Рішення адміністративного суду від 2014-02-26 00:00:00+02

Позивач [PERSON] 27 січня 2014 року звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження. В позовній заяві посилався на те, що 31 грудня 2013 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Київського районного суду м. Полтави про зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області здійснити перерахунок його пенсії. Вказував, що 22 січня 2014 року поштою отримав постанову про закінчення виконавчого провадження від 31 грудня 2013 року, яка мотивована тим, що виконати рішення суду неможливо. Вважає, що постанова є незаконною., такою, що суперечить законодавству. В поданій до суду позовній заяві просив суд визнати постанову від 31 грудня 2013 року про закінчення виконавчого провадження незаконною та скасувати її. Позивач [PERSON] подав заяву з проханням розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання свого представника не направив, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду. Представник третьої особи щодо задоволення позовних вимог в судовому засіданні заперечувала. Враховуючи, що неявка осіб, які беруть участь у справі, не перешкоджає розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не з'явились. Суд, заслухавши пояснення представника третьої особи, дослідивши зібрані по справі докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що Постановою Київського районного суду м. Полтави від 21.06.2011 року, що набрала законної сили, зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Полтави здійснити перерахунок державної пенсії [PERSON] відповідно до статті 54 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»та з врахуванням приписів ст.. 67 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ст. 28 ЗУ «Про загальнобов»язкове пенсійне страхування по третій групі інвалідності в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком з 96 листопада 2009 року та провести виплату нарахованих сум , а також здійснити перерахунок додаткової пенсії [PERSON] відповідно до ст. 54 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»та з врахуванням приписів ст. 67 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», ст. 28 ЗУ «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування»по третій групі інвалідності в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком з 6 листопада 2009 року та провести виплату нарахованих сум. 21 червня 2011 року Київським районним судом м. Полтави видано виконавчий лист. Вказаний виконавчий лист знаходився на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області, та перебував в провадженні головного державного виконавця Пецяк Л.В. 31 грудня 2013 року головним державним виконавцем винесено постанову про закінчення даного виконавчого провадження. В постанові, зокрема, зазначено, що виконавче провадження закінчено з підстав, передбачених п. 11 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження. Разом з тим, відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону. Частиною 3 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав. Статтею 89 Закону в свою чергу передбачена відповідальність за невиконання рішення, що зобов'язує боржника вчинити певні дії, та рішення про поновлення на роботі. Згідно ч.1 ст. 89 Закону України «Про виконавче провадження» в разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. Частиною 2 даної статті передбачено, що у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону. Суд приходить до висновку про необґрунтованість рішення державного виконавця про закінчення виконавчого провадження. Зокрема, такий висновок суперечить практиці Європейського суду з прав людини який неодноразово в своїх рішеннях вказував на те, що виконання судового рішення має розглядатися як невід'ємна частина "судового процесу". Відсутність відповідного фінансування не є поважною причиною для невиконання судового рішення. Так, у своєму рішенні від 27 липня 2004 року у справі "Ромашов проти України" (Заява №67534/01) Європейський суд з прав людини знову зазначив, що державні органи не можуть довільно посилатись на відсутність коштів як на виправдання невиконання зобов'язань за боргом, визначеним судовим рішенням. Проте затримка у виконанні рішення може бути виправдана за виняткових обставин. Але затримка не повинна бути такою, що позбавляє сутності право, яке захищається пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. "Іммобільяре Саффі проти Італії", заява N 22774/93, § 74, ЄСПЛ 1999-V). У цій справі заявник не повинен був бути позбавлений можливості отримання відшкодування за рішенням, винесеним на його користь, що було дуже важливим для нього та його сім'ї, через стверджувані фінансові труднощі держави. Тому суд, враховуючи норми ст. 124 Конституції України щодо обов'язковості до виконання всіх судових рішень, приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження. Судові витрати у справі суд вважає за необхідне віднести за рахунок держави.

Результат розгляду: granted