Рішення адміністративного суду від 2014-02-28 00:00:00+02

8 січня 2014 року, [PERSON], звернувся до суду з названим адміністративним позовом, в якому просив суд, визнати протиправними дії відповідача щодо відмови йому у перерахунку розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, зобов'язати відповідача здійснити перерахунок та виплачувати йому щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 90% грошового утримання працюючого на відповідній посаді судді на підставі довідки Апеляційного суду Кіровоградської області № 152 від 29.11.2013 р. без обмеження граничного розміру з 01.12.2013 р. до зміни розміру суддівської винагороди та виплатити різницю між нарахованим та фактично виплаченим грошовим утриманням на дату виконання рішення суду, привести до негайного виконання постанову суду щодо перерахунку та виплати довічного грошового утримання позивачу, як судді у відставці у межах суми стягнення за один місяць, стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду 60000 грн. та стягнути з Державного бюджету на свою користь судовий збір 634 грн. Представник Управління Пенсійного Фонду України в Овідіопольському районі Одеської області у встановлений ухвалою суду від 13.01.2014 р. десятиденний строк з дня отримання копії ухвали з матеріалами позову (18.02.2014 р.), не надав до суду свої заперечення, що у відповідності до норм ст. 183-2 КАСУ, не є перешкодою для розгляду справи в порядку скороченого провадження. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 183-2 КАС України, справа розглядається в порядку скороченого провадження за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали позову, вважаю, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Згідно із ст. 13 Розділу І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) - кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Згідно з положеннями Конституції України найвищою соціальною цінністю в Україні є людина, її права і свободи та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а їх утвердження і забезпечення є головним обов'язком держави (стаття 3), права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (стаття 21), їх зміст і обсяг при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не може бути звужений (стаття 22). Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони : на підставі, в межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь - якими неспритними наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно із ч. 2 ст. 21 КАСУ - вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядається адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Згідно із ст. 70 КАСУ, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Приписами ст. 71 КАСУ передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтується її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Частиною 1 статті 72 КАСУ передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно із ст.ст. 23,1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При вирішенні розміру відшкодування - враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода, завдана фізичні або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті Матеріалами справи підтверджується, що позивач перебуває на обліку в Управлінні ПФУ в Овідіопольському районі в зв'язку із встановленням щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, при чому, позивачу призначено щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 90% від заробітної плати працюючого судді, що підтверджується довідкою апеляційного суду Кіровоградської області № 152 від 29.1.2013 р. (а.с. 7-10). Після того, як 03.06.2013 р., Конституційний Суд України своїм рішенням поновив порушені права суддів у відставці на отримання ними довічного утримання у розмірі 90% від заробітної плати діючих суддів і визнав не конституційними законодавчі акти і закони, які робили граничним (10 прожиткових мінімумів для непрацездатних осіб) довічне утримання суддів у відставці, позивач звернувся до відповідача з заявою від 22.07.2013 року з проханням привести моє довічне грошове утримання у відповідність до вищевказаного рішення КСУ, починаючи з 01.01.2012 р., коли були змінені умови оплати праці діючих суддів. Своїм листом від 05.08.2013р. відповідач відмовив позивачу у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання. 28.08.2013 р., позивач звернувся до суду з позовом про визнання дій Управління ПФУ в Овідіопольському районі неправомірними та та про зобов'язання вчинити відповідні дії. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 04.12.2013 р. по справі №509/3685/13А, яка набрала законної сили, визнано протиправними дії Управління ПФУ в Овідіопольському районі щодо відмови позивачу у перерахунку розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, зобов'язано відповідача здійснити перерахунок та виплатити позивачу щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці за період з 01.01.2012 р. по 02.06.2013 р. у розмірі 90% грошового утримання працюючого на відповідній посаді судді на підставі довідок №№94-99 від 21.06.2013 р., наданих Апеляційним судом Кіровоградської області, без перевищення десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, та виплатити різницю між нарахованим та фактично виплаченим грошовим утриманням за вказаний період та зобов'язано відповідача здійснити перерахунок та виплатити позивачу щомісячне грошове утримання судді у відставці з 03.06. 2013 р. у розмірі 90% грошового утримання працюючого на відповідній посаді судді на підставі довідки № 99 від 21.06.2013 року, наданої Апеляційним судом Кіровоградської області, без обмеження граничного розміру (а.с. 13). Однак, по спливу двох місяців, як судове рішення набрало законної сили, але відповідач не виконує його. У зв'язку з підвищенням розміру мінімальної заробітної плати з 01.12.2013 р. збільшилась і суддівська винагорода працюючого судді, згідно ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VІ від 07.07.2010 р. 11.12.2013 р., позивач знову звернувся до відповідача з письмовою заявою про здійснення чергового перерахунку та виплату щомісячного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% грошового утримання працюючого на відповідній посаді судді згідно вищевказаної довідки Апеляційного суду Кіровоградської області № 152 від 29.11.2013 року без обмеження граничного розміру (а.с. 14-15). Однак, своїм листом № 42/Т-04 від 24.12.2013 р., відповідач знову безпідставно відмовив позивачу у перерахунку щомісячного грошового утримання, незважаючи на вимоги Закону і вказаного судового рішення (а.с. 16-18). У зв'язку з викладеним, вважаю, що письмова відмова відповідача в перерахунку позивачу щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці є неправомірною і такою, що суперечить приписам Конституції України і законам України. З позову вбачається, що вимушено і безрезультатно спілкуючись з представниками відповідача з приводу перерахунку і виплати позивачу вищевказаного грошового утримання і враховуючи численні письмові відмови відповідача, останній зазнав глибоких моральних і душевних страждань та переживань, які на думку суду, слід задовольнити частково, з урахуванням виваженості та справедливості у розмірі 1000 грн. Крім цього, відповідно до приписів ст. 256 КАСУ, слід негайно виконати постанову суду щодо перерахунку та виплати грошового утримання позивача у межах суми стягнення за один місяць. Відповідно до ч. 3 ст. 94 КАСУ, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог. Таким чином рахую, що відповідач безпідставно допустив звуження змісту та обсягу прав та свобод позивача, передбачених ст. 22 Конституції України, якою передбачено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів - не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Результат розгляду: partial