Рішення адміністративного суду від 2014-02-26 00:00:00+02

Позивач [PERSON] звернулася до суду з адміністративним позовом до Якимівської ЦРЛ Запорізької області, третя особа: Головний лікар Якимівської ЦРЛ Строкань Валерій Вікторович про визнання рішення суб»єкта владних повноважень протиправним, скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії, мотивуючи тим, що 25.11.2013 року [PERSON] звернулася до Якимівської ЦРЛ із заявою про надання висновку ЛКК щодо необхідності постійного стороннього догляду за її сином інвалідом II групи внаслідок психічного розладу [PERSON], який проживає за адресою: [ADDRESS]. Також в заяві було зазначено, що висновок необхідний для отримання щомісячної матеріальної допомоги по догляду за інвалідом. 02.12.2013 року Відповідачем було надано відповідь за підписом головного лікаря Якимівської ЦРЛ Строканя В.В., в якій зазначалося, що висновок ЛКК щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом II групи внаслідок психічного розладу можна отримати тільки після проходження останнім амбулаторного (стаціонарного) обстеження у лікаря-психіатра. Позивач вважає, що дані вимоги посадових осіб є незаконними, оскільки чинне законодавство України не передбачає надання висновку ЛКК щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом II групи внаслідок психічного розладу з обов'язковою попередньою вимогою щодо проходження останнім амбулаторного (стаціонарного) обстеження у лікаря-психіатра. Виконання незаконних вимог посадових осіб Якимівської ЦРЛ порушують охоронювані законом права і свободи як інваліда, так і особи, що здійснює догляд за ним. Позивач [PERSON] є людиною похилого віку, несе по життю важку ношу по догляду за сином інвалідом II групи [PERSON], а такі незаконні вимоги посадових осіб Відповідача приносять їй тяжкі душевні хвилювання, що відображається на стані здоров'я Позивача. Окрім того, з вини Відповідача, до теперішнього часу, тобто близько двох місяців, Позивач [PERSON] не отримує щомісячну матеріальну допомогу по догляду за інвалідом. За таких обставин доводиться утримувати себе та сина інваліда ІІ групи на мінімальну пенсію Позивача. Таким чином, незаконні дії Відповідача завдають Позивачу непоправимої значної матеріальної шкоди. Таким чином, ненадання Позивачу [PERSON] висновку ЛКК щодо необхідності постійного стороннього догляду за її сином інвалідом II групи внаслідок психічного розладу [PERSON] є незаконними діями Відповідача, що не відповідає чинному законодавству України та охоронювані законом права і свободи як інваліда, так і особи, що здійснює догляд за ним. На підставі вищевикладеного, позивач просить визнати протиправним відповідь Відповідача Якимівської ЦРЛ про відмову у задоволенні законних вимог Позивача по наданню Позивачу [PERSON] висновку ЛКК щодо необхідності постійного стороннього догляду за її сином інвалідом II групи внаслідок психічного розладу [PERSON], який проживає за адресою: [ADDRESS]. Також просить зобов'язати Відповідача Якимівську ЦРЛ надати Позивачу [PERSON] висновок ЛКК щодо необхідності постійного стороннього догляду за її сином інвалідом II групи внаслідок психічного розладу [PERSON], який проживає за адресою: [ADDRESS], без попередніх умов та стягнути з Відповідача понесені Позивачем судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник [PERSON] надав письмові заперечення на відмову відповідача щодо заявлених позовних вимог та зазначив, що позивачу стало відомо про долучення судом до матеріалів справи копій документів, що були надані представником Відповідача, на підставі яких Відповідач заперечує проти Позову, а саме: - Наказу МОЗ України від 22.01.2007 року № 20; - Наказу МОЗ України від 31.07.2013 року № 667. Ознайомившись зі змістом вимог даних нормативних актів, вбачається наступне: 1. По-перше, посадовими особами Якимівської ЦРЛ взагалі перевищено службові повноваження при наданні відповіді про можливість отримання висновку ЛКК після амбулаторного (стаціонарного) огляду у лікаря-психіатра, виходячи з нижченаведеного: - відповідно до вимог п.1.1. Інструкції з організації диспансерного та консультативного нагляду осіб, які страждають на психічні розлади, при наданні амбулаторної психіатричної допомоги, затвердженої Наказом МОЗ України від 22.01.2007 року № 20 (далі - Інструкція), "Ця Інструкція визначає організаційні засади забезпечення осіб, які страждають на психічні розлади, амбулаторною психіатричною допомогою відповідно до ст. 12 ЗУ "Про психіатричну допомогу" (1489-14) (далі - Закон), виходячи з пріоритету прав і свобод людини…"; - стаття 12 ЗУ "Про психіатричну