Рішення адміністративного суду від 2014-03-04 00:00:00+02

Чорнобаївський районний центр зайнятості (далі - Позивач) звернувся до Чорнобаївського районного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач) про стягнення виплаченої допомоги по безробіттю в розмірі 2 263,74 грн. Постановою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 10 грудня 2013 року адміністративний позов задоволено частково, стягнуто з Відповідача допомогу по безробіттю в сумі 1 719,74 грн. Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з»явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином відповідно до вимог ст.35 КАС України. Відповідно п.2 ч.1 ст.197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку про можливість розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Згідно ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги частково, мотивував своє рішення тим, що допомога по безробіттю за квітень 2013 року в сумі 544,00 грн виплачена Відповідачу правомірно, оскільки в цей час він не працював та не отримував доходу. Проте, колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалам справи, 27.02.2013 року Відповідач звернувся до Позивача із заявою про вирішення питання його працевлаштування та надання статусу безробітного відповідно Закону України «Про зайнятість населення». 06.03.2013 року Відповідач подав заяву про призначення допомоги по безробіттю. 24.07.2013 року наказом №130724 Відповідач знятий з обліку на підставі поданої ним заяви про відмову від послуг Державної служби зайнятості. Частиною 1 статті 4 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, що до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою. Згідно п.3 Порядку реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.02.2007 року №219 (далі - Порядок), реєстрація та облік громадян, які звертаються за сприянням у працевлаштуванні, проводяться державною службою зайнятості за місцем їх проживання за умови предявлення паспорта і трудової книжки, а в разі потреби також військового квитка, диплома або іншого документа про освіту. Відповідно п.12 Порядку для одержання статусу безробітного, громадянин особисто подає у день, що настає після закінчення встановленого строку пошуку підходящої роботи, до центру зайнятості відповідну заяву та письмову інформацію про те, що він не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів і не зареєстрований як фізична особа-підприємець. Частинами 2, 3 статті 36 Закону України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» встановлено, що застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобовязані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обовязків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Фонд має право, зокрема, стягувати відповідно до закону кошти Фонду, виплачені особам, зареєстрованим як безробітні, у вигляді матеріального забезпечення на випадок безробіття та витрачені на надання соціальних послуг безробітним у разі встановлення факту їх отримання на підставі недостовірних відомостей, поданих особою (абз.5 ч.1 ст.34 Закону України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»). Відповідно акту №933 від 02.08.2013 року Відповідач за період з 03.05.2012 року по 31.03.2013 року виконував роботи, обумовлені договором №289/05/12 від 03.05.2012 року та отримував винагороду за виконані роботи згідно актів виконаних робіт. Між тим в заяві про надання статусу безробітного від 27.02.2013 року Відповідач зазначає, що немає постійного або тимчасового заробітку, в тому числі і за договорами цивільно-правового характеру та інше. Отже, на момент отримання Відповідачем статусу безробітного між ним та ТОВ «ДПЗКУ МТС» було укладено цивільно-правовий договір №298/05/12 від 03.05.2012 року, а тому в період дії вказаного договору Відповідач не мав право на отримання статусу безробітного та, відповідно, отримання допомоги по безробіттю за період з 06.03.2012 року по 24.07.2013 року в сумі 2 263,63 грн. З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку про помилковість рішення суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог лише в частині стягнення з Відповідача допомоги по безробіттю в сумі 1 719,74 грн. Згідно зі ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Відповідно до п.3 ч.1 ст.198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду, суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати її та прийняти нову постанову суду. За ч.1 ст.202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови було неповно з`ясовано обставини справи та порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, постанову суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нову, якою задовольнити адміністративний позов повністю.

Результат розгляду: partial