Рішення адміністративного суду від 2014-01-29 00:00:00+02

ДПІ у Деснянському районі ГУ Міндоходів у м. Києві була проведена камеральна перевірка податкової декларації про майновий стан і доходи фізичної особи [PERSON] за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року, результати якої оформлені актом перевірки № 951 від 22 травня 2013 року. В зазначеному акті, податковий орган прийшов до висновку про те, що позивачем в порушення пп. 170.2.2 п. 170.2 статті 170 Податкового кодексу України було занижено суму оподатковуваного доходу за 2012 рік на 8 000 000, 00 грн. Також зазначено про відсутність в декларації підтвердження витрат на придбання інвестиційного активу. На підставі висновків такого акту перевірки, відповідачем 03 липня 2013 року було прийнято податкове повідомлення-рішення № 0000011705, яким [PERSON] донараховано суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб в розмірі 1 359 785, 40 грн., та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 339 946, 35 грн. Не погоджуючись з такими діями відповідача, актом перевірки та податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом. Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та ТОВ «Компанія з управління активами «Ковін Капітал» укладено договір купівлі-продажу цінних паперів № БВ2/132/12 від 14 листопада 2012 року, відповідно до якого позивач набув право власності на прості іменні акції емітовані Товариством з обмеженою відповідальністю «ДТЕК КРИМЕНЕРГО» (код ЄДРПОУ 00131400) кількістю 45 000 шт. на загальну суму 8 000 000 грн. 06 грудня 2012 року між вказаними сторонами також було укладено додаткову угоду №2 до договору купівлі-продажу цінних паперів № БВ2/132/12, відповідно до якої позивач зобов'язується провести розрахунки за придбані цінні папери шляхом передачі продавцю простих векселів з іменним індосаментом на суму заборгованості в розмірі 8 000 000, 00 грн. Відповідно до акту прийому-передачі від 06 грудня 2012 року, прості векселі в кількості 8 шт. на загальну суму 8 000 000, 00 грн. були передані продавцю, термін погашення - 05 грудня 2021 року. Підпунктом 163.1.1 п. 163.1 статті 163 ПК України передбачено, що об'єктом оподаткування резидента є, зокрема, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід. За нормами пп. 164.2.9 п. 164.2 статті 164 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається інвестиційний прибуток від проведення ним операцій з цінними паперами, деривативами та корпоративними правами, випущеними в інших, ніж цінні папери, формах, крім доходу від операцій, зазначених у підпунктах 165.1.2 і 165.1.40 п. 165.1 статті 165 ПК України. Відповідно до пп. 170.2.1 п. 170.2 статті 170 ПК України, облік загального фінансового результату операцій з інвестиційними активами ведеться платником податку самостійно, окремо від інших доходів і витрат. Для цілей оподаткування інвестиційного прибутку звітним періодом вважається календарний рік. Підпунктом 170.2.2 п. 170.2 статті 170 ПК України встановлено, що інвестиційний прибуток розраховується як позитивна різниця між доходом, отриманим платником податку від продажу окремого інвестиційного активу, та вартістю останнього, що визначається із суми витрат на придбання такого активу з урахуванням норм підпунктів 170.2.4, 170.2.6 цього пункту. Відповідно до пп. 170.2.2 п. 170.2 статті 170 ПК України, при застосуванні платником податку норм пп. 170.2.9 п. 170.2 статті 170 ПК України податковий агент - професійний торговець цінними паперами, з метою визначення об'єкта оподаткування під час виплати платнику податку доходу за придбані у нього інвестиційні активи враховує документально підтверджені витрати такого платника на придбання цих активів. Запровадження обов'язку податкового агента для професійного торговця цінними паперами, включаючи банк, не звільняє платника податку від обов'язку декларування результатів усіх оперній з купівлі та продажу інвестиційних активів здійснених протягом звітного (податкового) року як на території України, так і за її межами, за винятком випадків, зазначених у пп. 170.2.8 п. 170.2 статті 170 ПК України. Відповідно до ч. 1 статті 1087 Цивільного кодексу України, розрахунки за участю фізичних осіб, у тому числі нерезидентів, не пов'язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або в безготівковій формі за допомогою розрахункових документів у електронному або паперовому вигляді. Пунктом 1.