Рішення адміністративного суду від 2014-01-24 00:00:00+02

24 грудня 2013 року [PERSON] звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Відділ державної виконавчої служби Лубенського міськрайонного управління юстиції, третя особа - реєстраційна служба Лубенського міськрайонного управління юстиції про визнання неправомірними дій державного виконавця щодо внесення в постанову про відкриття виконавчого провадження № 29089790 від 05.10.2011 вказівки адреси боржника [ADDRESS], зобов'язавши його виключити цю адресу з постанови. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на момент винесення оскаржуваної постанови будинок [ADDRESS] належав не [PERSON], а [PERSON] В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надіславши клопотання про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову заперечує. Третя особа також в судове засідання не з'явилася, надіславши клопотання про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення представників позивача та дослідивши матеріали справи суд встановив наступне. 19.09.2011 Лубенським міськрайонним судом Полтавської області видано виконавчий лист № 2 - 1563/09 про стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості по позиці в сумі 76 248 грн. (а.с. 52). На підставі заяви [PERSON] від 30.09.2011 (а.с. 51) державним виконавцем ВДВС Лубенського МУЮ відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2 - 1563 від 28.09.2011 та накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON], [ADDRESS]. Дізнавшись про існування оскаржуваної постанови під час розгляду адміністративної справи № 816/6395/13-а позивач звернувся до суду, вважаючи неправомірними дії відповідача в частині зазначення в постанові вищевказаної адреси боржника. Перевіряючи правомірність позовних вимоги суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Згідно ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова. З письмових заперечень відповідача вбачається, що адресу боржника [PERSON], [ADDRESS] державним виконавцем було взято з виконавчого листа Лубенського міжрайонного суду № 2-1563 від 28.09.2011, тому оскаржувані дії вважає правомірними. Як встановлено судом, житловий будинок [ADDRESS] перебуває в володінні [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу від 14.08.2009р. (а.с. 15 - 16), згідно якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку, що знаходиться по зазначеній адресі. Зазначені договори внесені та зареєстровані нотаріусом в Державному реєстрі правочинів. Те, що вказаний будинок [PERSON] після його придбання не був зареєстрований в органах БТІ в передбаченому Законом порядку, в даному випадку не може розглядатися в якості житла боржника чи іншого майна, яким він володіє. Відповідно до частин 3 та 4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Статтею 182 ЦК України передбачена необхідність державної реєстрації прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості. Разом із тим відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Факт проживання позивача за адресою [ADDRESS] підтверджується матеріалами справи, зокрема, довідкою вуличного комітету від 22.11.2011 та витягом з будинкової книги. Таким чином, оскаржувана постанова державного виконавця від 05.10.2011 в частині зазначення адреси боржника [PERSON], [ADDRESS] не відповідає встановленим судом обставинам справи і підлягає скасуванню в зазначеній частині. Обраний позивачем спосіб захисту у вигляді зобов'язання відповідача виключити зазначену адресу з постанови про відкриття виконавчого провадження неналежним, тому суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог і скасувати постанову державного виконавця від 05.10.2011 у вищезазначеній частині. Разом з тим дії державного виконавця щодо зазначення цієї адреси в оскаржуваній постанові суд вважає правомірними з огляду на існування інформації з органів БТІ про реєстрацію житлового будинку по [ADDRESS] за [PERSON] За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно із частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. На підставі викладеного,

Результат розгляду: partial