допомогу": Амбулаторна психіатрична допомога. Амбулаторна психіатрична допомога надається лікарем-психіатром на прохання або за усвідомленою згодою особи; Амбулаторна психіатрична допомога особі без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника надається лікарем-психіатром в примусовому порядку за рішенням суду.); - п.2.1. Інструкції передбачено, що Диспансеризація - це організація роботи психіатричних закладів стосовно систематичного нагляду за перебігом психічного розладу в особи, яка страждає на психічний розлад, на її прохання або за усвідомленою згодою, або за згодою її законного представника, а також надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за рішенням суду; - ст. 19 ЗУ "Про психіатричну допомогу" визначено, що надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку надається тільки за рішенням суду; - п.3.1. Інструкції визначено, що залежно від характеру та перебігу психічних розладів, а також наявності усвідомленої згоди особи, яка страждає на психічні розлади, або її законного представника на отримання амбулаторної психіатричної допомоги диспансеризація здійснюється у вигляді диспансерного та консультативного нагляду; - відповідно до положень п.3.2,3.3 Інструкції: Диспансерний нагляд - комплекс заходів при наданні амбулаторної психіатричної допомоги, який здійснюється лікарем-психіатром та/або іншими фахівцями психіатричного закладу, шляхом визначення особі, яка страждає на психічний розлад, терміну (дати та часу) відвідувань психіатричного закладу, запрошення її на психіатричний огляд, а також відвідувань удома на прохання або за усвідомленою згодою особи чи її законного представника, або без усвідомленої згоди особи чи її законного представника, у разі надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за рішенням суду, з метою безперервного систематичного спостереження за перебігом психічного розладу, умовами життя та соціального функціонування особи, та здійснення необхідних профілактичних, діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів, спрямованих на покращання або відновлення стану психічного здоров'я. Консультативний нагляд - надання амбулаторної психіатричної допомоги особам, які страждають на психічні розлади, шляхом спостереження лікарем-психіатром (іншими фахівцями психіатричного закладу) за перебігом психічного розладу, проведення відповідних діагностичних, лікувальних, реабілітаційних та медико-соціальних заходів на прохання або за усвідомленою згодою особи чи її законного представника, якщо форма та характер перебігу психічного розладу не потребують установлення за особою диспансерного нагляду, або відсутня усвідомлена згода особи чи її законного представника на проведення диспансерного нагляду, а підстави для надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку відсутні. - ст. 11 ЗУ "Про психіатричну допомогу" визначено, що психіатричний огляд проводиться лікарем-психіатром на прохання або за усвідомленою згодою особи. - відповідно до вимог п.5.1 - 5.3, 5.7 Інструкції, консультативний нагляд за особою, яка страждає на психічний розлад, установлюється якщо форма та характер перебігу психічного розладу не потребують установлення за особою диспансерного нагляду або відсутня усвідомлена згода особи, чи її законного представника, на проведення диспансерного нагляду. Група пацієнтів консультативного нагляду формується з осіб: - які не потребують безперервного систематичного спостереження лікарем-психіатром (іншими фахівцями психіатричного закладу) за перебігом психічного розладу, але у зв'язку з наявним психічним розладом є інвалідами будь-якої групи. Рішення лікаря-психіатра чи комісії лікарів-психіатрів про встановлення консультативного нагляду за особою, яка страждає на психічний розлад, з відповідним обґрунтуванням уноситься до медичної карти амбулаторного хворого відповідно до форми N 025/о, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 27.12.99 р. N 302 (v0302282-99) (далі - форма N 025/о), та засвідчується лікарем-психіатром, який приймав рішення, або всіма членами комісії. Контрольна карта диспансерного нагляду за хворим на розлади психіки відповідно до форми N 030-1/о не ведеться. За відсутності повторних звернень особи за психіатричною допомогою впродовж року медична карта (форма N 025/о) передається до архіву. 