Рішення адміністративного суду від 2014-03-04 00:00:00+02

Між позивачем, як покупцем, та Salmones Camanchaca S.A., як продавцем, 25 липня 2013 року укладено генеральний контракт № 04, за умовами якого продавець зобов'язався за окремими замовленнями покупця поставити та передати у власність товар, а саме рибні та морепродукти, а покупець - прийняти його. На підставі контракту та інвойсу від 17 вересня 2013 року № 6123 на митну територію України ввезено товар, а саме: заморожену форель, без голови, потрошену, Індастріал В 2-4 фунта (0,9-1,8 кг), 20500,00 кг, запаковану у 820 коробок, контейнер № PONU 489213-2, термограф № 3464340367, проформа № FC033-13 від 30 липня 2013 року (далі - товар). В подальшому, позивачем надано відповідачу електронну митну декларацію № 100270004/2013/265827 (далі - декларація) та відповідний пакет документів, необхідних для митного оформлення товару, а саме: картку обліку особи, яка здійснює операції з товарами від 06 листопада 2013 року № 100/2013/0005211, міжнародну автомобільну накладну від 13 листопада 2013 року № 24800, коносамент від 21 жовтня 2013 року № 866141321, документ, що підтверджує вартість страхування від 11 листопада 2013 року № 5, прейскурант (прайс-лист) виробника товару від 17 вересня 2013 року, рахунок-фактуру від 17 вересня 2013 року № 6123, контракт, договір про надання послуг митного брокера від 25 жовтня 2013 року № 7/8-35, ветеринарні свідоцтва від 14 листопада 2013 року Щ-30 № 223990, висновок державної санітарно-епідеміологічної експертизи від 21 жовтня 2013 року № 05.03.02-03/945556, сертифікат відповідності від 14 листопада 2013 року UA1.049.Х013133-13, декларацію виробника від 17 вересня 2013 року, інформацію про позитивні результати здійснення санітарно-епідеміологічного контролю товару від 13 листопада 2013 року № 2730, інформацію про позитивні результати здійснення радіологічного контролю товару від 11 листопада 2013 року № 94103, резервну позицію від 26 липня 2001 року № 915, міжнародний ветеринарний сертифікат від 17 вересня 2013 року № 410946, сертифікат про походження товару загальної форми від 17 вересня 2013 року № 410946, № копію митної декларації країни відправлення від 04 вересня 2013 року № 5563143-3, декларацію. Відповідачем не прийнято визначену у декларації митну вартість товару у зв'язку з тим, що надані позивачем документи містять неповні відомості. Крім того, у наданих документах містяться розбіжності. У зв'язку з викладеним, відповідачем: проведено перевірку розрахунку, здійсненого позивачем, та наявності або відсутності застережень щодо застосування методу визначення митної вартості за ціною договору (контракту); здійснено контроль наявності в підтверджуючих документах усіх відомостей у кількісному виразі, використаних при обчисленні митної вартості; проведено консультації із позивачем з метою обґрунтованого вибору методу визначення митної вартості на підставі інформації, яка наявна у позивача та відповідача. У ході проведення консультацій позивача зобов'язано протягом десяти календарних днів надати відповідачу додаткові документи, а саме: каталоги, прейскуранти, прайс-листи виробника товарів; висновки про якісні та кількісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями; інформацію біржових організацій про вартість товару або сировини; виписку з бухгалтерської документації та інші (за наявності) платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування. З наявної у матеріалах справи копії листа позивача від 09 грудня 2013 року вбачається, що на вказану вимогу позивачем додатково надано відповідачу платіжні доручення в іноземній валюті від 08 жовтня 2013 року № 3 та від 04 грудня 2013 року № 25, видаткову накладну від 06 грудня 2013 року № 6 та податкову накладну від 06 грудня 2013 року № 5. Будь-яких інших документів позивачем не надано. Слід зазначити, що позивачем не заперечувався факт проведення консультацій із відповідачем. У зв'язку з викладеним, як з'ясовано у ході судового розгляду справи, відповідачем прийнято оскаржувані рішення. Суд не погоджується з доводами представників позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, виходячи з оцінки наявних у матеріалах справи доказів та аналізу наступних положень і обставин. Так, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 7, п. 24 ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 318, ч. 1 ст. 246, ч. 1 ст. 248, ч. 1 ст. 257, ч. 6 ст. 264 Митного кодексу України (далі - МК України), встановлені порядок і умови переміщення товарів через митний кордон України, їх митний контроль та митне оформлення, застосування механізмів тарифного і нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, справляння митних платежів, ведення митної статистики, обмін митною інформацією, ведення Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності, здійснення відповідно до закону державного контролю нехарчової продукції при її ввезенні на митну територію України, запобігання та протидія контрабанді, боротьба з порушеннями митних правил, організація і забезпечення діяльності органів доходів і зборів та інші заходи, спрямовані на реалізацію державної політики у сфері державної митної справи, становлять державну митну справу. Державна митна справа здійснюється з додержанням прийнятих у міжнародній практиці форм декларування товарів, методів визначення митної вартості товарів, систем класифікації та кодування товарів та системи митної статистики, інших загальновизнаних у світі норм і стандартів. Митний контроль - сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку. Митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України. Метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів. Митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію. Декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії. Митна декларація приймається для митного оформлення, якщо вона подана за встановленою формою, підписана особою, яка її подала, і перевіркою цієї декларації встановлено, що вона містить всі необхідні відомості і до неї додано всі документи, визначені цим Кодексом. Факт прийняття митної декларації засвідчується посадовою особою органу доходів і зборів, яка її прийняла, шляхом проставлення на ній відбитка відповідного митного забезпечення та інших відміток (номера декларації, дати та часу її прийняття тощо), у тому числі з використанням інформаційних технологій. