03.1994 №613 (а.с.5). 05 квітня 2013 року позивач звернувся до Сімферопольської міської ради з заявою, в якій просив видати посвідчення репресованого (а.с.33). Листом від 12.04.2013 № 05/01-09/470 відділ з питань соціальної політики Сімферопольської міської ради повідомив позивача про відмову у видачі посвідчення репресованого з підстав того, що видача відповідного посвідчення та питання щодо встановлення статусу жертв політичних репресій входить до компетенції управління праці та соціального захисту населення районних в місцях рад (а.с.34). 28 жовтня 2013 року позивач звернувся до виконавчого комітету Київської районної ради м.Сімферополя з заявою, в якій просив видати посвідчення репресованого (а.с.6). Листом від 19.11.2013 № а-97/1569/2-0222 Виконавчий комітет Київської районної ради м.Сімферополя повідомив позивача про відмову у видачі посвідчення репресованого з підстав того, що він не відноситься до кола осіб, встановлених статтею 1 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій" та яким згідно статті 6 вказаного Закону передбачена видача відповідного посвідчення та питання щодо встановлення статусу жертв політичних репресій входить до компетенції комісії Сімферопольської міської ради (а.с.7). Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадови особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано. Згідно за статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. На території України реабілітація осіб, необґрунтовано підданих репресіям здійснюється згідно із Законом України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні". Стаття 1 цього Закону України визначає: вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі "Двійками", "Трійками", особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення не території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційний злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25.12.1958, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону. Визнати реабілітованими також громадян, засуджених за: - антирадянську агітацію і пропаганду за статтею 7 Закону СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25.12.1958 і статтею 65 Кримінального кодексу України в редакціях до прийняття Закону Української РСР від 28.10.1989 "Про затвердження Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 14.04.1989 року "Про внесення змін і доповнень до Кримінального і Кримінально-процесуального кодексів Української РСР"; - поширення за відомо неправдивих вигадок, що порочать радянський державний і суспільний лад, тобто за статтею 187-1 Кримінального кодексу України; - порушення законів про відокремлення церкві від держави і школи від церкві, посягнення на особу та права громадян під приводом справляння релігійних обрядів, якщо вчинені дії не були поєднані з заподіянням шкоди здоров'ю громадян чи статевою розпустою. Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами. Підлягають реабілітації також особи, щодо яких з політичних мотивів застосовано примусові заході медичного характеру. Згідно з частинами 7,8 статті 6 зазначеного Закону України реабілітованими особами згідно до статті 1 Закону, які мають право на передбачені цим законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Видача посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими комітетами відповідних місцевих Рад народних депутатів. З вищевказаної довідки Управління внутрішніх справ МВС Республіки Узбекистан Ферганського обласного Хокіміяту від 29.03.1994 №613 вбачається, що позивач був підвернутий насильницькому виселенню, тобто підданий репресіям позасудовими органами. Таким чином, у відповідності з частиною першою статті 1 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" позивач відноситься до кола осіб, які є реабілітованими. Представник відповідача стверджує, що Київська районна рада м.Сімферополя та її виконавчий комітет відповідно діючого законодавства не уповноважені видавати посвідчення реабілітованих. Але суд не може погодитися із таким твердженням відповідача виходячи із наступного. Згідно статті 6 Закону УРСР від 17.04.1991 № 962-XII "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" реабілітованим, які мають право на передбачені цим Законом пільги, видається посвідчення єдиного зразка, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Видача цього посвідчення проводиться за місцем проживання виконавчими комітетами відповідних місцевих Рад народних депутатів. Згідно пункту 1 Положення про комісії Рад народних депутатів з питань поновлення прав реабілітованих, затвердженого Постановою КМ України, від 18.02.1993, № 112 "Про внесення змін і доповнень до Положення про порядок виплати компенсацій, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам та до Положення про комісії Рад народних депутатів з питань поновлення прав реабілітованих" головними завданнями комісії є вирішення питань, пов'язаних з установленням факту розкуркулення, адміністративного виселення з відшкодуванням матеріальних збитків і виплатою грошової компенсації реабілітованим, які відбували покарання у вигляді позбавлення волі або примусового поміщення до лікувальних закладів, поновлення житлових та інших прав громадян, реабілітованих відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні". Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» розмежовує поняття ради як представницького органу місцевого самоврядування та виконавчого комітету, який згідно статті 11 є виконавчим органом сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад нарівні з відділами, управліннями та іншими створюваними радами виконавчими органами. У відповідності до статті 51 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень. Таким чином, належним органом, до компетенції якого входить видача посвідчень реабілітованим, є виконавчий комітет місцевої ради за місцем проживання заявника, тобто Виконавчий комітет Київської районної ради м.Сімферополя. Таким чином, оскільки позивач відноситься до кола осіб, які є реабілітованими та до компетенції Виконавчого комітету Київської районної ради м.Сімферополя входить видача посвідчень реабілітованим, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання неправомірними дії виконавчого комітету Київської районної ради м.Сімферополя щодо відмови надати [PERSON] посвідчення реабілітованого у відповідності зі ст. 6 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», зобов'язання виконавчого комітету Київської районної ради м.Сімферополя надати [PERSON] посвідчення реабілітованого у відповідності зі ст. 6 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» підлягає задоволенню. Що стосується вимог позивача про надання права на пільги та компенсацію на підставі існуючої довідки про реабілітацію, то вони на думку суду, є необґрунтованими, оскільки як зазначалося вище підставою для отримання зазначених пільг та компенсації є посвідчення єдиного зразка, якого у позивача на сьогодні немає. На підставі наведеного,

Результат розгляду: partial