Рішення адміністративного суду від 2014-02-24 00:00:00+02

До суду звернувся [PERSON] з адміністративним позовом до Управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області, Одеського слідчого ізолятора Управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області про скасування пункту 1 наказу Управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області №438 від 19.11.2013 року як незаконного, зобов'язання поновити [PERSON] на посаді оперуповноваженого оперативного відділу Одеського слідчого ізолятора Управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області [PERSON], зобов'язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.11.2013 року по день винесення рішення судом. Позивач адміністративний позов підтримав, на заявлених вимогах наполягав з підстав, викладених у позові, оскільки оскаржуваний наказ є безпідставним, прийнятий без врахування всіх обставин, які свідчать про відсутність умисних дій позивача, спрямованих на підрив авторитету пенітенціарної служби, а тому оскаржуваний наказ має бути скасований, позивач має бути поновлений на попередній посаді та відповідачем має бути виплачений йому середній заробіток за час вимушеного прогулу. Представник Управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов (аркуші справи 37-40), оскільки позивачем допущені порушення в організації несення служби, що призвело до скоєння втечі з під варти засудженого, а тому оскаржуваний наказ прийнятий обґрунтовано та з дотриманням вимог законодавства. Представник Одеського слідчого ізолятора Управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених в письмових запереченнях (аркуші справи 113-115), оскільки позивач правомірно звільнений з органів внутрішніх справ, його вина в дисциплінарному проступку доведена, а тому не має підстав для поновлення його на попередній посаді та відшкодування грошового утримання за час вимушеного прогулу. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представників відповідачів, обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, докази, якими вони підтверджуються, суд дійшов висновку, що адміністративний позов не підлягає задоволенню повністю з наступних підстав. [PERSON] з 20.12.2012 року проходив службу в Управлінні Державної пенітенціарної служби України в Одеській області на посаді оперуповноваженого оперативного відділу Одеського слідчого ізолятора УДПтС в Одеській області, що підтверджується послужним списком (аркуші справи 42-46). Наказом начальника Одеського слідчого ізолятора Управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області №392 від 14.11.2013 року, за грубі порушення в організації несення служби та допущення надзвичайної події під час виконання обов'язків начальника варти по охороні засудженого, що призвели до негативних наслідків, вирішено клопотати перед начальником ДПтСУ в Одеській області звільнити старшого лейтенанта внутрішньої служби [PERSON] (аркуші справи 85-87). Підставою для таких дій став висновок службового розслідування по факту грубого порушення 13.11.2013 року порядку несення служби особовим складом варти по охороні засудженого [PERSON], [INFO], в МКЛ №1 м. Одеси, затверджений 14.11.2013 року начальником ОСІ ДПтСУ в Одеській області (аркуші справи 70-72). За результатами розгляду матеріалів службового розслідування обставин скоєння втечі з-під варти засудженого [PERSON], комісією управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області, діючою відповідно до Наказу №470 від 13.12.2012 року, 19.11.2013 року складений висновок про притягнення начальника варти - оперуповноваженого оперативного відділу Одеського слідчого ізолятора управління ДПтС України в Одеській області старшого лейтенанта внутрішньої служби [PERSON] до дисциплінарної відповідальності за незадовільну організацію несення служби, не забезпечення належної охорони засудженого (аркуші справи 88-97, 104). На підставі зазначеного висновку, Управлінням Державної пенітенціарної служби України в Одеській області за наказом №438 від 19.11.2013 року позивача звільнено з органів Державної кримінально-виконавчої служби України (аркуші справи 98-103). За поданням начальника Одеського слідчого ізолятора УДПтС в Одеській області зазначений наказ реалізований наказом Управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області №52 о/с від 21.11.2013 року, за яким старшого лейтенанта внутрішньої служби [PERSON], оперуповноваженого оперативного відділу Одеського слідчого ізолятора УДПтС в Одеській області, звільнено у запас ЗС України за дискредитацію на підставі п. 66 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України» (аркуші справи 107, 108). Як вбачається з висновків службових розслідувань, звільненню позивача із займаної посади