Рішення адміністративного суду від 2014-02-18 00:00:00+02

Позивачка [PERSON] подала до Кельменецького районного суду позовну заяву у якій просить розглянути адміністративну справу та прийняти постанову про визначення дії відповідача, виражених у відмові поновити виплату раніше призначеної пенсії позивачу неправомірними з одночасним зобов'язанням відповідача поновити виплату раніше призначеної пенсії позивачу починаючи з 07 жовтня 2009 року з урахуванням усіх перерахунків та індексації пенсії відповідно до ст. 42 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Представник відповідача [PERSON] позов не визнала повністю та пояснила, що заяву про поновлення виплати пенсії позивачка повинна була подати особисто. Крім того, згідно до ст. 49 ЗУ „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" пенсія за минулий час може бути виплачена не більше ніж за три роки. Позивачка [PERSON] до суду не з'явилася. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні підтримав позов з підстав зазначених у позовній заяві та пояснив, що позивачка в даний час проживає в США. До 2009 року позивачка отримувала пенсію в Управлінні Пенсійного фонду України в Кельменецькому районі Чернівецької області. Виплата пенсії позивачці була припинена. У грудні 2013 року позивачка звернулася до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії. В січні 2014 року представник позивачки отримав лист згідно до якого у поновленні виплати пенсії відмовили. Представник позивачки вважає, що позивачка має право на поновлення виплати пенсії. Судом були досліджені такі інші докази: копія заяви [PERSON] про поновлення виплати пенсії від 17 грудня 2013 року, копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення , виплату поштового переказу , копія паспорту [PERSON] [NUMBER], копія посвідчення [NUMBER] на ім'я [PERSON], копія листа Управління Пенсійного фонду України в Кельменецькому районі №277/02 від 10.01.2014 року, копія поштового конверта, розпорядження Управління Пенсійного фонду України в Кельменецькому районі від 18.07.2005 року про припинення виплати пенсії [PERSON], заява [PERSON] від 18.07.2005 року, довідка видана виконкомом Вартиковецької сільської ради №1429 від 11.07.2005 року. Судом встановлено, [PERSON] є громадянкою України, що підтверджується ксерокопією паспорта АК582700. По 18 липня 2005 року [PERSON] перебувала на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Кельменецькому районі Чернівецької області та отримувала пенсію за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № [NUMBER] та розпорядженням про припинення виплати пенсії. З 18 липня 2005 року з зв'язку з переїздом на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки виплата пенсії [PERSON] припинена. 24 грудня 2013 року позивачка через свого представника звернулася до відповідача із заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії. Дана заява була надіслана відповідачу рекомендованим повідомленням 24 грудня 2013 року та отримана відповідачем 30 грудня 2013 року, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Листом від 10 січня 2014 року № 277/02 Управління Пенсійного фонду України в Кельменецькому районі відмовило [PERSON] в поновленні виплати раніше призначеної пенсії, з тих підстав, що відсутній механізм реалізації рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 . крім того, відповідач вважає, що рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 поширюється лише на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після 07.10.2009 року. Вказані вище обставини стверджується взаємним зв'язком наявних у справі доказів, досліджених судом, у їх сукупності. Рішенням Конституційним Судом України від 07.10.2009 року № 1-32/2009 визнані неконституційними положення п. 2 ч. 1 ст.49, друге речення ст.51 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" № 1058, якими визначалося, що під час перебування за кордоном пенсія виплачується у тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, вказане рішення є безумовною підставою для поновлення позивачу виплати пенсії. Пунктом третім резолютивної частини Рішення КСУ визначено звернути увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними. Після прийняття Конституційним Судом України рішення від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 і на теперішній час інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийнято. Таким чином, з прийняттям рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009р. виключена така підстава для припинення пенсійних виплат, як проживання пенсіонера за кордоном, що є підставою для поновлення конституційного права позивача на виплату пенсій незалежно від місця його постійного проживання і саме з 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням Рішення КСУ щодо неконституційності положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону. При цьому, органи державної влади повинні керуватися нормами Конституції і законів України і не можуть порушувати норми статті 22 Конституції України, які є нормами прямої дії. Згідно обставин справи між сторонами виник спір щодо законності відмови відповідача у поновленні позивачу виплати призначеної її пенсії, яка проживає за кордоном. Міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення між Україною та США не укладено. Згідно ст.