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 54 МК України, контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у ч. 1 ст. 58 цього Кодексу. За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень ст. 55 цього Кодексу. Відповідно до п. 6 Указу Президента України від 25 серпня 1994 року № 475/94 "Про заходи щодо запобігання експорту товарів походження з України за цінами, що можуть розглядатися як демпінгові, та врегулювання торговельних спорів", при здійсненні суб'єктами підприємницької діяльності України експортних та імпортних операцій безпосередньо або через зовнішньоторговельного посередника, контрактні (зовнішньоторговельні) ціни мають відповідати цінам, що склалися чи складатимуться на відповідний товар на ринку експорту чи імпорту на момент здійснення експортної, імпортної операції. Відповідальність за обґрунтування цін за зовнішньоекономічними контрактами покладається на суб'єктів підприємницької діяльності. Згідно зі ст.ст. 49, 57, ч.ч. 1-3 ст. 53, ст. 266 МК України, митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний. Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту є перший метод - за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується, лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу. У випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у ч.ч. 5 і 6 ст. 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об'єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування. У разі якщо документи, зазначені у ч. 2 цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов'язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов'язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов'язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини. На декларанта покладений обов'язок надати митному органу передбачені законодавством документи і відомості, необхідні для виконання митних процедур. У постанові Верховного Суду України від 10 квітня 2012 року у справі №21-52а12 зазначено, що митні органи мають виключну компетенцію в питаннях перевірки та контролю правильності обчислення декларантом митної вартості і з цією метою мають повноваження витребовувати додаткові документи для перевірки правильності зазначеної митної вартості товару в разі наявності підстав для сумніву в правильності митної оцінки товару, що переміщується через митний кордон України. Митниця може вимагати, а суб'єкт господарювання має надати лише належні документи для перевірки та підтвердження правильності зазначеної митної вартості товару. Надання неналежних документів не може вважатися виконанням вимог Митниці щодо підтвердження митної вартості товарів. У ході розгляду справи суду, як і відповідачу під час митного оформлення, не надано страхових документів та документів, які містять відомості про вартість страхування, хоча ч. 2 ст. 53 МК України, у якій міститься перелік документів, надання яких для митного оформлення є обов'язковим, чітко передбачено, що на підтвердження митної вартості товару, якщо здійснювалося страхування, декларант повинен надати страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування. Слід зазначити, що факт здійснення страхування товару підтверджується наявною у матеріалах справи копією листа позивача від 11 листопада 2013 року № 5, у якому зазначено, що контейнер PONU4892132 по коносаменту 866141321 додаткового страхувався. Страхова премія склала 622,66 грн. У ході розгляду справи судом також з'ясовано, що сума, зазначена у додатково наданих позивачем для митного оформлення платіжних дорученнях, а саме у загальному розмірі 104000,00 доларів США, перевищує суму, зазначену в інвойсі, у розмірі 82000,00 доларів США. Крім того, у ході судового розгляду справи представник відповідача пояснив, що прайс-лист, наданий позивачем для митного оформлення, містить тільки одну позицію, у той час як в інвойсі-проформі № FC033-13 до контракту зазначено інформацію про наявність у виробника мороженої риби різної якості, ваги та ціни. Викладені обставини, за переконанням відповідача, свідчать про суб'єктивну спрямованість прайс-листа, а тому інформація, яка міститься у ньому, не може розглядатися як підтвердження заявленої митної вартості товару. Разом з тим, суд зазначає, що представниками позивача у ході судового розгляду справи надано суду також інший прайс-лист, у якому міститься інформація щодо декількох товарів виробника. Згідно з ч. 2 ст. 58 МК України, метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов'язковою при її обчисленні. Доводи представників позивача щодо неправомірності застосування відповідачем резервного методу визначення митної вартості товару суд вважає безпідставними, оскільки у графі 33 оскаржуваного рішення обґрунтовано неможливість застосування попередніх методів визначення митної вартості. Таким чином, з аналізу викладених положень та обставин вбачається, що дії відповідача щодо визначення митної вартості товару є законними та такими, що відповідають законодавству, а тому відсутні підстави для визнання протиправним та скасування оскаржуваних рішень. Стосовно вимоги позивача про стягнення із Державного бюджету України через третю особу коштів, надмірно сплачених позивачем при митному оформленні товару, суд зазначає наступне. У постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2013 року у справі № 21-439а13 зазначено, що питання контролю правильності обчислення декларантом митної вартості, як і визначення методу її обчислення у встановленому законом порядку в разі виникнення обґрунтованого сумніву, відносяться до виключної компетенції митних органів. Тому, суди не вправі підміняти митний орган, стягуючи з державного бюджету надмірно сплачену з такої вартості суму ПДВ, фактично визначаючи при цьому інший метод обчислення митної вартості. Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80) 2 "Щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень", прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-му засіданні заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства. Під дискреційними повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, визначених законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення. Таким чином, враховуючи викладені положення і обставини та зважаючи, що у задоволенні основних позовних вимог судом відмовляється, у суду відсутні підстави для задоволення заявленої вимоги про стягнення із Державного бюджету України через третю особу коштів, надмірно сплачених позивачем при митному оформленні товару. Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів. На підставі викладених положень та обставин суд прийшов до висновку, що позов товариства з обмеженою відповідальністю "Горизонт Фіш" до Київської міжрегіональної митниці Міндоходів, третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України у місті Києві, про визнання протиправними дій та скасування рішень відповідача, а також з інших питань є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню повністю. Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. У зв'язку з ухваленням судового рішення на користь суб'єкта владних повноважень та відсутністю з його сторони судових витрат, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

Результат розгляду: denied