Рішення адміністративного суду від 2014-03-26 00:00:00+02

06 березня 2014 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов позов управління пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Луганська до Ленінського відділу Державної виконавчої служби Луганського міського управління юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Громадська організація Луганське обласне Відділення Всеукраїнської Громадської організації «Антикорупційний форум» про визнання дій неправомірними, скасування постанови від 11.02.2014 року ВП №4199909 В обґрунтування позовних вимог зазначив, що постановою державного виконавця Ленінського відділу Державної виконавчої служби Луганського міського управління юстиції від 11.02.2014 р. відмовлено у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання рішення №142 про застосування фінансових санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне неперерахування) страхувальниками страхових внесків, у тому числі донарахованих страхувальниками або органом Пенсійного фонду, виданого Управлінням Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Луганська 19.01.2012 року про застосування до Громадської організації Луганське обласне Відділення Всеукраїнської Громадської організації «Антикорупційний форум» штрафу в розмірі 225, 06 грн. та пені у розмірі 62, 79 грн. Оскаржувана постанова надійшла до управління 25.02.2014 р., що підтверджується копією супровідного листа. Позивач не погоджується з зазначеною постановою і вважає її такою, що прийнята з порушенням норм Закону України «Про виконавче провадження», виходячи з наступного. Підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження зазначено недійсність свідоцтва про державну реєстрацію боржника. За висновками державного виконавця зазначена обставина підпадає під дію п.8 ч.1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», на підставі якої і винесено оскаржувану постанову. Проте, відповідно до п.8 ч.1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження. Представники сторін у судове засідання не з'явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник відповідача надав заперечення на адміністративний позов, в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с.18). Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням №142 про застосування фінансових санкцій та нарахування пені за несплату (неперерахування) або несвоєчасну сплату (несвоєчасне неперерахування) страхувальниками страхових внесків, у тому числі донарахованих страхувальниками або органом Пенсійного фонду, виданим Управлінням Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Луганська 19.01.2012 року застосовано до Громадської організації Луганське обласне Відділення Всеукраїнської Громадської організації «Антикорупційний форум» штраф в розмірі 225, 06 грн. та пеню у розмірі 62, 79 грн. (а.с.4) 11.02.2014 р. державним виконавцем Ленінського відділу Державної виконавчої служби Луганського міського управління юстиції Коляденко Е.А. прийнято постанову, якою відмовлено у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання Рішення №143 від 19.01.2012 року, виданого УПФУ в Ленінському районі м. Луганська про стягнення з Громадської організації Луганське обласне Відділення Всеукраїнської Громадської організації «Антикорупційний форум» на користь управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Луганська заборгованості у сумі 277, 85 грн. (а.с.3). Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправною та скасування постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження, суд виходить з того, що оскаржувана постанова не відповідає вимогам п. п. 1, 2 ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідно до частини 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з п. п. 1, 2 ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою повноваження надано. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до вимог ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець крім іншого зобов'язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом. Як встановлено з матеріалів справи підставою відмови у відкритті виконавчого провадження є недійсність свідоцтва про державну реєстрацію боржника, внаслідок чого припинення діяльності здійснюється у порядку та відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», оскільки норми Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» є спеціальним відносно Закону України «Про виконавче провадження», і тому для здійснення заходів примусового виконання в межах виконавчого провадження відсутні правові підстави (а. с. 3). Проте, суд не погоджується із такими висновками відповідача, виходячи з наступного. За висновками державного виконавця зазначена обставина підпадає під дію п.8 ч.1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», на підставі якої і винесено оскаржувану постанову. Відповідно до п.8 ч.1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження. Суд зазначає, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців в реєстрі відсутній запис про перебування юридичної особи в процесі припинення, про державну реєстрацію припинення юридичної особи в результаті ліквідації в реєстрі відсутній (а.с.16-17). Згідно ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців" юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов'язків іншим юридичним особам - правонаступникам у результаті злиття, приєднання, поділу, перетворення (реорганізації) або в результаті ліквідації за рішенням, прийнятим засновниками (учасниками) юридичної особи або уповноваженим ними органом, за судовим рішенням або за рішенням державного органу, прийнятим у випадках, передбачених законом. Частина 2 ст. 33 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців" зазначає, що юридична особа є такою, що припинилася, з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи. Суд зазначає, що внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відомостей про припинення юридичної особи за рішенням її засновків є одним із етапів процесу ліквідації юридичної особи, визначеного ст.ст. 34-36 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців". Статтею 35 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" визначено порядок внесення до Єдиного державного реєстру запису про рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи. Згідно ч.2 ст. 35 цього Закону з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу щодо припинення юридичної особи забороняється проведення державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи, щодо якої прийнято рішення щодо припинення; внесення змін до Єдиного державного реєстру щодо відомостей про відокремлені підрозділи, крім відомостей про їх закриття; проведення державної реєстрації юридичної особи, засновником (учасником) якої є юридична особа, щодо якої прийнято рішення щодо припинення; проведення державної реєстрації змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі, про місцезнаходження юридичної особи. Для проведення державної реєстрації припинення юридичної особи в результаті її ліквідації голова ліквідаційної комісії, уповноважена ним особа або ліквідатор після закінчення процедури ліквідації, передбаченої законом, але не раніше закінчення строку заявлення вимог кредиторами повинен подати (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) державному реєстраторові необхідні документи. Як вже було зазначено судом, запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців в результаті ліквідації відсутній, а тому законних підстав для винесення постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження у державного виконавця не було. Таким чином, суд вважає, що при вирішенні питання про відмову у відкритті виконавчого провадження відповідачем безпідставно зроблено висновок про неможливість здійснення заходів виконання рішення №143 від 19.01.2012. За таких обставин суд дійшов висновку про неправомірність відмови відповідачем у відкритті виконавчого провадження з виконання рішення №143 від 19.01.2012 виданого УПФУ в Ленінському районі м. Луганська та скасування оскаржуваної постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 11.02.2014 ВП №41999093. Щодо вимоги позивача про зобов'язання відповідача відкрити виконавче провадження, суд вважає її такою, що не підлягає задоволенню, оскільки після скасування судом постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження відповідач повинен відкрити виконавче провадження в силу Закону України "Про виконавче провадження", а обов'язковість виконання судового рішення встановлена безпосередньою Конституцією України та статтею 11 Закону України "Про виконавче провадження", а отже не потребує додаткового зобов'язання судовим рішенням. За наслідками цього рішення суду відповідач повинен самостійно, без додаткового зобов'язання, після отримання від позивача заяви про примусове виконання та виконавчого листа відкрити виконавче провадження і вжити всіх необхідних заходів для його виконання. Слід, окремо зазначити, що у разі наявності незрозумілості або певних ускладнень у виконанні судового рішення державний виконавець наділений правом звертатися до суду з заявами про встановлення або зміну способу та порядку виконання рішення. За таких обставин позов підлягає частковому задоволенню. Згідно ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка є суб'єктом владних повноважень, питання про перерозподіл судових витрат не розглядається.

Результат розгляду: partial