Рішення адміністративного суду від 2014-04-07 00:00:00+03

[PERSON] звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Держземагенства у Рівненській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинення певних дій. Обґрунтовуючи позовні вимоги представник позивача пояснив, що [PERSON] звернулася до Головного управління Держземагенства у Рівненській області із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею не більше 2,0 га на території Глинської сільської ради Здолбунівського району, Рівненської області (за межами населеного пункту). Однак, відповідач відмовив у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою мотивуючи відмову тим, що у графічному матеріалі не було визначено бажане місце розташування запитуваної земельної ділянки. На думку представника позивача, відмова надана із непередбачених законом підстав, а тому є протиправною. Враховуючи наведене, представник позивача просив адміністративний позов задовольнити із підстав зазначених у позовній заяві. Представники відповідача у судовому засіданні проти вимог адміністративного позову заперечили та подали письмові заперечення на позовну заяву, у яких просили у задоволенні вимог адміністративного позову відмовити (а.с. 22-24). Як на підставу заперечень відповідач посилався на те, що на графічному матеріалі не було визначено бажане місце розташування запитуваної земельної ділянки, а жодними нормативно-правовими актами не передбачено право відповідача самому визначати місце розташування вказаної земельної ділянки. Окрім цього, відповідач зазначив, що згідно ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України за наслідком розгляду клопотання дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Відповідно до п. 1.2. Методичних рекомендацій щодо порядку реалізації головними управліннями Держземагентства в областях, містах Києві та Севастополі повноважень з передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність або користування (на безконкурентних засадах) затвердженими наказом Держземагентства України від 28.02. 2013 року № 72 із змінами і доповненнями, внесеними наказом Держземагенства України від 9 квітня 2013 року № 142 рішення територіальних органів про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою чи про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність або користування рекомендується приймати у вигляді наказу. Пунктом 2.6 Методичних рекомендацій передбачено, що при недотриманні однієї із вимог, зазначених у пункті 2.2 цих Методичних рекомендацій, відповідному територіальному органу у cтpoк, що не перевищує п'яти днів, рекомендується інформувати заявника про відмову у наданні відповідного дозволу із зазначенням конкретних причин відмови. Позивача було повідомлено про відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність листом від 30.10. 2013 року № 07-М-233-253, в якому було зазначено та обґрунтовано мотиви відмови. Таким чином, Головним управлінням було розглянуто клопотання позивача у повній відповідності до вимог Земельного кодексу України та вчинено дії, які полягали в мотивованій відмові [PERSON] задовольнити її клопотання. Враховуючи наведене, представники відповідача просили у задоволенні позову відмовити повністю. Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення представників сторін, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на наступне. Встановлено, що позивач 03.10. 2013 року звернулася до Головного управління Держземагенства у Рівненській області із клопотанням у якому посилаючись на ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України просила надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтованою площею не більше 2 га. на території Глинської сільської ради Здолбунівського району, Рівненської області (за межами населеного пункту) для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення (а.с. 25-26. До клопотання позивачем долучено графічні матеріали (а.с. 27). Згідно відповіді на вказане клопотання, яка датована 30.10. 2013 року за № 07-М-233-253, Головним управлінням Держземагенства у Рівненській області відмовлено позивачу у зв'язку з недотриманням вимог ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України (а.с. 8). При цьому, як на підставу для вказаної відповіді відповідач посилався на те, що всупереч до ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України [PERSON] у додатку до клопотання про отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не зазначено на графічному матеріалі бажаного місця розташування земельної ділянки. Так, відповідно до ст. 33 Земельного кодексу України (ЗК України), громадяни України можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства. Пунктом "в" частини 3 ст. 116 ЗК України передбачено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара. В силу норми ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Згідно п. 1 Положення про Державне агентство земельних ресурсів України, яке затверджено Указом Президента України від 8 квітня 2011 року № 445, статусом центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів наділено Державне агентство земельних ресурсів України (Держземагентство України). Пунктом 7 вказаного Положення передбачено, що Держземагентство України здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, а також через