ст.1,3 Конституції України в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою цінністю. Утвердження і забезпечення прав та свобод людини є головним обов'язком держави. Право на соціальний захист віднесене до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії. Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України). Згідно ст.ст.49,51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачене міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого дана Верховною Радою України. У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за 6 місяців наперед перед виїздом. Відповідно до ч.2 ст.152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами. Враховуючи викладене, суд вважає, що наявні підстави для задоволення позовних вимог в частині поновлення раніше призначеної пенсії за віком. Разом з тим, суд вважає, що вимога про поновлення пенсії починаючи з 07 жовтня 2009 року з урахуванням всіх перерахунків та індексації пенсії відповідно до ст.. 42 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування " є безпідставною. Зокрема з липня 2005 року позивачка не отримувала призначену пенсію з підстав виїзду та проживання за кордоном. Для поновлення пенсії відповідачка зобов'язана подати заяву до відповідного управління Пенсійного фонду, що є підставою для відповідача вирішення питання відповідно поданої заяви. Позивачка через уповноважену нею особу подала відповідну заяву про поновлення пенсії 24 грудня 2013 року, що стверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. Виходячи з наведеного поновлення призначеної пенсії позивачу підлягає не з дати ухвалення вищенаведеного рішення КСУ, а з дати звернення до відповідача про поновлення раніше призначеної пенсії, тобто з 24 грудня 2013 року. Суд вважає безпідставними посилання представника відповідача на те, що позивачка не подала заяву про поновленя виплати пенсії особисто. Зокрема, згідно ч. 1 ст. 44 Закон України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Як вбачається з матеріалів справи до заяви про поновлення виплати пенсії, яка була подана представником позиваки було додано копію нотаріально посвідченої довіреності. Крім того, суд вважає, що в даному випадку не може бути застосований пункт 3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" затвердженого Постановою ПФУ від 25 листопада 2005 року №22-1. Зокрема згідно даного пункту передбачено, що заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером особисто до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації). Зокрема відповідач не надав суду доказів, що за місцем проживання позивачки в США є орган Пенсійного фонду України, що призначає пенсію. Згідно із ч. 2 ст. 2 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України або підставою для їх обмеження. Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір місця свого проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. Позивачка, як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватись усіма своїми конституційними правами, у тому числі і на пенсійне забезпечення, а тому за відсутності законодавчих перешкод для виплати пенсій відповідач зобов'язаний відновити виплату пенсій позивачу. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що управління Пенсійного фонду України в Кельменецькому районі відповідно до наданих йому законодавством України повноважень, зобов'язане прийняти відповідне рішення про поновлення та виплату пенсії позивачці починаючи з 24 грудня 2013 року, тобто з моменту звернення позивачки. Таким чином, позов слід задовольнити частково. Рішення Управління Пенсійного фонду України в Кельменецькому районі було прийнято всупереч законам України, необґрунтовано, нерозсудливо, непропорційно, без дотримання балансу між несприятливими наслідками для матеріальних прав та інтересів позивачки і цілям, на досягнення яких спрямоване це рішення. Суд вважає, що дії Управління Пенсійного фонду України в Кельменецькому районі щодо відмови позивачці в поновленні виплати пенсії є неправомірними , оскільки не відповідають вимогам чинного законодавства. Суд також вважає, що з Державного бюджету України на користь позивачки слід стягнути судові витрати по справі , а саме 73 гривні 08 копійок судового збору. На підставі ч. 1 ст. 44,49,51 Закон України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", ч. 2 ст. 2 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", рішенням Конституційним Судом України від 07.10.2009 року № 1-32/2009,

Результат розгляду: partial