Рішення адміністративного суду від 2014-02-24 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень (вхід.№3516/14 від 13.02.2014р.), просить суд визнати протиправними дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області щодо вилучення посвідчення інваліда ІІ групи Великої Вітчизняної війни серії [NUMBER], визнати неправомірним та скасувати рішення засідання комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області від 01.06.2010р. про відмову у встановленні статусу учасника бойових дій (інваліда Великої Вітчизняної війни), та зобов'язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області видати посвідчення інваліда ІІ групи Великої Вітчизняної війни. В обґрунтування позовних вимог позивач- [PERSON] посилається на те, що у розумінні положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», він є ветераном війни, та має ІІ групу інвалідності, у зв'язку з чим Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області повинно йому видати Посвідчення інваліда війни із зазначенням у ньому ІІ групи інвалідності у порядку, передбаченому Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994р. №302. Відповідач - Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, з позовними вимогами не погоджується та вважає їх необґрунтованими з підстав, викладених у письмових запереченнях на адміністративний позов (від 13.02.2014р. вхід.№3523/14), наголошуючи, зокрема, на тому, що відповідно до приписів ст.ст.6,7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», у ГУ МВС України в Одеській області відсутні підстави для встановлення [PERSON] статусу учасника бойових дій (інваліда Великої Вітчизняної війни), з огляду на те, що він не надав жодного документа на підтвердження його участі у паритизансько-підпільному русі чи бойових діях Великої Вітчизняної війни. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази в сукупності та системно проаналізувавши приписи чинного законодавства, суд встановив наступне. Як встановлено судом та вбачається з наявних у матеріалах справи документів, 01.09.1992р. УМВС України в Одеській області, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ», [PERSON] призначено пенсію за вислугу років, про що свідчить наявне у матеріалах справи Посвідчення [NUMBER] від 26.08.1999р. 06.05.2000р. Управлінням внутрішніх справ в Одеській області [PERSON] було видано Посвідчення серії [NUMBER], яке надавало право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій. Також, як вбачається із наявної у матеріалах справи належним чином засвідченої копії Посвідчення [NUMBER], виданого Управлінням внутрішніх справ в Одеській області 09.06.2003р., [PERSON] є ветераном органів внутрішніх справ, у зв'язку з чим має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів органів внутрішніх справ. Зокрема, судом встановлено, що з урахуванням положень Закону України «Про внесення зміни до статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 15 травня 2003року №760-IV, в обмін на Посвідчення серії [NUMBER] від 06.05.2000р., Управлінням внутрішніх справ в Одеській області, позивачу - [PERSON] було видано Посвідчення серії [NUMBER] від 21.06.2005р., у якому зазначено, що пред'явник цього посвідчення є інвалідом ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни. Судом також з'ясовано та підтверджується наявним у справі Витягом із Протоколу Комісії ГУМВС України в Одеській області по розгляду питань, пов'язаних із встановленням статусу ветеранів війни та визначенням осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №1 від 01.06.2010р., у 2007р. начальником відділу забезпечення соціальних виплат УФЗБО ГУМВС України в Одеській області Антоновою Посвідчення інваліда війни серії [NUMBER] у [PERSON] було вилучено з усним поясненням останньому, як видано неправомірно. Наведені обставини послугували підставою для звернення пенсіонера органів внутрішніх справ Одеської області [PERSON] до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області з відповідною заявою щодо встановлення йому статусу ветерана війни, за результатами розгляду якої на засіданні комісії ГУМВС України в Одеській області по розгляду питань, пов'язаних із встановленням статусу ветеранів війни та визначенням осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», було прийнято Рішення про відмову [PERSON] у встановленні статусу учасника бойових дій (інваліда Великої Вітчизняної війни). Також, судом встановлено, що за результатами розгляду звернення [PERSON] (вхід.№Б-4846 від 16.12.2013р.), щодо надання інформації про підстави вилучення посвідчення інваліда Великої Вітчизняної війни серії [NUMBER], котре видавалось пенсійним відділом УФРЕ УМВС в Одеській області 27.06.2005р., Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області на адресу [PERSON] був надісланий Лист №9/Б-1059 від 27.12.2013р., за підписом начальника УКЗ ГУ (голова комісії) Доскевич Г.О., з повідомленням, що представлені [PERSON] документи для встановлення йому статусу інваліда війни неодноразово вивчались відділом юридичного забезпечення, управліннями кадрового забезпечення та ФЗВО Головного управління, та 01.06.2010року були розглянуті на засіданні Комісії ГУМВС України в Одеській області по розгляду питань пов'язаних із встановленням статусу ветеранів війни (протокол засідання комісії №1), за результатами розгляду якого Комісія дійшла висновку про відсутність підстав для встановлення статусу інваліда війни або учасника бойових дій, у зв'язку з чим на адресу заявника був надісланий Витяг з протоколу №1 засідання комісії від 01.06.2010року. Не погоджуючись з означеними діями Комісії ГУМВС України в Одеській області по розгляду питань пов'язаних із встановленням статусу ветеранів війни, щодо відмови у встановленні статусу учасника бойових дій (інваліді Великої Вітчизняної війни), та прийняття з цього приводу Рішення від 01.06.2010року, [PERSON] звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень (вхід.