Рішення адміністративного суду від 2014-01-31 00:00:00+02

Наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2004 року №377-л "Про призначення [PERSON]" позивача призначено з 07.06.2004 року на посаду начальника Управління з питань митного законодавства та регулювання Департаменту податкової та митної політики Міністерства фінансів України. Згідно наказу Мінфіну від 18.11.2005 року №817-о "Про переведення [PERSON]" позивача переведено на посаду заступника директора Департаменту податкової та митної політики - начальника відділу митної політики Департаменту податкової та митної політики. Наказом Міністерства фінансів України від 11.08.2007 року №623-0 "Про переведення [PERSON]" позивача переведено з 13.08.2007 року на посаду директора Департаменту митної політики. Як вбачається з Акту від 01.02.2008 року позивача ознайомлено з наказом Міністерства фінансів України від 30.01.2008 року №69 "Про внесення змін до Структури та чисельності працівників структурних підрозділів центрального апарату Міністерства фінансів" та попереджено про скорочення посади директора Департаменту митної політики з пропозицією продовжити роботу на посаді заступника директора Департаменту податкової та митної політики - начальника відділу моніторингу податкових та митних реформ, а також попереджено про можливе звільнення у разі відмови від переведення на іншу посаду. За повідомленням [PERSON], згоду на переведення чи іншу відповідь, він надасть після зустрічі з Міністром фінансів Пинзеником В.М. щодо вирішення питання про своє працевлаштування. У матеріалах справи наявна належним чином завірена копія попередження позивача про зміни у штатному розписі, скорочення посади директора Департаменту митної політики та пропозиція іншої роботи на посаді заступника директора Департаменту податкової та митної політики - начальника відділу моніторингу податкових та митних реформ, підписана [PERSON] 07.04.2008 року. Як зазначив позивач та вбачається з матеріалів справи 07.04.2008 року він звернувся з заявою про надання йому відпустки. 09.04.2008 року на додаток до заяви від 07.04.2008 року просив виплатити матеріальну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати та просив звільнити з роботи в день наступний за останнім днем відпустки, а саме 19.06.2008 року. Наказом відповідача від 09.04.2008 року №75-в позивачу надана відпустка з 10.04.2008 року по 18.06.2008 року з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати. Підставою видання даного наказу стали заяви позивача від 07.04.2008 року та 09.04.2008 року. Наказом Міністерства фінансів України від 20.05.2008 року №605-о "Про звільнення [PERSON]", позивача звільнено з посади директора Департаменту митної політики Міністерства фінансів України за власним бажанням на підставі його заяви. Урядовою телеграмою від 18.06.2008 року позивача повідомлено про винесення наказу від 20.05.2008 року про його звільнення, необхідність з'явитися для отримання трудової книжки. Скасовуючи рішення Окружного адміністративного суду міста Києва та апеляційної інстанції, Вищий адміністративний суд України вказав, що при новому судовому розгляді справи суду першої інстанції необхідно дослідити вимоги позивача про стягнення з відповідача невиплаченої при звільненні заробітної плати за відпрацьований час у святкові та вихідні дні, оплати за невикористану відпустку та матеріальної допомоги на оздоровлення. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом на підставі наказу Міністерства фінансів України від 09.04.2008р. №75-в позивачу надано частину основної щорічної відпустки з 10 до 25.04.2008р.; невикористану частину основної щорічної відпустки з 5 по 19.05.2008р.; додаткову відпустку відповідно до Закону України «Про державну службу» з 20 травня по 03.06.2008р.; частину додаткової відпустки відповідно до Закону України «Про державну службу» з 4 до 18.06.2008р. з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати. Постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006р. №268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» надано право керівникам органів, у межах затвердженого фонду оплати праці надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально - побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу). Даною постановою передбачено, що працівникам протягом року можуть надаватися дві допомоги: допомога на оздоровлення при наданні щорічної відпустки та матеріальна допомога для вирішення соціально - побутових питань. Розмір кожної з них не повинен перевищувати середньомісячної заробітної плати працівника. Позивачем не надано суду доказів про написання заяви про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань. Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача невиплаченої матеріальної допомоги за 2008 рік в розмірі 15 454,44грн. є безпідставною. Щодо позовної вимоги про стягнення невиплаченої заробітної плати за роботу в вихідні та святкові дні в 2007 році в розмірі 12 679,68грн. В обґрунтування даної позовної вимоги позивач зазначає, що працював в вихідні та святкові дні: 08.08.2007р. відповідно до наказу Мінфіну від 01.03.2007р. №297; 08.04.2007р., відповідно до наказу Мінфіну від 04.04.2007р. №446; 09.05.2007р., відповідно до наказу Мінфіну від 26.04.2007р. №538; 05.05 та 06.05.2007р., відповідно до наказу Мінфіну від 04.05.2007р. №571; 27.05.2007р., відповідно до наказу Мінфіну від 25.05.2007р. №650; 28.06.2007р., відповідно до наказу Мінфіну від 18.06.2007р. №738 та 24.08.2007р., відповідно до наказу Мінфіну від 15.08.2007р. №940, проте, днів відпочинку за відпрацьований час йому надано не було та не було виплачено заробітну плату за вказаний відпрацьований час. Відповідач заперечив та зазначив, що оплата з позивачем не проводилась, оскільки накази щодо визначення робочого часу у вихідні та святкові дні відповідачем не видавались. Крім того, в табелях обліку робочого часу працівників Міністерства, а саме за 08.03.2007р., 08.04.2007р., 09.05.2007р., 27.05.2007р., 28.06.2007р., 24.08.2007р. [PERSON] не обліковувався, як працівник, який працював у вказані дні. Відповідно до статті 72 Кодексу законів про працю України робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Позивачем не надано суду доказів, що він звертався до Міністерства з заявою про надання йому днів відпочинку за відпрацьований час. Отже, відповідно до матеріалів та наказів відповідача з позивачем проведені розрахунки. На підставі вищевикладеного та враховуючи те, що в табелях обліку робочого часу працівників Міністерства, а саме за 08.03.2007р., 08.04.2007р., 09.05.2007р., 27.05.2007р., 28.06.2007р., 24.08.2007р. [PERSON] не обліковувався, як працівник, який працював в вказані дні, суд приходить до висновку, що дана позовна вимога задоволенню не підлягає. Щодо позовної вимоги про стягнення невиплаченої компенсації за 1 день невикористаної відпустки в розмірі 742,48грн. В обґрунтування позовної вимоги позивач зазначає, що його було звільнено 19.06.2008р. під час хвороби (л/н ААА №638819) з 17.06.2008р. по 05.07.2008р. і при здійснені виплати за цим листком непрацездатності не було перераховано кількість невикористаних днів відпустки, а саме один день 742,48грн. Як було вже встановлено судом, останнього наказом від 20.05.2008р. №605-о звільнено за власним бажанням, відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем здійснені розрахунки з [PERSON] по виплаті допомоги з тимчасової непрацездатності позивача в липні 2008 року. Останній розрахунок здійснено 10.09.2008р. на підставі наказу Міністерства від 03.09.2008р. №992-о. Відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем на підставі наказів здійснені з позивачем розрахунки за всі дні невикористаної відпустки. Таким чином, дана позовна вимога задоволенню не підлягає. Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача виплатити позивачу передбачену статтею 37 Закону України «Про державну службу» грошову допомогу в розмірі 10 місячних посадових окладів, а саме 31050грн. та зобов'язати відповідача виплатити позивачу відповідно до вимог статті 117 Кодексу законів про працю середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку по неоспорюваним виплатам, які були здійснені 26.06.2008р., 10.09.2008р. та 24.10.2008р. Відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим частини першої статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування. Визначення заробітної плати для обчислення пенсій державним службовцям здійснюється в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Роз'ясненням Головдержслужби України від 22.12.2009 № 363/12/22-09 щодо права державного службовця на отримання грошової допомоги у розмірі 10 місячних посадових окладів при звільненні на пенсію, зазначено, що відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» державним службовцям у разі виходу на пенсію при наявності стажу державної служби не менше 10 років виплачується грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів. Водночас, обов'язковою умовою для виплати вказаної допомоги є звільнення працівника з посади державного службовця у зв'язку з виходом на пенсію державного службовця. Якщо, особі було припинено державну службу за ініціативою власника або уповноваженого ним органу на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я, який перешкоджає продовженню даної роботи. Якщо розірвання трудового договору відбувається з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України), він надає заяву, в якій вказує підстави свого звільнення та додаткові підстави, передбачені відповідними законами з наданням необхідних документів. При цьому, якщо державний службовець звільняється у зв'язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України, виконуються умови ст. 26, 37 Закону України «Про державну службу». Згідно із вимогами статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 Кодексу. Статтею 116 цього Кодексу встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Отже, ст. 37 Закону України «Про державну службу» не встановлено право на отримання 10 посадових окладів державним службовцем, трудові відносини з яким припинені відповідно до п. 1 ст. 40 або п. 2 ст. 40 КЗпП України, і у якого лише у наступному за цих підстав, а не інших, виникає право на звернення до відповідного пенсійного органу щодо дострокового призначення пенсії у порядку визначеному законодавством України, а право на виплату 10 посадових окладів виникає лише на підставі припинення службово-трудових відносин у зв'язку з виходом на пенсію. Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. На підтвердження виплат позивачу при звільненні за власним бажанням Міністерством фінансів України видано накази: від 09.04.2008 №75-в «Про надання відпустки [PERSON]»; від 20.05.2008 №605-о «Про звільнення [PERSON]»; від 03.09.2008 № 992-о «Про виплату грошової компенсації [PERSON]». Судом встановлено, що відповідачем проведено всі розрахунки з позивачем. Таким чином, дані позовні вимоги задоволенню не підлягають. Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача виплатити позивачу відповідно до вимог статті 34 Закону України «Про державну службу» грошову винагороду в розмірі двох середньомісячних заробітних плат (15454,44*2=30908,88) за сумлінну безперервну працю в державних органах. Статтею 34 Закону України «Про державну службу» передбачено, що за сумлінну безперервну працю в державних органах, зразкове виконання трудових обов'язків державним службовцям видається грошова винагорода в розмірі та порядку, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 24.02.2003 № 212 «Про затвердження Порядку видачі грошової винагороди державним службовцям за сумлінну безперервну працю в органах державної влади, зразкове виконання трудових обов'язків» зазначено, що грошова винагорода видається один раз на п'ять років за умови зразкового виконання посадових обов'язків та відсутності порушень трудової дисципліни з урахуванням щорічної оцінки виконання державним службовцем покладених на нього завдань та обов'язків (далі - щорічна оцінка). Винагорода видається, якщо за результатами проведення щорічної оцінки рівень виконання державним службовцем обов'язків та завдань оцінений як "добрий" і "високий". При цьому повинні враховуватися результати щорічних оцінок за п'ять років. Подання на видачу працівникові грошової винагороди готує безпосередній його керівник після одержання відповідної інформації від кадрової служби, тобто на підставі службової записки керівника. Такої службової записки на виплату грошової винагороди передбаченої статтею 34 Закону України «Про державну службу» від керівника на [PERSON] не було. Дана виплата не є обов'язковою. Грошова винагорода керівним працівникам і спеціалістам видається на підставі рішення керівника відповідного органу державної влади, а керівникам органів та їх заступникам - рішення керівника органу вищого рівня. Виплата зазначеної винагороди не пов'язана з виходом на пенсію. Грошова допомога виплачується при звільненні з посади державного службовця у зв'язку з призначенням пенсії державного службовця. Виплата цієї винагороди державним службовцям, які вийшли на пенсію, чинним законодавством не передбачена. Таким чином, дана позовна вимога задоволенню не підлягає. У зв'язку з тим, що суд не знайшов підстав для задоволення вищезазначених позовних вимог [PERSON], позовна вимога про зобов'язання відповідача відповідно до вимог статті 116 Кодексу законів про працю письмово повідомити позивача про нараховані суми з детальним зазначенням всіх складових нарахувань за день до виплати, а самі виплати здійснити з нарахуванням вимог Закону України «Про компенсацію громадянам витрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та статті 117 Кодексу законів про працю, а також відшкодування судових витрат та витрат на юридичну допомогу задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від первинних позовних вимог. Крім того, слід зазначити, що адміністративний суд, перевіряючи рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність встановленим частиною третьою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за такими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Отже, адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями визначеними статтею 2 КАС України. Відтак, вимога про зобов'язання відповідача відповідно до вимог статті 116 Кодексу законів про працю письмово повідомити позивача про нараховані суми з детальним зазначенням всіх складових нарахувань за день до виплати, а самі виплати здійснити з нарахуванням вимог Закону України «Про компенсацію громадянам витрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та статті 117 Кодексу законів про працю, суперечить повноваженням адміністративного суду. Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] має бути відмовлено повністю. Оскільки судове рішення ухвалене на користь суб'єкта владних повноважень, судові витрати, відповідно з частини другої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні. На підставі викладеного,

Результат розгляду: denied