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 15 грудня 2004 року № 637 визначено, що готівкові розрахунки - це платежі готівкою підприємства (підприємців) та фізичних осіб за реалізовану продукцію (товари, виконані роботи, надані послуги), а також за операціями, які безпосередньо не пов'язані з реалізацією продукції та іншого манна. При цьому необхідно враховувати, що до касових документів, за допомогою яких відповідно до законодавства України оформляються касові операції, тобто операції підприємств між собою та з фізичними особами, що пов'язані з прийманням і видачею готівки під час проведення розрахунків через касу, належать, зокрема, касові ордери та платіжні чи розрахунково-платіжні відомості, розрахункові документи, інші прибуткові та видаткові касові документи. Відповідно до п. 1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, що затверджена постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, безготівкові розрахунки - це перерахування певної суми коштів з рахунків платників на рахунки отримувачів коштів, а також перерахування банками за дорученням підприємств і фізичних осіб, коштів, унесених ними готівкою в касу банку, на рахунки отримувачів коштів. Ці розрахунки проводяться банком на підставі розрахункових документів на паперових носіях в електронному вигляді. Згідно з нормами п. 1.35 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», розрахунковий документ - це документ на переказ коштів, що використовується для ініціювання переказу з рахунку платника на рахунок отримувача (платіжне доручення, розрахунковий чек тощо). Враховуючи вищенаведене, документами, що підтверджують фактично понесені витрати на попереднє придбання цінних паперів фізичною особою - платником податку, в тому числі нерезидентом, є договори купівлі-продажу цінних паперів, виписки зберігачів під кожне замовлення, завірені печатками зберігачів, акти приймання-передачі цінних паперів, касові документи при готівкових розрахунках через касу або розрахункові документи при безготівкових розрахунках. Згідно п. 176.1 статті 176 ПК України платники податку зобов'язані: а) вести облік доходів і витрат в обсягах, достатніх для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі коли такий платник податку зобов'язаний цим розділом подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку. Форми такого обліку та порядок його ведення визначаються центральним органом державної податкової служби; б) отримувати та зберігати протягом строку давності, встановленого цим Кодексом, документи первинного обліку, в тому числі на підставі яких визначаються витрати при розрахунку інвестиційного прибутку та формується податкова знижка платника податку; в) подавати податкову декларацію за встановленою формою у визначені строки у випадках, коли згідно з нормами цього розділу таке подання є обов'язковим. З огляду на вищенаведене, фізична особа, яка здійснює протягом звітного року продаж інвестиційного активу юридичній особі та отримує інвестиційний прибуток, повинна надати податкову декларацію у встановленому порядку та сплатити податок на доходи фізичних осіб за ставкою, визначеною п. 167.1 статті 167 ПК України. Відповідно до норми п. 14.1.27 статті 14 ПК України визначено, що витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником). Витрати можуть виникати не тільки в момент оплати коштами вартості придбання цінних паперів, як зазначається в акті, але і в момент передачі права власності на цінні папери, у зв'язку з виникненням грошового зобов'язання оплатити одержані цінні папери у відповідності до укладених договорів купівлі-продажу. Відповідно до Узагальнюючої податкової консультації щодо порядку оподаткування податком на прибуток операцій з цінними паперами на вторинному ринку, затвердженої Наказом Державної податкової служби України від 05 липня 2012 року № 579, під терміном «витрати» слід розуміти суму коштів або вартість майна, сплачену (нараховану) платником податку продавцю (у тому числі емітенту під час розміщення) цінних паперів або інших, ніж цінні папери, корпоративних прав, як компенсація їх вартості. До складу витрат включається також сума будь-якої заборгованості покупця, яка виникає у зв'язку з таким придбанням. Відповідно до статті 14 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок», вексель - цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобов'язання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю). Статтею 4 Закону України «Про обіг векселів в Україні» передбачено, що видавати переказні і прості векселі можна лише для оформлення грошового боргу за фактично поставлені товари, виконані роботи, надані послуги. Умова щодо проведення розрахунків із застосуванням векселів обов'язково відображається у відповідному договорі, який укладається в письмовій формі. У разі видачі (передачі) векселя відповідно до договору припиняються грошові зобов'язання щодо платежу за цим договором та виникають грошові зобов'язання щодо платежу за векселем. Відповідно до п. 3 статті 341 Господарського кодексу України, безготівкові розрахунки можуть здійснюватися у формі платіжних доручень, платіжних вимог, вимог-доручень, векселів, чеків, банківських платіжних карток та інших дебетових і кредитових платіжних інструментів, що застосовуються у міжнародній банківській практиці. Відповідно до п. 8.1 Положення про порядок здійснення банками операцій з векселями в національній валюті на території України, яка затверджена постановою Правління Національного банку України від 16 грудня 2002 року № 508, оформлення заборгованості векселями є розрахунковою операцією. Оскільки