міськрайонні, міжміські, міжрайонні територіальні органи. Пунктом 1 Положення про Головне управління Держземагентства в області затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 10.05.2012 року № 258 передбачено, що Головне управління Держземагентства в області (далі - Головне управління) є територіальним органом Державного агентства земельних ресурсів України та йому підпорядковане. Згідно п. 4.32. Положення про Головне управління Держземагентства в області, Головне управління відповідно до покладених на нього завдань передає відповідно до закону земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або в користування для всіх потреб в межах області. Відповідно до пп.. 1, 3 ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Надаючи оцінку оскаржуваній відповіді, яку позивач вважає відмовою у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, суд враховує, що згідно ч. 6 ст. 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Судом встановлено, що позивач звернувшись у Головне управління Держземагенства у Рівненській області дотрималась передбачених вказаною нормою Земельного кодексу України вимог до клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення у власність. Графічні матеріали, які були додані до клопотання позивача, містять, виділене пунктиром, бажане місце розташування земельної ділянки. Згідно ч. 7 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно - територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. У зазначеній нормі Земельного кодексу України міститься загальне посилання на те, що місце розташування земельної ділянки повинно відповідати вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно - територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Водночас у випадку встановлення невідповідності місця розташування земельної ділянки таким вимогам, компетентний орган державної влади вправі прийняти рішення про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Із системного аналізу норм земельного законодавства суд дійшов висновку, що при вирішенні клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, уповноважений на це орган в контексті норм ч. 7 ст. 118 ЗК України повинен перевірити: відсутність передачі земельної ділянки безоплатно у власність відповідному громадянину по зазначеному виду використання (частина четверта статті 116 Земельного кодексу України); чи відносяться землі, за рахунок яких планується формування земельної ділянки, до земель сільськогосподарського призначення державної власності (частина четверта статті 122 Земельного кодексу України); відповідність бажаного місця розташування земельної ділянки схемі землеустрою і техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель адміністративно-територіальної одиниці, проектам землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затвердженим у встановленому законом порядку (частина сьома статті 118 ЗК України); відповідність бажаного місця розташування земельної ділянки містобудівній документації (у разі її надання для містобудівних потреб) (частина сьома статті 118 ЗК України та частина третя статті 24 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності"). Таким чином, підставою відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність може бути невідповідність місця розташування об'єкта (земельної ділянки) наведеним вище вимогам. Натомість, відповідач у листі від 30.10. 2013 року № 07-М-233-253, як на підставу відмови посилався на відсутність на графічному матеріалі бажаного місця розташування земельної ділянки, що не відповідає матеріалам справи. Вказана підстава для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, як видно із наведених вище положень Земельного кодексу України, не ґрунтується на нормах кодексу, а тому така є протиправною та підлягає скасуванню. При цьому, суд критично оцінює доводи заперечень на позовну заяву із посиланням на ч. 6 ст. 118 ЗК України, згідно якої не визначено форму позначення на графічному матеріалі бажаного місця розташування земельної ділянки. Так, згідно ч. 2 ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. В силу ч. 2 ст. 373 Цивільного кодексу України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Судом зазначалося, що норми Земельного кодексу України як і норми інших законів не передбачають, що невідповідна форма позначення на графічному матеріалі бажаного місця розташування земельної ділянки є підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Додатково суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що ст. 181 ЗК України передбачено, що землеустрій - це сукупність соціально-економічних та екологічних заходів, спрямованих на регулювання земельних відносин та раціональної організації території адміністративно-територіальних одиниць, суб'єктів господарювання, що здійснюються під впливом суспільно-виробничих відносин і розвитку продуктивних сил. Відповідно до ст. 50 Закону України "Про землеустрій", проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають в тому числі матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки). Згідно п. "а" ч. 1 ст. 22 Закону України "Про землеустрій", землеустрій здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою. Отже, вчинення дій щодо перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) при виконанні робіт із землеустрою