№3516/14 від 13.02.2014р.), просить суд визнати протиправними дії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області щодо вилучення посвідчення інваліда ІІ групи Великої Вітчизняної війни серії [NUMBER], визнати неправомірним та скасувати рішення засідання комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області від 01.06.2010р. про відмову у встановленні статусу учасника бойових дій (інваліда Великої Вітчизняної війни), та зобов'язати Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області видати посвідчення інваліда ІІ групи Великої Вітчизняної війни. Так, на думку суду, позовні вимоги [PERSON] є правомірними, документально підтвердженими, та такими, що ґрунтуються на приписах чинного законодавства України, виходячи з наступного. Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В силу п.1 ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Так, як встановлено судом та вбачається, зокрема, із Рішення Комісії ГУМВС України в Одеській області по розгляду питань, пов'язаних із встановленням статусу ветеранів війни та визначенням осіб, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», до Комісії надійшло звернення [PERSON] з проханням розглянути питання встановлення йому статусу інваліда війни у зв'язку з тим, що у період з 01.06.1094р. по липень 1944р. він перебував у партизанському загоні імені Димитрова бригади імені Пономаренка, на зайнятій німецько-фашистськими загарбниками території Білорусії, в зоні ведення бойових дій. Зокрема, на розгляд Комісії були надані архівні довідки Національного архіву Республіки Білорусь (від 08.10.1997р. №10-05/1 184-1 187), та Інституту історії партії ЦК КП Білорусії по партархіву, які засвідчують перебування [PERSON] в сімейному таборі загону імені Г.Димитрова бригади імені П.К.Пономаренка Брестської області на окупованій німецько-фашистськими військами території, та інші документи (свідчі покази, довідки сільської ради, ксерокопії особистих документів, що посвідчують особистість, тощо). Між тим, за наслідками розгляду означених документів, Комісія дійшла висновку, що надані [PERSON] документи жодних свідчень його участі у партизансько-підпільному русі чи бойових діях Великої Вітчизняної війни, не містять, у зв'язку з чим, було прийнято Рішення від 01.06.2010року про відмову заявнику у встановленні йому статусу учасника бойових дій (інваліда Великої Вітчизняної війни). Між тим, суд не погоджується з означеною позицією відповідача - Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, з урахуванням наступного. Правовий статус ветеранів війни визначено Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993року №3551-XII (зі змінами та доповненнями), який забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них. Відповідно до ст.1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом створення належних умов для підтримання здоров'я й активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров'я. Згідно зі статтею 4 означеного Закону України ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни. Частиною 1 статті 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що до інвалідів війни належать особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов'язків військової служби (службових обов'язків) чи пов'язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з'єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України, в районі воєнних дій, на прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Великої Вітчизняної воєн або з участю в бойових діях у мирний час. Відповідно до п.п.4-6 ч.2 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» до інвалідів війни належать також інваліди з числа осіб, які стали інвалідами внаслідок поранень чи інших ушкоджень здоров'я, одержаних у районах бойових дій у період Великої Вітчизняної війни та від вибухових речовин, боєприпасів і військового озброєння у повоєнний період, а також під час виконання робіт, пов'язаних з розмінуванням боєприпасів часів Великої Вітчизняної війни незалежно від часу їх виконання; осіб, які стали інвалідами внаслідок воєнних дій громадянської та Великої Вітчизняної воєн або стали інвалідами від зазначених причин у неповнолітньому віці у воєнні та повоєнні роки; військовослужбовців, осіб вільнонайманого складу, а також колишніх бійців винищувальних батальйонів, взводів і загонів захисту народу та інших осіб, які брали безпосередню участь у бойових операціях по ліквідації диверсійно-терористичних груп та інших незаконних формувань на території колишнього Союзу РСР і стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, одержаних під час виконання службових обов'язків у цих батальйонах, взводах і загонах у період з 22 червня 1941року по 31 грудня 1954року. Зокрема, як встановлено судом та вбачається з наявної у матеріалах справи Архівної довідки Інституту історії партії ЦК КП Білорусії (Партархів) від 20.04.1959р. №1786/ж, [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], рахуються партизанами Білорусії Великої Вітчизняної війни з червня 1943року. Разом з ними в бригаді Пономаренко (в сімейному таборі) знаходився [PERSON], [INFO]. Також, судом з»ясовано, що Квасевичським сільвиконкомом Івацевичського району Брестської області підтверджено, що в результаті опитання мешканців с.