Рішення адміністративного суду від 2014-03-12 00:00:00+02

10 січня 2014 року до Київського окружного адміністративного суду звернувся [PERSON] із позовом до Відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Головного управління юстиції у Київській області (Відділ державної виконавчої служби, ВДВС) про зобов'язання вчинити дії по зняттю арешту з належного йому майна та внесення інформації про це до відповідних інформаційних реєстрів. Зазначав, що постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції від 17 вересня 2003 року накладено арешт на майно [PERSON], [INFO]. У процесі практичної реалізації положень такої постанови посадовими особами державної виконавчої служби помилково накладено арешт на майно позивача - [PERSON], [INFO], що потягло за собою неможливість реалізації правомочностей права власності позивача. Посилаючись на порушення відповідачем положень Закону України «Про виконавче провадження», просив зобов'язати Відділ державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції зняти арешт з належного позивачеві майна, в тому числі однієї дев'ятої частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та ініціювати питання про внесення до інформаційних реєстрів, які використовуються ВДВС, відомостей про це. У судовому засіданні позивач та його представник адміністративний позов підтримали повністю і просили його задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, направив клопотання про розгляд справи без його участі; також зазначив про відсутність у такому Відділі державної виконавчої служби виконавчих проваджень, стороною в яких є [PERSON]. У той же час, жодних заперечень і витребовуваних судом документів надано не було. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, виходячи із такого. 17 вересня 2003 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Головного управління юстиції у Київській області винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно, що належить [PERSON], [INFO], а також заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить такій особі. Судом встановлено, що позивач - [PERSON], [INFO], реалізуючи своє право на розпорядження належним йому, на підставі договору дарування №2-2711 від 18 травня 1993 року, майном, а саме - однією дев'ятою житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] дізнався про факт існування арешту та заборони відчуження стосовно такого майна. Для з'ясування законності підстав накладення вказаного арешту позивач звернувся до органів виконавчої служби та нотаріату. Листом Відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції від 21 серпня 2013 року за №5653 надано відповідь про те, що згідно Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень виконавчі провадження щодо [PERSON], [INFO], у такому відділі, станом на 21 серпня 2013 року, - не перебувають (а.с.12). Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою, листом №1470/01-16 від 26 вересня 2013 року, позивача, у відповідь на його звернення, повідомлено, що в архівних документах нотаріальної контори є постанова державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17 вересня 2003 року, яка стала підставою для накладення арешту на майно [PERSON] [INFO] (а.с.14). 29 жовтня 2013 року позивач звернувся до Відділу державної виконавчої служби з вимогою скасувати помилково накладений арешт на його майно. Відповідач, у свою чергу, у листі №7898 від 12 листопада 2013 року, вказав, що вирішити питання стосовно скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17 вересня 2003 року не є можливим, оскільки матеріали виконавчого провадження, за яким боржником є [PERSON], [INFO], - знищено у відповідності із пунктом 9.9 розділу 9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №2274/5 від 25 грудня 2008 року (а.с.13). Позивач звернувся і до комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» із проханням надати довідку про те, чи накладався арешт на майно, належне [PERSON], [INFO], який проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.37). На таке звернення отримано відповідь (лист №99 від 11 березня 2014 року) про те, що відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи, 17 вересня 2003 року державним виконавцем ВДВС Києво-Святошинського районного управління юстиції було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження на все майно, яке належить [PERSON], [INFO] (а.с.38). Судом також встановлено, що у постанові про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17 вересня 2003 року міститься посилання на майно боржника - [PERSON], [INFO] - 1/6 будинку по вулиці [ADDRESS] Однак, як вбачається із паспорта позивача - [PERSON], [INFO], місцем його реєстрації є [ADDRESS] Крім того, згідно договору дарування №2-2711 від 18 травня 1993 року (а.с.16-17), [PERSON], [INFO], є власником 1/9 частини житлового будинку у [ADDRESS] При цьому, [PERSON], [INFO], не був стороною виконавчого провадження, у межах якого винесено постанову про арешт майна. Відповідачем також повідомлено, що станом на 12 березня 2014 року на виконанні у ВДВС Києво-Святошинського районного управління юстиції не перебувають виконавчі провадження, стороною за якими є [PERSON] (а.