Рішення адміністративного суду від 2014-02-19 00:00:00+02

09.01.2014р. [PERSON] звернувся з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м.Першотравенську Дніпропетровської області та просить: - визнати протиправним та скасувати рішення в.о.начальника управління ПФУ в м.Першотравенську Дніпропетровської області №82 про застосування фінансових санкцій за несвоєчасне подання звітності до органів Пенсійного фонду України від 09.12.2013р.; - відповідно до статті 166 КАС України постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення яких визнаються протиправними. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачем протиправно було прийнято рішення від 09.12.2013р. про застосування до позивача фінансових санкцій за несвоєчасне подання звітності до органів ПФУ за 2009р. на підставі п.5 ч.9 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058 в сумі 170 грн., оскільки зазначена норма закону втратила чинність з 1 січня 2011р. згідно з Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» № 2464 і не діяла на дату прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, а тому згідно до п.10 Прикінцевих та перехідних положень наведеного Закону, положення п.5 ч.9 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»№1058 після 1 січня 2011р. не застосовуються, так як згідно ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідач з судове засідання не з'явився, письмових заперечень на позов не надав, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином 07.02.2014р. у відповідності до вимог ст.35 Кодексу адміністративного судочинства України, що підтверджується поштовим повідомленням наявним в матеріалах справи (а.с.35). 18.02.2014р. відповідач направив факсом до суду клопотання в якому просить відкласти розгляд справи у зв'язку з відсутністю фінансування на відрядження у 1 кварталі 2014р.(а.с.38-39). Розглянувши клопотання позивача про розгляд справи за його відсутності, суд вважає підстави достатніми для його задоволення, оскільки право на розгляд справи за відсутності представника позивача передбачено ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України. В той же час, не підлягає задоволенню клопотання відповідача про відкладення розгляду справи з підстав відсутності фінансування на відрядження у 1 кварталі 2014р., оскільки вказані підстави є необґрунтованими з урахуванням того, що ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлений місячний строк розгляду справи з моменту відкриття провадження у адміністративній справі, та відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату розгляду справи ще 07.02.2014р. та у строк до 19.02.2014р. мав можливість направити на адресу суду письмові заперечення на позов та докази в обґрунтування заперечень, однак жодних дій для цього не вчинив. Згідно до ч.4 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду без поважних причин, розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. Частиною 6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні. Враховуючи наведене, клопотання позивача про розгляд справи без його участі, належне повідомлення відповідача про дату, час і місце судового розгляду справи у відповідності до вимог ст. 35 Кодексу адміністративного судочинства України, строки розгляду і вирішення спору, встановлені ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе вирішити спір за відсутності представників сторін, у письмовому провадженні за наявними у справі доказами відповідно до вимог ч.4 ст.122, ч.4, ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України. Згідно до ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі ( у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Із наявних в матеріалах справи документів, судом встановлені наступні обставини у справі. [PERSON] перебуває на обліку як фізична особа-підприємець в Управлінні Пенсійного фонду України в м.Першотравенську Дніпропетровської області та був платником страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, що підтверджується копією акту від 09.12.2013р. (а.с.9). 09.12.2013р. Управлінням Пенсійного фонду України в м.Першотравенську Дніпропетровської області було встановлено факт несвоєчасного подання позивачем розрахунку суми страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування за 2009р., а саме: граничний термін подання розрахунку за 2009р. - 01.04.2010р., тоді як розрахунок подано позивачем - 09.12.2013р. про що посадовою особою відповідача було складено відповідний акт за №02-34/67 від 09.12.2013р. (а.с.9). Згідно вищевказаного акту та на підставі п.5 ч.9 ст. 106 Закону України Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»№1058 ( далі - Закон № 1058) відповідачем 09.12.2013р. було прийнято рішення №82 про застосування фінансових санкцій за несвоєчасне подання звітності до органів ПФУ згідно якого до позивача застосовано фінансову санкцію за вищевказане порушення у розмірі 170 грн.(а.с.8). Позивач не погоджується з вищевказаним оспорюваним рішенням, просить його визнати протиправним та скасувати, оскільки воно прийнято з порушенням ст. 58 Конституції України, так як п.5 ч.9 ст.106 Закону №1058 втратив чинність станом на 09.12.2013р. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову в частині визнання протиправним та скасування рішення відповідача № 82 від 09.12.2013р., виходячи з наступного. З аналізу законодавства судом встановлено, що до 1 січня 2011р. відносини, що виникали між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, регулювалися Законом № 1058 за яким визначалися платники страхових внесків, порядок їх нарахування, обчислення та сплати страхових внесків, стягнення заборгованості за цими внесками. Так, відповідно до п.5 ч.9 ст. 106 Закону № 1058 за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою або подання недостовірних відомостей, що використовуються в системі персоніфікованого обліку та іншої звітності, передбаченої законодавством, до територіальних органів Пенсійного фонду накладається штраф у розмірі 10 відсотків суми страхових внесків, які були сплачені або підлягали сплаті за відповідний звітний період, за кожний повний або неповний місяць затримки подання відомостей, звітності, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а в разі повторного протягом року такого порушення - у розмірі 20 відсотків зазначених сум та не менше 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Законом України Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» № 2464 ( далі - Закон №2464), який набрав чинності з 01.01.2011р., виключено ч.ч.1-9 ст. 106 Закону № 1058. При цьому, згідно абз.5 п.7 Прикінцевих і Перехідних положень Закону № 2464 визначено, що стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011р., в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011р. не настав, здійснюється фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості або застосування штрафних санкцій. Згідно ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. З аналізу наведених норм законодавства можна зробити висновок, що органи Пенсійного фонду можуть стягувати ті недоїмки, штрафи та пеню, як виникли до 1 січня 2011р. Механізм стягнення цих сум відповідає змісту ст. 106 Закону №1058 та застосовуються з посиланням на п.7 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 2464. Проте, органи Пенсійного фонду з 1 січня 2011р. не вправі за порушення вчинені до та після 1 січня 2011р. нараховувати штрафи та пеню на підставі ст. 106 Закону № 1058, оскільки передбачені відповідними нормами склади правопорушень та санкції втратили чинність і їх застосування з 01.01.2011р. суперечить ст. 58 Конституції України. Вказана правова позиція відповідає правовій позиції, висловленій у постановах Верховного Суду України №21-367а12, №12-170а13 та згідно до вимог ст.244-2 Кодексу адміністративного судочинства України є обов'язковою для застосування судом. За таких обставин, суд приходить до висновку, що застосування відповідачем до позивача фінансової санкції за несвоєчасне подання розрахунку сум страхових внесків за 2009р. за рішенням №82 від 09.12.2013р. на підставі п.5 ч.9 ст. 106 Закону №1058, яка втратила чинність з 01.01.2011р., є протиправним та таким, що суперечить ст. 58 Конституції України. Частиною 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідно до ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Відповідач в судове засідання не з'явився, доказів, які б свідчили про правомірність та обґрунтованість прийняття оспорюваного рішення з урахуванням вищенаведених обставин та норм вищенаведеного законодавства суду не надав. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадової особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У відповідності до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно; зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. За викладених обставин, з урахуванням ч.3 ст. 2 вищевказаного Кодексу, суд приходить до висновку, що оспорюване рішення прийнято відповідачем не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, необґрунтовано у зв'язку з чим вказане оспорюване рішення слід визнати протиправним та скасувати. Що стосується позовних вимог позивача про постановлення окремої ухвали про наявність підстав для розгляду питання про притягнення до відповідальності осіб, рішення яких визнаються протиправними відповідно до вимог ст. 166 Кодексу адміністративного судочинства України, то в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Частиною 2 ст. 166 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у разі необхідності суд може постановити окрему ухвалу про наявність підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, рішення, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними. З аналізу наведеної норми видно, що суду надано право на постановлення окремої ухвали у разі наявності підстав для розгляду питання щодо притягнення до відповідальності осіб, дії чи бездіяльність яких визнаються протиправними, а тому суд дійшов висновку, що вимоги про постановлення окремої ухвали до суду не можуть бути обрані позивачем як спосіб захисту порушеного права. Приймаючи до уваги викладене, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.3 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог. За таких обставин, судові витрати понесені позивачем підлягають частковому відшкодуванню з Державного бюджету України в сумі 172 грн. 05 коп. з урахуванням ч.3 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України.

Результат розгляду: partial