2. По - друге, Наказом МОЗ України № 667 від 31.07.2013 року чітко встановлено порядок та умови видачі висновку ЛКК медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом I чи II групи внаслідок психічного розладу, а саме: - наявність заяви особи, яка проживає разом з інвалідом I чи II групи внаслідок психічного розладу та здійснює за ним постійний сторонній догляд, у довільній формі; - наявність також медичної карти амбулаторного хворого за формою № 025/0, яка, як зазначалося вище, повинна перебувати в архіві лікувального закладу та, в даному випадку в подальшому не ведеться. При цьому, відповідно до вимог Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 025/0 "Медична карта амбулаторного хворого__", Форма № 025/о є основним первинним медичним документом хворого, який лікується амбулаторно або вдома, і заповнюється на усіх хворих при зверненні у заклад охорони здоров'я, який надає амбулаторно-поліклінічну допомогу. Висновок ЛКК надається особі, що звернулась із заявою, згідно з формою бланка, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров'я України від 31 липня 2013 року № 667, за підписами членів ЛКК, завіреними печаткою закладу охорони здоров'я, у структурі якого перебуває ЛКК. Відповідно до вимог ст.2 КАСУ, завданням адміністративного судочинства є зокрема захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів місцевого самоврядування при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Ст.ст. 6,11 КАСУ гарантує кожній особі право на судовий захист та на розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до вимог ст.ст. 69, 71, 86 КАСУ, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов'язку суд витребовує названі документи та матеріали. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів. Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, представник позивача [PERSON], [PERSON] вважає, що Позивачем Суду надано беззаперечні докази та наведено факти, протиправних дій посадових осіб Якимівської ЦРЛ. У зв'язку з тим, що [PERSON] є інвалідом ІІ групи пожиттєво, не потребує диспансерного нагляду, а консультативний нагляд може здійснюватися тільки у разі його звернення або його законного представника [PERSON], вимоги посадових осіб Якимівської ЦРЛ по проведенню амбулаторного (стаціонарного) обстеження [PERSON] у лікаря-психіатра, є незаконними. Окрім того вважає, що посилання лікаря-психіатра Якимівської ЦРЛ [PERSON] про те, що хворий [PERSON] не перебуває на психіатричному диспансерний обліку, є безпідставними, оскільки чинним законодавством взагалі не визначено такий термін, як психіатричний диспансерний облік. В судовому засіданні представник Якимівської ЦРЛ, [PERSON] та лікар психіатр [PERSON] позовні вимоги не визнали та заперечували проти їх задоволення. Представник Якимівської ЦРЛ, [PERSON] пояснила, що лис, який був направлений позивачу [PERSON] є інформаційним, тобто позивачу було повідомлено, що висновок ЛКК вона може отримати після огляду її сина [PERSON] лікарем психіатром та в зазначеному повідомленні було зазначено часи прийому у лікаря-психіатра. Лакар-психіатр [PERSON] зазначила, що відповідно до Наказу № 667 від 31.07.2013 року МОЗ України з метою виконання ст.5 Закону України «Про психіатричну допомогу», затверджено форму висновку ЛКК та інструкцію про порядок надання цього висновку, відповідно до якої п.5 Підставою для надання висновку ЛКК закладу охорони здоров»я щодо необхідності постійного стороннього нагляду за інвалідом ІІ групи внаслідок психічного розладу є не тільки зазначені представником позивача умови, а ще є обов'язковою умовою обмеження життєдіяльності особи, зумовлені психічним розладом. Обмеження життєдіяльності особи - це є стан психічного здоров»я особи. Для визначення стану психічного здоров»я особи, лікар психіатр повинен оглянути особу, так як відповідно до ст. 7 Закону України «Про психіатричну допомогу», забороняється визначати стан психічного здоров»я особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психіатричного огляду особи, крім випадків проведення судово-психіатричної експертизи посмертно. В даному випадку вона як лікар жодного разу не бачила пацієнта [PERSON], на прийом приходила тільки його мати, [PERSON], останні записи лікаря, в його медичній карті (форми N 025/о) лише за 1993 рік, а потім знову записи з поміткою: на прийомі мати [PERSON], пацієнт від відвідування та огляду лікаря відмовляється. На її пропозицію про огляд пацієнта [PERSON] у нього вдома, мати [PERSON] не погодилася, а тому їй невідомо який стан психічного здоров»я у пацієнта [PERSON] та чи існує у нього постійна, упродовж не менше місяця наявність обмеження самообслуговування або обмеження здатності до самостійного пересування, або обмеження здатності до орієнтації, або обмеження здатності до спілкування, або обмеження контролювати свою поведінку. Відповідно до останньої виписки