здійснюється вже після прийняття рішення компетентним органом про надання дозволу на розробку проекту землеустрою. Це додатково свідчить про те, що невідповідна форма позначення на графічному матеріалі бажаного місця розташування земельної ділянки не може бути підставою для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, а лише обмежує проведення окремих робіт (установлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) при складанні проекту землеустрою. Крім того, як зазначалося, в силу ч. 7 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку про те, що законодавець чітко передбачив перелік можливих рішень, які можуть бути прийняті за наслідками розгляду клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, а саме: 1) надання дозволу на розроблення проекту землеустрою; 2) надання мотивованої відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою. Іншого способу вирішення клопотання нормами Земельного кодексу України не передбачено. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони в тому числі у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Тому, суд вважає, що лист Головного управління Держземагенства у Рівненській області від 30.10. 2013 року № 07-М-233-253 є рішенням та за своїм змістом є відмовою [PERSON] в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Враховуючи вказане, суд дійшов висновку про те, що відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, яка викладена у листі Головного управління Держземагенства у Рівненській області від 30.10. 2013 року № 07-М-233-253 носить протиправний характер, так як надана із непередбачених законом підстав, а тому позовна заява у частині визнання її протиправною є обґрунтованою, не спростовується поданими відповідачем запереченнями та підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача від 03.10. 2013 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею не більше 2 гектари на території Глинської сільської ради Здолбунівського району, Рівненської області (за межами населеного пункту), то така підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 162 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії. Тому, з огляду на право, суду при задоволенні вимог адміністративного позову прийняти рішення про зобов'язання відповідача вчити певні дії, а також на встановлені ознаки протиправності відмови відповідача яка мала місце за наслідками розгляду клопотання позивача від 03.10. 2013 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, суд вважає, що позивачем обрано вірний спосіб захисту порушеного права який і підлягає застосуванню при прийнятті рішення у даній справі. Щодо позовних вимог в частині визнання протиправними дій відповідача щодо порушення процедури розгляду клопотання позивача, то суду слід зазначити наступне. Так, відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Відповідно до п. 1.2. Методичних рекомендацій щодо порядку реалізації головними управліннями Держземагентства в областях, містах Києві та Севастополі повноважень з передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність або користування (на безконкурентних засадах) затвердженими наказом Держземагентства України від 28.02. 2013 року № 72 із змінами і доповненнями, внесеними наказом Держземагенства України від 9 квітня 2013 року № 142 рішення територіальних органів про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою чи про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність або користування рекомендується приймати у вигляді наказу. Пунктом 2.6 Методичних рекомендацій передбачено, що при недотриманні однієї із вимог, зазначених у пункті 2.2 цих Методичних рекомендацій, відповідному територіальному органу у cтpoк, що не перевищує п'яти днів, рекомендується інформувати заявника про відмову у наданні відповідного дозволу із зазначенням конкретних причин відмови. Клопотання було розглянуто та позивача повідомлено про відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність листом від 30.10. 2013 року № 07-М-233-253, в якому зазначено та обґрунтовано мотиви відмови. Таким чином, Головним управлінням Держземагенства у Рівненській області дотримано процедури розгляду клопотання позивача у відповідності до вимог Земельного кодексу України та інших нормативно-правових актів, що є підставою для відмови у задоволенні вказаної частини позовних вимог. Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім того, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, а суд згідно ст. 86 зазначеного Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Таким чином, у ході судового засідання позивач частково довів суду обґрунтованість позовних вимог, а відповідач частково підтвердив правомірність своїх дій. Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Оскільки факт наявності у позивача порушеного права знайшов своє часткове підтвердження в ході судового розгляду, то поданий позов належить задовольнити частково. Відповідно до ч. 3 ст. 94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачу відмовлено. Враховуючи викладене та те, що позов задоволено частково на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, позивачу слід присудити з Державного бюджету України 36 грн. 54 коп. судового збору, сплаченого згідно квитанції № ПН1379 від 11.03. 2014 р. (а.с. 2).

Результат розгляду: partial