передували події, які сталися близько о 03 год. 10 хв. 13.11.2013 року, а саме: з палати №1 терапевтичного відділення клінічної лікарні №1 м. Одеси, скориставшись відсутністю нагляду з боку особового складу варти, скоїв втечу з-під варти, спорядженої від Одеського слідчого ізолятора, засуджений [PERSON] Начальником варти по охороні ув'язнених (засуджених) в лікувальних закладах МОЗ в період з 08 год. 00 хв. 12.11.2013 року по 08 год. 00 хв. 13.11.2013 року був призначений старший лейтенант внутрішньої служби [PERSON] (аркуш справи 49). Зазначену подію охарактеризовано як надзвичайну, причинами та умовами якої стало незадовільне несення служби в складі варти по охороні засудженого та особиста недисциплінованість начальника варти. Позивач заперечує проти такого висновку та вважає його звільнення незаконним, посилаючись на порушення керівництвом плану охорони засуджених та ув'язнених у лікувальних закладах МОЗ України Одеського слідчого ізолятора в частині призначення осіб в складі варти у меншій кількості, ніж передбачено планом, неврахування керівництвом поганого самопочуття позивача та вжиття ним всіх передбачених дій, спрямованих на пошук та затримання ув'язненого, що мало бути враховано під час прийняття рішення щодо його звільнення. Проте, суд не погоджується з твердженнями позивача та вважає його звільнення з органів Державної кримінально-виконавчої служби України правомірним, виходячи з наступного. Відповідно до п. 66 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України», затвердженого 29 липня 1991 року Постановою Кабінету Міністрів України №114 особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ. При цьому звільнення проводиться з урахуванням вимог пункту 62 цього Положення. Поняття «дискредитація» передбачає вчинення особою вчинку, який ганьбить органи внутрішніх справ України в очах громадськості та який не сумісний з подальшим проходженням служби. При цьому, поняття вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, законодавством не визначено. В кожному конкретному випадку відповідач, як суб'єкт владних повноважень самостійно визначає, чи є конкретне діяння таким, що дискредитує звання рядового і начальницького складу. Тобто, звільнення за дискредитацію звання рядового і начальницького складу є самостійною підставою припинення трудових відносин з працівником органу внутрішніх справ України. Відповідно до Інструкції, начальник варти відповідає за надійну охорону та оборону доручених варті об'єктів, за пропускний режим, рівень готовності особового складу варти до дій за надзвичайних обставин, правильне виконання службових завдань, стан дисципліни, тощо, та повинен, зокрема, робити записи в постовій відомості про всі виявлені недоліки, направляти особисто у визначений час зміну на пости, доповідати про обстановку і результати виконання службових завдань ЧПНСІ не менше як через кожні 2 години, підтримувати зв'язок і взаємодію з ЧПНСІ, не допускати до місця розташування варти нікого, крім осіб, які мають на це право (аркуші справи 61-63). Як вбачається з Журналу 3-13 реєстрації проведення інструктажів особового складу ОСІ УДПтС України в Одеській області, що залучається до складу варт по охороні ув'язнених у лікувальних закладах МОЗ, розпочатого 11.10.2013 року, начальником ОСІ 12.11.2013 року перед залученням варти, зокрема, з [PERSON] проведено відповідний інструктаж та затверджено Постову відомість (аркуші справи 66-68). Відповідно до розпорядку дня особового складу варти, який входить до Плану охорони засуджених та ув'язнених у лікувальних закладах МОЗ України ОСІ (аркуші справи 52-54, 73) при 24-годинному варіанті несення служби начальник відпочиває з 22:00 до 02:00 години. При цьому, позивачем не додержано вказані вимоги, що виразилось у не визначенні ним часу відпочинку варти, порушенні порядку доповіді про обстановку та результати виконання завдань із зазначенням відповідних відомостей у постовій відомості, допуску до місця розташування варти осіб, які не мають на це право, прийнятті та передаванні засудженому речей та допуску до нього сторонніх осіб, порушенні плану охорони засудженого, що стало причинами та умовами, які призвели до надзвичайної події, а саме: 13.11.2013 року, близько о 03 год. 10 хв. з палати №1 терапевтичного відділення клінічної лікарні №1 м. Одеси, скориставшись відсутністю нагляду з боку особового складу варти, засуджений скоїв втечу з-під варти. В ході службового розслідування, у [PERSON], який перебуває на посаді техніка гаражу ОСІ і здійснював 12.11.2013 року перевезення варти та [PERSON], [PERSON], які входили до складу варти, призначеної на чергування в лікувальному закладі з 08:00 години 12.11.2013 року по 08:00 годину 13.11.2013 року відібрані