Рішення адміністративного суду від 2014-03-06 00:00:00+02

До суду звернулась [PERSON] із адміністративним позовом до управління Пенсійного фонду України в м.Кузнецовську (далі - УПФ) про визнання неправомірними дій УПФ щодо позбавлення виплати раніше призначеної пенсії за віком, зобов'язання поновити виплату пенсії позивачу з 01.10.2012р. та зобов'язання нарахувати і виплатити компенсацію за невиплачену пенсію з 01.10. 2012р. Позовні вимоги обгрунтовуються тим, що [PERSON] отримувала в УПФ пенсію за віком з 29.12.2010р. Перед виїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю позивач звернулась до УПФ із заявою з проханням не позбавляти її пенсійного забезпечення. Листом від 12.11.2011р. №1675/Ф-441 УПФ повідомило [PERSON] про те, що законодавством України не передбачено виплат пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання до держав, з якими не укладено міжнародних договорів у галузі пенсійного забезпечення. Після виїзду за кордон 24.05.2012р. позивачу із 30.09.2012р., повівши виплату пенсії за шість місяців наперед, було припинено виплату пенсії. [PERSON] вважає такі дії відповідача незаконними і такими, що суперечать діючому законодавству. Покликається позивач на те, що пункт 2 ч.1 ст.49 та друге речення ст.51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", якими передбачалась можливість припинення виплати пенсії на час проживання пенсіонера за кордоном, визнані неконституційними і не могли бути застосовані відповідачем. Тому й заявлено позов. Відповідно до ухвали суду від 03.02.2014р. залишено без розгляду позов [PERSON] в частині визнання неправомірними дій відповідача щодо позбавлення виплати раніше призначеної пенсії за віком, а також про зобов'язання поновити виплату пенсії, здійснити нарахування і виплату компенсації за несвоєчасну виплату пенсії за період з 01.10.2012р. по 29.07.2013р., у зв'язку із закінченням строку, встановленого законом для звернення до адміністративного суду. Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилась. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] повністю підтримала позовні вимоги, в частині яких відкрите провадження в справі. Дала суду пояснення, що за змістом аналогічні обґрунтуванням позову. Крім того з її пояснень слідує, що [PERSON] є громадянином України, а до Ізраїлю виїхала лише на лікування, після чого планує повернутися до України. З приводу вимог про зобов'язання відповідача здійснити нарахування і виплату компенсації за невиплачену вчасно пенсію представник не змогла докладно навести обґрунтування. Просила позов задовольнити. Представник відповідача Гаврилюк О.В. позовних вимог не визнав повністю. Дав пояснення суду, подібні за змістом до письмових заперечень. Суть заперечень на позов зводиться до того, що положення п.2 ч.1 ст.49 та ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", після визнання їх неконституційними 07.10.2009р., не приведені у відповідність до рішення Конституційного суду України від 07.10.2009р. №25-рп/2009, а тому УПФ при виїзді пенсіонерів на постійне місце проживання за кордон діє згідно ст.ст.49, 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", що діяли у попередній редакції. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши та оцінивши інші докази у справі в сукупності приходить до висновку про задоволення позову частково. Судом встановлено і це не оспорюється сторонами, що [PERSON] до виїзду з України отримувала пенсію в УПФ. Про це свідчить також наявність у відповідача пенсійної справи на ім'я позивача. Із копії паспорта громадянина України для виїзду за кордон видно, що [PERSON] постійно проживає у Ізраїлі та прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль 24.05.2012р. Представник відповідача не оспорює обставини, що [PERSON] є громадянином України. Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Згідно ст.51 цього Закону під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009р. у справі № 1-32/2009 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України положень п. 2 ч. 1 ст. 49 та другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" вказані положення визнано неконституційними - такими, що не відповідають Конституції України та такими, що втрачають чинність з дня ухвалення цього рішення. З прийняттям рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року виключена така підстава для припинення пенсійних виплат як проживання пенсіонера за кордоном, що є достатньою підставою для поновлення конституційного права позивача на виплату пенсії, незалежно від місця її постійного проживання. Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Таким чином, станом на дату припинення виплати пенсії [PERSON] 30.09.2012р. не було законних підстав для припинення виплати раніше призначеної пенсії позивачу, у зв'язку з її виїздом на постійне місце проживання за кордон. За змістом ст.24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічної та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Суд вважає, що посилання відповідача на ст.3 Основ законодавства «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» не може бути правовою підставою для позбавлення позивача гарантованого ст.46 Конституції України соціального захисту у виді пенсійної виплати, так як позбавлення позивача такого права суперечить Конституції України. Крім того, відповідно до ст.71 ч.2 КАС в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Виходячи із наведеного принципу покладення обов'язку доказування на відповідача, слід констатувати, що відповідач не довів суду правомірність припинення виплати пенсії позивачу, а тому її виплата має бути поновлена з 30.07.2013р. Суд не віднайшов правових підстав для задоволення вимоги про присудження компенсації позивачу за невиплачену вчасно пенсію, оскільки, як видно у справі, спірні суми пенсії не були нараховані відповідачем у користь позивача. За змістом ч.2 ст.46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» нарахування компенсації втрати частини доходів можливе у випадку, коли суми пенсії були нараховані, але їх виплата не проведена із вини органу, що призначає і виплачує пенсію. Тому, в цій частині позов підлягає відхиленню.

Результат розгляду: partial