з історії хвороби № 260 від 01.03.1993 року в рекомендаціях нагляд районного психіатра та підтримуюча терапія нейролептиками, але пацієнт та його мати зазначених рекомендацій не дотримуються. Відповідно до цих рекомендацій лікар на підставі Наказу МОЗ України №20 від 22.01.2007 року «Про затвердження Інструкції з організації диспансерного та консультативного нагляду осіб, які страждають на психічні розлади, при наданні амбулаторної психіатричної допомоги», де в п.3.4. зазначено, що вибір форми диспансеризації - диспансерний нагляд чи консультативний нагляд - є компетенцією лікаря-психіатра (комісії лікарів-психіатрів), а не самого пацієнта та його представників, та встановлюється залежно від форми та характеру перебігу наявного психічного розладу. Також пацієнт [PERSON] не дотримується вимог Наказу МОЗ України №254 від 17.05.2008 року «Про затвердження Інструкції про періодичність рентгенівських обстежень органів грудної порожнини певних категорій населення України», відповідно до якого щорічним рентгенівським обстеженням підлягають особи, які перебувають під медичним наглядом в психоневрологічних закладах, тобто все це доводить той факт, що без огляду пацієнта [PERSON] лікарем-психіатром, неможливо надати довідку про обмеження життєдіяльності особи, зумовлені психічним розладом, яка відповідно до п.5 Інструкції про порядок надання висновку ЛКК щодо необхідності постійного стороннього нагляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу, є необхідною для отримання висновку ЛКК, яку просить надати позивач [PERSON]. В судовому засіданні були вивчені наступні докази: - письмова заява [PERSON] (а.с. 4); - повідомлення Якимівської ЦРЛ (а.с.5); - виписка із Акту ЛТЕК (а.с.6); - медичну картку (форми N 025/о) [PERSON]; - Наказ № 667 від 31.07.2013 року МОЗ України (а.с. 12-13, 42); - Наказ МОЗ України №20 від 22.01.2007 року (а.с. 14-19, 39-41); - Закон України «Про психіатричну допомогу» (а.с. 35); - Постанова КМУ № 1192 від 02.08.2000 року (а.с. 43). Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що вищезазначений адміністративний позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав: Згідно до ч.1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних повноважень управлінської функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Відповідно до вимог ч.2 ст.19 КАС України адміністративні справи з приводу оскарження правових актів індивідуальної дії, а також дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які стосуються інтересів конкретної особи, вирішуються адміністративними судами за місцем проживання позивача. З матеріалів справи вбачається, що 25.11.2013 року [PERSON] звернулася до Якимівської ЦРЛ із заявою про надання висновку ЛКК щодо необхідності постійного стороннього догляду за її сином інвалідом II групи внаслідок психічного розладу [PERSON], який проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.4). Також в заяві було зазначено, що висновок необхідний для отримання щомісячної матеріальної допомоги по догляду за інвалідом відповідно до Постанови КМУ № 1192 від 02.08.2000 року (а.с. 43), де зазначено, що для призначення цієї допомоги є обов'язковим висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу. 02.12.2013 року Відповідачем було надано відповідь за підписом головного лікаря Якимівської ЦРЛ Строканя В.В., в якій зазначалося, що висновок ЛКК щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом II групи внаслідок психічного розладу можна отримати тільки після проходження останнім амбулаторного (стаціонарного) обстеження у лікаря-психіатра (а.с. 5). [PERSON] є інвалідом ІІ групи пожиттєво, що підтверджується випискою із Акту ЛТЕК (а.с.6). Посилання представника позивача на беззаперечні докази та наведені факти, протиправних дій посадових осіб Якимівської ЦРЛ у зв'язку з тим, що [PERSON] є інвалідом ІІ групи пожиттєво, не потребує диспансерного нагляду, а консультативний нагляд може здійснюватися тільки у разі його звернення або його законного представника [PERSON], а також, що вимоги посадових осіб Якимівської ЦРЛ по проведенню амбулаторного (стаціонарного) обстеження [PERSON] у лікаря-психіатра, є незаконними - є безпідставними. Так відповідно до Постанови КМУ № 1192 від 02.08.2000 року «Про надання щомісячної грошової допомоги особі, яка проживає разом з інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу, який за висновком лікарської комісії медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, на догляд за ним», обов'язковою умовою п.7 - є висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу, про що