Квасевичі, в роки Великої Вітчизняної війни 1941-1945р.р., перебуваючи на окупованій території німецько-фашистськими військами, сім'я партизана [PERSON], [INFO] у складі: мати - [PERSON], [INFO], сестра - [PERSON], [INFO], брат - [PERSON], [INFO], у зв'язку із загрозою їх знищення фашистами, у терміновому порядку були евакуйовані до партизанського загону імені Димитрова, бригади імені Пономаренка, де переносячи тяготи та обмеження лісного партизанського життя, неодноразово перебуваючи у блокаді німецько-фашистських військ, знаходились у партизанському загоні до закінчення війни з німецько-фашистськими загарбниками, про що свідчить наявний у матеріалах справи Лист Квасевичського сільвиконкому Івацевичського району Брестської області від 03.10.1997р. №795. Також, відповідно до Архівної довідки Національного архіву Республіки Білорусь від 08.10.1997р. №10-05/1184-1187, по документах Білоруського штабу партизанського руху періоду Великої Вітчизняної війни рахуються: [PERSON], 1926року народження, з травня 1943р. по липень 1944р. - рядовий партизан табору ім.Г.Димитрова бригади ім.П.К. Пономаренко Брестської області, [PERSON], 1928 року на родження, з 07.06.1943р. по липень 1944р. - рядова партизанка табору ім.Г.Димитрова бригади ім.П.К. Пономаренко Брестської області, [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], з 07.06.1943р. по липень 1944р. перебували в сімейному лагері при таборі ім.Г.Димитрова бригади ім.П.К. Пономаренко Брестської області. Згідно з Довідками Управління МВС в Одеській області від 10.06.2005р. №93/11855, та від 12.01.2004р. №93/11855, [PERSON] отримує пенсію Міністерства внутрішніх справ, є учасником бойових дій під час Великої Вітчизняної війни. Судом, серед іншого, встановлено, що [PERSON] є інвалідом ІІ групи, про що свідчить наявна у матеріалах справи відповідна Довідка Медико-соціальної (експертної) комісії Міністерства охорони здоров'я України серії 2-18ОБ №047797. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, судом встановлено, що [PERSON], у розумінні положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», є ветераном війни, та має ІІ групу інвалідності, а відтак має повноцінне право на отримання у законодавчо передбаченому порядку відповідного Посвідчення інваліда ІІ групи Великої Вітчизняної війни. Згідно зі ст.18 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ветеранам війни вручаються посвідчення та нагрудні знаки. Порядок виготовлення та видачі посвідчень і знаків встановлюється Кабінетом Міністрів України та міжнародними договорами, в яких бере участь Україна. Правила видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни врегульовано Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994р. №302 (зі змінами та доповненнями), відповідно до п.2 якого посвідчення є документом, що підтверджує статус ветеранів війни та інших осіб, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", на основі котрого надаються відповідні пільги і компенсації. Згідно з п.3 означеного Положення відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни. Учасникам бойових дій (стаття 6 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення учасника бойових дій" та нагрудний знак "Ветеран війни - учасник бойових дій". Інвалідам війни (стаття 7 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення інваліда війни - інвалід". Пунктом 7 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994р. №302, передбачено, що "Посвідчення учасника бойових дій" і нагрудний знак видаються органами Міноборони, МВС, ДСНС, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, ДПтС, Управління державної охорони, ДПС, Адміністрації Державної прикордонної служби, Держспецзв'язку, а також Держспецтрансслужбою за місцем реєстрації ветерана. Відповідно до п.10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994р. №302, "Посвідчення інваліда війни" видається на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, судом встановлено, що позивач-[PERSON], у розумінні положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», є ветераном війни, та має ІІ групу інвалідності, а тому має право на отримання Посвідчення інваліда війни із зазначенням у ньому ІІ групи інвалідності, в порядку передбаченому Положенням про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994р. №302. Вищевикладене спростовує твердження відповідача, наведені у письмових запереченнях на адміністративний позов та викладені усно в ході судового розгляду справи по суті. Згідно з ч.1 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст.86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а згідно ч.3 ст. 105 КАС України позивач має право, у тому числі, вимагати скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень. Згідно зі ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відтак, беручи до уваги вищевикладене, та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази в сукупності, суд дійшов висновку, що уточнені позовні вимоги [PERSON] правомірні, документально підтверджені та обґрунтовані, відповідають чинному законодавству, отже підлягають задоволенню повністю.

Результат розгляду: granted