Рішення адміністративного суду від 2014-03-05 00:00:00+02

31.03.2011р. [PERSON] звернулася до Центрального районного суду м.Миколаєва з позовом до УПФУ у Центральному районі м.Миколаєва про поновлення строку звернення з позовом до суду, визнання дій неправомірними, зобов'язання відповідача здійснити нарахування та виплату щомісячної соціальної допомоги як дитині війни у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком за період з 2006 року, з виплатою її в подальшому. Постановою Центрального районного суду м.Миколаєва від 13.11.2012р. позов задоволено частково. Зобов'язано УПФУ у Центральному районі м.Миколаєва здійснити перерахунок та виплату позивачу підвищення до пенсії в розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, встановленої ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за період часу з 09.07.2007р. по 31.12.2007р., з 22.05.2008р. по 22.07.2011р. з урахуванням виплачених сум. Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати оскаржуване судове рішення та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову. Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, однак постанову суду слід змінити з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є пенсіонером та має статус дитини війни, що підтверджується відповідним посвідченням. Відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», в редакції від 19.12.2006р., дітям війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 30% мінімальної пенсії за віком. У період з 09.07.2007р. по 31.12.2007р., з 22.08.2008р. по 22.07.2011р. зміни до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» не вносились та її дія не зупинялась, тому нарахування та виплата дітям війни підвищення до пенсії або щомісячного грошового довічного утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, повинні здійснюватися відповідно до норм Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Відповідно до ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Позивач звернулася до суду з позовом 31.03.2011 року. За таких підстав, колегія суддів приходить до висновку, що права позивача підлягають захисту з 30.09.2010 року. Відсутність бюджетного фінансування передбачених Законом України «Про соціальний захист дітей війни» доплат до пенсії не може бути причиною невиконання покладених на УПФУ зобов'язань, оскільки реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується, на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Апеляційний суд вважає, що положення ч.3 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», згідно якого мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, не може бути підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії та права на отримання щомісячного підвищення пенсії виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це встановлено ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», оскільки чинним законодавством іншого визначення розміру мінімальної пенсії за віком не передбачено. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті постанови правильно по суті вирішено справу, але із помилковим застосуванням норм процесуального права, у зв'язку з чим, відповідно до п.1 ч.1 ст.201 КАС України, рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Результат розгляду: partial