Рішення адміністративного суду від 2014-02-13 00:00:00+02

Позивач, [PERSON], в березні 2011 року звернулася з позовом в суд до Державної судової адміністрації України та Міністерства фінансів України, Господарського суду Тернопільської області та просила зобов'язати Міністерство фінансів України списати і перерахувати на рахунок Державної судової адміністрації України для виплати [PERSON] кошти в сумі 248484,97 грн. недоплаченої заробітної плати та 213134,85 грн. довічного грошового утримання; зобов'язати Державну судову адміністрацію України перерахувати на рахунок господарського суду Тернопільської області для виплати [PERSON] кошти в сумі 248484,97 грн. недоплаченої заробітної плати та 213134,85 грн. довічного грошового утримання; зобов'язати господарський суд Тернопільської області нарахувати та виплатити [PERSON] кошти в сумі 248484,97 грн. недоплаченої заробітної плати та 213134,85 грн. довічного грошового утримання. В обґрунтування своїх вимог позивач вказує на те, що заробітна плата їй, як судді, повинна нараховуватись з врахуванням мінімальної заробітної плати встановленої на кожен рік, з проведенням кожного року перерахунку заробітної плати у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати. Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2011 року в справі №2а-1970/887/11 адміністративний позов було задоволено. Не погодившись із зазначеним судовим рішенням Державною судовою адміністрацією України та Міністерством фінансів України подано апеляційні скарги в яких просять скасувати постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 12 квітня 2011 року в справі №2а-1970/887/11 та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своїх апеляційних вимог апелянти зазначають, що вони діяли та діють на підставі законів України «Про Державний бюджет України на 2005-2010 роки», Бюджетного кодексу України та ст. 68 Конституції України та вважають, що заборгованість по заробітній платі за позивачем не рахується. Особи, які беруть участь у справі в судове засідання для розгляду апеляційної скарги не прибули, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань від осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю не поступило, а тому, колегія суддів, у відповідності до пп. 1,2, ч.1 ст. 197 КАС України, вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у матеріалах справи. Справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги Державної судової адміністрації України та Міністерства фінансів України слід задовольнити, а оскаржувану постанову скасувати та прийняти нову про відмову в задоволенні позовних вимог. При цьому колегія суддів виходить з наступних міркувань. [PERSON] призначена на посаду судді господарського суду Тернопільської області з 01 серпня 1995 року. З 18 лютого 1998 року судді [PERSON]. присвоєно ІІ кваліфікаційний клас судді, встановлено надбавку за вислугу років з січня 2006 року до 30.03.2009 року у розмірі 30% від заробітку, з 30.03.2009 року - у розмірі 40%. З 01.08.2006 року судді [PERSON]. встановлена надбавка за складність і напруженість: з 01.08.2006р. - 5%, з 01.01.2008р. - 10%, з 01.02.2008р. - 20%, з 01.01.2010р. - 30%, з 01.10.2010р. - 20%. Судді [PERSON]. встановлено місячне грошове утримання, починаючи з 02 січня 2007 року у розмірі 80%, з 02.01.2008 року у розмірі 82%, з 02.01.2009 року розмірі 84%, з 02.01.2010 року у розмірі 86%. У статті 6 Конституції України міститься правова норма, згідно з якою державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Статус суддів, відповідно до пункту 14 частини першої статті 92 Конституції України, визначається виключно законами України. Відповідно до частини першої статті 126 Конституції України, Конституція і закони України повинні гарантувати незалежність і недоторканість суддів. Збереження існуючого статусу суддів, недопущення його скасування або звуження його змісту та обсягу є однією з основоположних гарантій незалежності суддів. Незалежність та недоторканість суддів гарантується наданням їм відповідно до Закону України "Про статус суддів" спеціальних умов матеріального та соціально-побутового забезпечення. Згідно зі статтею 44 вказаного Закону заробітна плата судді, як складова його матеріального і соціально-побутового забезпечення, є елементом статусу судді. Вона складається з посадового окладу, премій, надбавок за вислугу років та інших надбавок. Розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. У свою чергу посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя. У такий спосіб законодавець диференційовано вирішив питання про оплату праці суддів, які здійснюють правосуддя, та суддів, які виконують ще й обов'язки на адміністративних посадах, з тим, що б досягти справедливого співвідношення в оплаті праці в залежності від обсягу виконуваної роботи. Іншого законодавчого акту з питань оплати праці суддів немає. Згідно з частиною другою статті 8 Закону України "Про оплату праці" умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з державного бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України. На