не заперечували позивач та його представник. Відповідно до Наказу МОЗ України № 667 від 31.07.2013 року «Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання», обов'язковою умовою п.5 - є Підстави для надання висновку ЛКК закладу охорони здоров'я щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом II групи внаслідок психічного розладу є постійна (упродовж не менше місяця) наявність в інваліда одного з перелічених видів обмеження життєдіяльності: обмеження самообслуговування - здатність до самообслуговування за допомогою інших осіб та нездатність до самообслуговування з використанням допоміжних засобів; обмеження здатності до самостійного пересування - здатність до самостійного пересування за допомогою інших осіб та нездатність до самостійного пересування з використанням допоміжних засобів; обмеження здатності до орієнтації - здатність до орієнтації в часі і просторі за допомогою інших осіб; обмеження здатності до спілкування - здатність до спілкування за допомогою інших осіб та нездатність до спілкування з використанням допоміжних засобів; обмеження здатності контролювати свою поведінку - здатність частково чи повністю контролювати свою поведінку тільки за допомогою інших осіб. Обмеження життєдіяльності повинні бути зумовлені психічним розладом. А не лише за наявності заяви особи, яка проживає разом з інвалідом І чи II групи внаслідок психічного розладу та здійснює за ним постійний сторонній догляд, у довільній формі, а також медичної карти амбулаторного хворого за формою № 025/0, як зазначили позивач та представник позивача. Відповідно до Наказу МОЗ України № 20 від 22.01.2007 року «Про затвердження Інструкції з організації диспансерного та консультативного нагляду осіб, які страждають на психічні розлади, при наданні амбулаторної психіатричної допомоги», п.3.4. передбачено, що вибір форми диспансеризації - диспансерний нагляд чи консультативний нагляд - є компетенцією лікаря-психіатра (комісії лікарів-психіатрів) та встановлюється залежно від форми та характеру перебігу наявного психічного розладу. Відповідно до п. 3 ст.7 Закону України «Про психіатричну допомогу» забороняється визначати стан психічного здоров»я особи та встановлювати діагноз психічних розладів без психіатричного огляду особи, крім випадків проведення судово-психіатричної експертизи посмертно. Посилання представника позивача до ст. 12 ЗУ "Про психіатричну допомогу" (1489-14) (далі - Закон), виходячи з пріоритету прав і свобод людини…"; - стаття 12 ЗУ "Про психіатричну допомогу": Амбулаторна психіатрична допомога. Амбулаторна психіатрична допомога надається лікарем-психіатром на прохання або за усвідомленою згодою особи; Амбулаторна психіатрична допомога особі без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника надається лікарем-психіатром в примусовому порядку за рішенням суду.), а також ст. 19 ЗУ "Про психіатричну допомогу", де визначено, що надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку надається тільки за рішенням суду є безпідставними, так як у повідомленні Якимівської ЦРЛ від 02.11.2013 року за № 2582 на заяву позивача [PERSON] відсутні будь-які рішення суб»єкта владних повноважень про відмову або задоволення заяви позивача, а лише зазначено про необхідність проходження амбулаторного обстеження, або на вибір того ж позивача стаціонарного обстеження, що носить рекомендований характер. Також відсутні посилання на надання амбулаторної психіатричної допомоги примусово, та відсутні посилання щодо диспансерного нагляду або диспансеризації, надання амбулаторної психіатричної допомоги без згоди інваліда ІІ групи [PERSON] взагалі. У відповідності до вимог ч.1 ст.69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. У відповідності до вимог ч.1 ст.71 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до вимог ст. 162 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. У разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішень суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання не чинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; зобов'язання відповідача вчинити певні дії; зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; стягнення з відповідача коштів; тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; визнання наявності чи відсутності компенсації (повноважень) суб'єкта владних повноважень. Згідно ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до КАС України. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає позовні вимоги позивача [PERSON] такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Результат розгляду: denied