Рішення адміністративного суду від 2014-02-05 00:00:00+02

До Смілянського міськрайонного суду Черкаської області звернувся [PERSON] з позовом до Головного управління юстиції у Черкаській області, Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Черкаській області про визнання дій протиправними, скасування постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 33434315 від 16 серпня 2012 року з примусового виконання виконавчого листа № 2-а-2772/11, виданого 26 червня 2012 року Смілянським міськрайонним судом та зобов`язання їх відновити виконавче провадження, відповідно до виконавчого листа. Постановою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 17 квітня 2013 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. Позивач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову в частині прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження та прийняти нову, якою задовольнити позов. Справа розглянута відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Як встановлено судом першої інстанції, 04 липня 2012 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС головного управління юстиції у Черкаській області відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 2-а-2772/11, виданого 26 червня 2012 року Смілянським міськрайонним судом Черкаської області про зобов`язання Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Головного управління праці та соціального захисту населення Черкаської облдержадміністрації здійснити перерахунок та виплату позивачу грошової допомоги до 05 травня за 2010 рік, з урахуванням раніше сплачених сум. 16 серпня 2012 року постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС головного управління юстиції у Черкаській області закінчено виконавче провадження по зазначеному виконавчому листу на підставі ст. 75 Закону україни «Про виконавче провадження» (виконання рішення суду без участі боржника неможливо). Як вбачається з листа Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Черкаській області № 13195/03-01-30 від 12 грудня 2011 року (а. с. 7-8), фактично закриття виконавчого провадження вмотивовано обмеженим фінансуванням та непередбаченням Державними бюджетом України на 2012 рік видатків на виконання судових рішень. Не погоджуючись з такими діями відповідачів та постановою про закінчення виконавчого провадження, позивач звернувся з позовом до суду. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення невірно застосував норми матеріального та процесуального права, що мають значення для вирішення справи та дійшов невірного висновку, з яким суд апеляційної інстанції не погоджується, виходячи з наступного. Частиною 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а частиною 2 цієї статті зазначено, що державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення, згідно з виконавчим документом. Колегією суддів встановлено, що відповідачем не надано суду достатніх та належних доказів на підтвердження правомірності винесення оскаржуваної постанови та вчинення необхідних виконавчих дій державним виконавцем, які передбачені ч. 3 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження», що свідчить про необґрунтованість закінчення виконавчого провадження з підстав п. 11. ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження». Зокрема, ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачена можливість закінчення виконавчого провадження, внаслідок відсутності бюджетних асигнувань. Крім того, згідно з ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом від 17 липня 1997 року, держави, які ратифікували Конвенцію, взяли на себе зобов'язання виконувати остаточні рішення Європейського суду з прав людини в будь-яких справах, у яких вони є сторонами. Рішення Європейського суду з прав людини є обов'язковими для виконання на території України. Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. ст. 2, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У справах «Жовнер проти України», «Кечко проти України», «Васильев проти України», «Войтенко проти України», Європейський суд з прав людини наголошував, що державний орган влади не має права посилатися на відсутність бюджетних асигнувань на виправдання неспроможності виконати судове рішення про повернення боргу. З огляду на вищенаведене, вбачається, що відсутність бюджетних коштів не може бути підставою для невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, і повернення виконавчого листа стягувачеві, а, отже, дії відповідача щодо винесення постанови про закінчення виконавчого провадження є протиправними, а постанова про закінчення виконавчого провадження ВП № 33434315 від 16 серпня 2012 року з примусового виконання виконавчого листа № 2-а-2772/11, виданого 26 червня 2012 року Смілянським міськрайонним судом підлягає скасуванню. В той же час, згідно ч. ч. 1, 2 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби. За наявності обставин, передбачених частиною шостою статті 79 цього Закону, виконавче провадження підлягає відновленню у триденний строк з дня надходження до державного виконавця відповідної заяви стягувача. Таким чином, скасування судом постанови про закінчення виконавчого провадження є підставою для поновлення виконавчого провадження протягом трьох днів. У зв'язку з цим, вимога позивача про зобов'язання відновити виконавче провадження може бути задоволена виключно у разі порушення відповідачем вимог ч. ч. 1, 2 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження». Оскільки підстави для відновлення виконавчого провадження у відповідача виникнуть лише через три дні після надходження копії даного судового рішення, право позивача на відновлення виконавчого провадження на даний час не порушене, що, згідно ч. 1 ст. 2 КАС України, є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення, невірно застосував норми матеріального та процесуального права, що мають значення для вирішення справи та дійшов невірного висновку, з яким суд апеляційної інстанції не погоджується. Доводи апеляційної скарги позивача, спростовують висновки суду першої інстанції, викладені у постанові від 17 квітня 2013 року, та є підставою для її скасування. За таких обставин, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції - скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити частково.

Результат розгляду: partial