виконання вказаного Закону 30 червня 2005 року та 03 вересня 2005 року Кабінет Міністрів України прийняв постанови № 514 "Про оплату праці Голови, першого заступника Голови та заступника Голови Верховного Суду України", згідно з абзацом другим пункту 1 якої посадовий оклад Голови Верховного Суду України з 01 червня 2005 року становив 15 розмірів мінімальної заробітної плати, та № 865 "Про оплату праці суддів", якою затверджена Схема посадових окладів голови та заступника голови судової палати, голови Військової судової колегії, секретаря Пленуму та суддів Верховного Суду України, керівників та суддів вищих спеціалізованих судів, Апеляційного суду України, апеляційних та місцевих судів (додатки № № 2 - 6). Постанова Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 повинна була набрати чинності з 01 січня 2006 року. Однак, до набрання чинності вказаною постановою, постановою Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2005 року № 1243 "Питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів" було зафіксовано розрахункову величину для обчислення посадових окладів працівників певних установ, що фінансуються з бюджету, у тому числі й суддів, у розмірі встановленої мінімальної заробітної плати - 332 грн. Іншою постановою від 31 грудня 2005 року № 1310 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865" внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865, зокрема, постанову доповнено пунктом 4-1, згідно з яким також встановлено, що розміри посадових окладів, передбачені постановою від 03 вересня 2005 року № 865, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 грн. і у подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не провадиться. Такі зміни були внесені до постанови від 03 вересня 2005 року № 865 до набрання нею чинності. При обчисленні посадового окладу в якості сталої (розрахункової) величини Кабінет Міністрів України використав встановлений з 01 вересня 2005 року Законом України "Про державний бюджет України на 2005 рік" розмір мінімальної заробітної плати 332 грн., що виключало можливість її збільшення у випадку підвищення розміру мінімальної заробітної плати. Як видно зі Схем посадових окладів голови та заступника голови судової палати, голови Військової судової колегії, секретаря Пленуму та суддів Верховного Суду України, керівників та суддів вищих спеціалізованих судів, Апеляційного суду України, апеляційних та місцевих судів кількість розмірів мінімальної заробітної плати при обчисленні посадового окладу суддів складає від 8,5 до 12,5, що значно перевищує розміри мінімальної заробітної плати та прожиткового мінімуму, а також розмір посадових окладів багатьох працівників установ, які фінансуються з державного бюджету. Крім того, у зв'язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України зазначених постанов збільшено оклади суддям та головам судів більш як у шість разів. Отже, вказані Схеми посадових окладів є такими, що відповідають встановленому статтею 44 Закону України "Про статус суддів" співвідношенню розмірів посадових окладів Голови Верховного Суду України, голів судів та суддів, а встановлення сталої (розрахункової) величини для обчислення розмірів посадових окладів суддів та внесення відповідних доповнень до постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 відбулося до моменту набрання нею чинності. Вказана постанова у редакції до внесення доповнень згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31 грудня 2005 року № 1310 не була введена в дію, а тому суд не мав підстав для висновку про те, що вказана постанова Кабінету Міністрів України звужує існуючі гарантії незалежності суддів. Не містять у собі усі оскаржувані постанови Кабінету Міністрів України положень щодо обмеження прав суддів на забезпечення державою благоустроєним житлом, додатковою житловою площею, надання безоплатного користування усіма видами транспорту, обов'язкового страхування життя та здоров'я за рахунок коштів державного бюджету. Також вони не передбачають будь-якої заборони щодо застосування до грошових доходів суддів, як і до доходів інших громадян, механізму їх підвищення шляхом індексації відповідно до положень Закону України "Про індексацію грошових доходів громадян". Таким чином, Кабінет Міністрів України при прийнятті оскаржуваних постанов не зменшив розрахунок посадових окладів суддів, а отже, й не обмежив матеріальний і соціальний захист суддів. Дана позиція підтверджується постановою Вищого адміністративного суду України від 13 квітня 2011 року у справі за касаційною скаргою Золотухіної Ганни Олександрівни - представника Кабінету Міністрів України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 травня 2008 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2009 року З огляду на наведене апеляційні вимоги Державної судової адміністрації України та Міністерства фінансів України слід задовольнити, постанову суду першої інстанції скасувати, оскільки доводи апеляційної скарги її спростовують.

Результат розгляду: denied