проведення розрахунків з використанням векселів передбачено чинним законодавством України, суд приходить до висновку про те, що безготівкові розрахунки можуть бути проведені за допомогою простих векселів, при цьому підтвердженням проведення такого розрахунку є відповідний акт прийому-передачі простих векселів. Отже, якщо згідно з договором покупцем (фізичною особою) здійснено розрахунок (платіж) за куплений пакет акцій векселем, відповідно до чинного законодавства покупцем понесені витрати на придбання зазначеного активу в сумі номінальної вартості векселя, оскільки в момент (за фактом) передачі векселя продавцеві товару припиняються грошові зобов'язання покупця щодо платежу за цим договором, внаслідок чого розрахунок із ним за придбаний товар (інвестиційний актив) вважається виконаним в повній сумі. Таким чином, з моменту передачі простих векселів, заборгованість перед продавцем по оплаті придбаних цінних паперів погашена у повному обсязі, а у [PERSON] виникла (збільшилась) заборгованість по оплаті виданих та не погашених векселів у сумі 8 000 000, 00 грн. Звідси, сума витрат на придбання вищевказаних інвестиційних активів склала 8 000 000, 00 грн., що і було зазначено позивачем у декларації про майновий стан і доходи за 2012 рік. Враховуючи дохід в розмірі 8 000 000,00 грн., отриманий від продажу вищевказаних інвестиційних активів, та їх вартістю, що визначається із суми витрат на їх придбання у розмірі 8 000 000, 00 грн., інвестиційний прибуток дорівнює нулю, а отже відсутні підстави для донарахування [PERSON] сум податку на доходи фізичних осіб за 2012 рік. Виходячи з зазначеного, необґрунтованими є висновки викладені відповідачем в акті перевірки № 951 від 22 травня 2013 року про порушення позивачем податкового законодавства. Як наслідок, неправомірним є оскаржуване податкове повідомлення-рішення відповідача, що ґрунтується на зазначених висновках акту перевірки, а тому даний адміністративний позов підлягає задоволенню в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 03 липня 2013 року №0000011705. Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування акту перевірки № 951 від 22 травня 2013 року, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 статті 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Згідно з п. 1 ч. 2 статті 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Відповідно до п. 8 ч. 1 статті 3 КАС України, позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду Таким чином судовому захисту в адміністративних судах України підлягає лише порушене право, а отже предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов'язків, а також встановлені законом умови їх реалізації. Отже, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, та підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб'єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод, однак обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є об'єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду. При цьому слід зазначити, що неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення можливості чи неможливість реалізації її законного права таабо виникнення додаткового обов'язку. Відповідно до пункту 3 розділу І Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого наказом державної податкової адміністрації України № 984 від 22 грудня 2010 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 січня 2011 року за №34/18772, акт - службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби. Отже, акт перевірки є носієм доказової інформації, яка в подальшому має використовуватися контролюючим органом для прийняття рішення щодо визначення платникові грошових зобов'язань, а висновки посадових осіб контролюючого органу, викладені в акті перевірки, є позицією цих осіб щодо кваліфікації дій платника податків, однак самі по собі не впливають на стан суб'єктивних прав платника та не створюють для нього будь-яких додаткових обов'язків. Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду Украйни від 10 жовтня 2012 року у справі № К/9991/30241/12. Необхідно зазначити, що акт перевірки та викладені у ньому факти та висновки не можна розглядати як рішення суб'єкта владних повноважень, що породжує для платника податків певні правові наслідки, оскільки він є виключно носієм доказової інформації про виявлені податковим органом порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків, обов'язковим документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо визнання протиправними дій відповідача, визнання протиправним та скасування акту перевірки №951 від 22 травня 2013 року не спрямовані на захист та відновлення порушених прав та інтересів позивача, а сам акт не мав впливу на реалізацію позивачем його (позивача) прав, свобод, інтересів та не призвів до їх порушення. А тому такі позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Враховуючи зазначене, адміністративний позов підлягає задоволенню в частині позовних вимог. З огляду на викладене,

Результат розгляду: partial