пояснення (аркуші справи 74-80), з яких вбачається, що 12.11.2013 року під час слідування особового складу варти з ОСІ до МКЛ №1 м. Одеси для зміни варт з 09:30 до 10:00 години начальник варти старший лейтенант внутрішньої служби [PERSON] попросив водія службового автомобілю зупинитись біля магазину «Таврія-В», що знаходиться по вул. Скворцова, 4-А, м. Одеса, разом з ним [PERSON] зайшов до магазину, де придбав продукти харчування та пляшку коньяку, ємкістю 0,200 л для вживання під час несення служби. О 10:00 годині особовий склад варти, прийняв під охорону засудженого, який на той час знаходився у палаті №1 МКЛ №1 м. Одеси. Після зміни варт по охороні засудженого, начальник варти перелив придбаний коньяк в пляшку з-під соку та періодичну вживав на протязі несення служби. Крім того, в період з 12:30 по 14:00 годину та о 22:00 годині начальник варти [PERSON] самостійно прийняв продукти від невідомої особи у пакунку з чаєм, термінал мобільний телефон та гроші в сумі 100 грн. і дозволив засудженому користуватися мобільним телефоном у присутності вартових. Згідно пояснень, відібраних у [PERSON] (аркуші справи 83-84), вбачається, що позивач в період несення варти в період часу з 12:00 по 13:00 годину та приблизно о 22:30 годині отримував від невідомої особи продукти харчування для передавання ув'язненому. Приблизно о 01:00 годині позивач дозволив вартовим відпочивати, після чого продовжив виконувати обов'язки по охороні ув'язненого самостійно. О 02:00 годині позивач перевірив застосування наручників та доповів в чергову частині ОСІ та УДПтСУ в Одеській області, після чого вийшов з палати та приблизно о 02:30 годині заснув за межами палати. Вищевикладені обставини також підтверджує сам засуджений, який здійснив втечу, що викладено в його поясненнях (аркуші справи 81-82). Таким чином, позивач порушив інструкцію начальника варти, Інструкцію з організації охорони кримінально-виконавчих установ закритого типу, зокрема, не визначив час відпочинку вартових та себе, не доповідав кожні 2 години про обстановку, прийняв і передав засудженому передачу та дозволив користуватися мобільним телефоном, не ніс службу в палаті та знаходився за її межами, вживав алкогольні напої, заснув під час несення служби, тощо. З позовної заяви та наданих в судовому засіданні пояснень позивача вбачається, що він пов'язує порушення під час варти, які мали негативні наслідки, з погіршенням свого здоров'я, проте зазначені обставини не підтверджуються матеріалами справи, оскільки він знаходився на лікарняному з 01.11.2013 року по 05.11.2013 року, після подій щодо втечі засудженого до лікарні не звертався, дані про те, що позивач доповідав про погане самопочуття до суду не надані (аркуші справи 118, 126-128). Як вбачається з матеріалів справи, при обранні такого виду відповідальності як звільнення позивача, прийнято до уваги наявність у нього дисциплінарного стягнення, а щодо не отримання трудової книжки, не проведення розрахунку, слід зазначити, що згідно наявних в матеріалах справи листів, позивач повідомлявся про звільнення та можливість отримати відповідні документи (аркуші справи 109-110). Щодо тверджень позивача про те, що в його діях відсутні факти дискредитації, суд це твердження не приймає до уваги, оскільки факт вживання алкогольних напоїв під час несення служби, порушення інструкції, про які зазначено вище, наслідки, зокрема, втеча засудженого, підривають авторитет і довіру до Державної пенітенціарної служби України, тобто дискредитують цей орган. Таким чином, всі доводи позивача є необґрунтованими та спростовуються наявними в справі доказами, факт дискредитації доведений відповідачами, а тому наказ про звільнення [PERSON] є правомірним та таким, що не підлягає скасуванню. Згідно із п. 24 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України» у разі незаконного звільнення особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній роботі (посаді), а у разі поновлення на роботі (посаді) орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує питання про виплату особі рядового і начальницького складу середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Однак, оскільки судом не встановлено підстав для визнання незаконним звільнення позивача з органів внутрішніх справ, вимоги щодо поновлення на попередній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також не підлягають задоволеннню. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно із ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає, що вимоги [PERSON] не обґрунтовані, не відповідають вимогам чинного законодавства, у зв'язку із чим не підлягають задоволенню повністю. Судові витрати розподіляються відповідно до приписів ст.94 КАС України.

Результат розгляду: denied