с.36). У зв'язку із цим суд констатує, що постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17 вересня 2003 року, якою накладено арешт на майно [PERSON], [INFO], застосовано до особи, яка не була стороною виконавчого провадження, у межах якого її винесено, а саме - [PERSON], [INFO]. Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке. За приписами статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадови особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За правилами статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Державний виконавець роз'яснює особам, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до проведення виконавчих дій, їхні права згідно з вимогами цього Закону. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом. Як передбачає стаття 7 цього ж Закону (у редакції на час винесення постанови про арешт майна) державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права у точній відповідності із законом і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів громадян і юридичних осіб. За змістом статей 10, 11 Закону України «Про виконавче провадження», у тій же редакції, учасниками виконавчого провадження є державний виконавець, сторони, представники сторін, експерти, спеціалісти, перекладачі. Сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Питання арешту майна боржника на час винесення згаданої вище постанови врегульовувалося статтею 55 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції на дату її винесення).Так, арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов'язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копія постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника не пізніше наступного після її винесення дня надсилається боржнику та відповідно до банків чи інших фінансових установ або органів, зазначених у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена боржником начальнику відповідного відділу державної виконавчої служби або до суду у 10-денний строк. Арешт застосовується: 1) для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації; 2) для виконання рішення про конфіскацію майна боржника; 3) при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб. У відповідності із пунктом 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25 грудня 2008 року №2274/5 строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік. Згідно із пунктом 9.10 такого Порядку завершені виконавчі провадження включаються в акт про вилучення виконавчих проваджень для знищення, якщо передбачений для них строк зберігання закінчився до 1 січня року, в якому складений акт. Виконавчі провадження, строки зберігання яких закінчилися, підлягають знищенню після затвердження акта про вилучення виконавчих проваджень для знищення керівником органу державної виконавчої служби, підпис якого скріплюється печаткою. За змістом статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. За нормами частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Суд підкреслює, що у випадку, який розглядається, мало місце застосування постанови про арешт майна та заборони його відчуження саме до позивача, у той час як стороною у виконавчому провадженні і адресатом накладення стягнення була інша особа ([PERSON], [INFO]). Тобто під час практичної реалізації постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 17 вересня 2003 року відбулося помилкове накладення арешту на майно позивача, який не був стороною виконавчого провадження у межах якого накладався арешт. Таким чином, у зв'язку із вказаною помилкою відбулось безпідставне накладення арешту на майно позивача. До цього ж, суд звертає увагу і на ту обставину, що матеріали виконавчого провадження, у якому і було накладено арешт, - знищено. При цьому, із аналізу наведених положень Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби та статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» випливає, що знищуватися можуть лише завершені виконавчі провадження, а завершення таких проваджень передбачає у тому числі і зняття арешту. Разом із тим, оскільки відповідний арешт стосувався [PERSON], 19 квітня 1975 року, який не є особою, яка бере участь у справі, у випадку, який розглядається, суд не розглядає питання про скасування постанови про накладення відповідного арешту. За правилами частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Це покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Суд наголошує, що у цьому випадку орган державної виконавчої служби не надав заперечень на адміністративний позов, що також, саме по собі, є підставою для задоволення позову. На підставі викладеного та оцінюючи у сукупності встановлені обставини і перевівши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог. Суд зазначає, що вимога про зняття арешту із належної позивачу однієї дев'ятої частини житлового будинку, розташованого у [ADDRESS] є складовою вимоги про зняття арешту з його майна, у зв'язку із чимвважає за необхідне у резолютивній частині рішення викласти відповідні вимоги об'єднано, щодо майна, належного на праві приватної власності [PERSON], [INFO]. Як встановлює частина перша статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір у сумі 78,82 грн. згідно квитанцій №16272 від 10 січня 2014 року та №14695 від 19 листопада 2013 року, доказів понесення інших судових витрат не надано. Тому, судові витрати щодо сплати судового збору у вказаній сумі підлягають присудженню на користь позивача.

Результат розгляду: granted