Рішення адміністративного суду від 2014-01-20 00:00:00+02

23 грудня 2013 року Луганським окружним адміністративним судом відкрито провадження в адміністративній справі за позовом [PERSON] до Департаменту охорони здоров'я Луганської обласної державної адміністрації, в якому позивач просила суд визнати незаконним та скасувати наказ Департаменту від 27.09.2013 № 643 «Про впровадження системи ротації лікарів акушерів-гінекологів у Луганському перинатальному центрі ІІІ рівня». В обґрунтування заявлених вимог позивачем зазначено, що оскаржуваний наказ не містить посилань на норму права, яка дозволяє запроваджувати систему ротації лікарів. Така система ротації оскаржуваним наказом запроваджена безпідставно, оскільки чинним законодавством України не передбачено відповідної правової норми. У чинному законодавстві, що регулює питання охорони здоров'я, визначення терміну «ротації» відсутнє. Позивач вказує, що в оскаржуваному наказі відповідач послався на норму ст. 32 КЗпП України, не врахувавши при цьому, що вказана стаття не передбачає проведення ротації та підвищення кваліфікації. Позивач, наводячи також норми ст. ст. 32, 31 КЗпП України, вказує про порушення її трудових прав, що пов'язано із фактичним переведенням її на іншу посаду із зміною істотних умов праці, а саме, режиму роботи, системи та розміру оплати праці, функціональних обов'язків, ступеня важкості, рівня відповідальності. Позивач вказує, що безпосередньо переведення на іншу посаду здійснено невмотивовано, без врахування інтересів виробництва. Зазначення в оскаржуваному наказі мети здійснення ротації - підвищення кваліфікації також не відповідає нормам чинного законодавства, яке передбачає інший порядок підвищення рівня професійної підготовки лікарів, до яких не віднесено переміщення, переводу або ротації. При цьому позивач вказує, що всі передбачені чинним законодавством обов'язки щодо підтвердження та підвищення кваліфікації спеціаліста нею виконано, недоліків за час роботи виявлено не було. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що дата, вказана у додатку до оскаржуваного наказу, де наведено перелік осіб, які підлягають переміщенню на інші посади, (27.10.2013) не відповідає даті видання наказу (27.09.2013). Крім того, позивач вважає, що Департамент охорони здоров'я не має повноважень щодо визначення певного кола осіб, що підлягають переміщенню, оскільки це питання відноситься до внутрішньої кадрової політики безпосередньо лікувального закладу. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали заявлені вимоги, надали пояснення, аналогічні викладеним у позові. Представник відповідача у судове засідання 20.01.2014 не прибув, про дату. час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. В судовому засіданні 08 січня 2014 року представник відповідача проти позову заперечував, зазначивши про те, що Департаменту охорони здоров'я Луганської обласної державної адміністрації надано повноваження щодо управління державними закладами охорони здоров'я, організації кадрового, матеріально-технічного та методичного забезпечення. На виконання своїх функції, з метою професійної підготовки лікарів Луганського обласного перинатального центру й було впроваджено систему ротації лікарів. Оскаржуваний наказ стосується не тільки позивача, а й інших лікарів. Запровадження системи ротації буде продовжуватись, оскільки така система, на думку представника відповідача, надасть можливість лікарям набувати відповідний досвід роботи, зокрема, досвід здійснення хірургічних втручань, консультування та надання медичної допомоги на виїзді, чергування за відповідними об'єктами в разі виникнення потреби термінових медичних втручань. Тобто система ротації допомагає підтримувати відповідний рівень кваліфікації лікарів для надання відповідної медичної допомоги. Також представник відповідача у відповідь на питання суду вказав, що позивач такого відповідного досвіду не має, а тому не може надати відповідну медичну допомогу. Вислухавши пояснення позивача та представника позивача, дослідивши матеріали справи та доводи представника відповідача, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Позивач - [PERSON], працює лікарем акушером-гінекологом поліклініки Луганського обласного перинатального центру Луганської обласної клінічної лікарні з 14.08.2013.(а.с.33-34). Відповідач - Департамент охорони здоров'я Луганської обласної державної адміністрації, зареєстрований в якості юридичної особи, внесено до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (а.с.30, 31). Відповідачем видано наказ за № 643 від 27.09.2013 «Про впровадження системи ротації лікарів акушерів-гінекологів у Луганському обласному перинатальному центрі ІІІ рівня». Цим наказом головного лікаря Луганської обласної клінічної лікарні зобов'язано забезпечити ротацію лікарів Луганського обласного перинатального центру шляхом переміщення працівників у межах центра згідно з додатком. Додатком до наказу видано графік переміщення лікарів, відповідно до якого передбачено переміщення позивача до відділення патології ранніх термінів вагітності та медицини плоду з 01.10.2013. по 31.10.2013. (а.с.9-10). Наказом Головного лікаря Луганської обласної клінічної лікарні № 01-04/831аг від 02.10.2013 з посиланням на ст. 32 КЗпП України визначено, що з метою підвищення професійної підготовки лікарів акушерів-гінекологів Луганського обласного перинатального центру забезпечити ротацію лікарів акушерів-гінекологів перинатального центру шляхом переміщення працівників у межах центру, зокрема, позивача - у відділення патології ранніх термінів вагітності та медицини плоду з 01.10.2013. по 31.10.2013 (а.с.53). Названий наказ Головного лікаря Луганської обласної клінічної лікарні № 01-04/831аг від 02.10.2013 у відношенні позивача є виконаним, що підтверджено позивачем в судовому засіданні. Організацію, повноваження та порядок діяльності місцевих державних адміністрацій визначає Закон України «Про місцеві державні адміністрації» від 9 квітня 1999 року № 586-XIV. Відповідно до ст. 1 цього Закону місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. Місцева державна адміністрація в межах своїх повноважень здійснює виконавчу владу на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також реалізує повноваження, делеговані їй відповідною радою. Згідно із ст. 5 Закону склад та структуру місцевих державних адміністрацій формують голови місцевих державних адміністрацій. Типове положення про структурні підрозділи місцевої державної адміністрації та рекомендаційний перелік її структурних підрозділів затверджуються Кабінетом Міністрів України. За нормами ст. 6 Закону на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, щорічного послання Президента України до Верховної Ради України про внутрішнє і зовнішнє становище України, актів Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, які відповідно до закону забезпечують нормативно-правове регулювання, власних і делегованих повноважень голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники структурних підрозділів - накази. Розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов'язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами. Відповідно до п.6 ч.1 ст. 13 Закону до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, зокрема, належить вирішення охорони здоров'я. Виходячи з норм ст. 42 Закону керівництво галузями управління здійснюють структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, які також несуть відповідальність за їх розвиток. Відповідно до Положення про Департамент, затвердженого Розпорядженням голови облдержадміністрації 26.12.12. № 1949, відповідач є структурним підрозділом Луганської обласної державної адміністрації, підпорядкований Луганській обласній державній адміністрації, підзвітний та підконтрольний Міністерству охорони здоров'я України (а.с.16-23). За п. п. 5, 6 Положення Департамент відповідно до покладених на нього завдань: розробляє проекти розпоряджень голови обласної держадміністрації, у визначених законом випадках - проекти нормативно-правових актів з питань реалізації повноважень у галузі охорони здоров'я; здійснює фінансування закладів охорони здоров'я, що утримуються за рахунок коштів обласного бюджету, контролює ефективне використання ними фінансових, матеріальних та трудових ресурсів; прогнозує потребу закладів охорони здоров'я області у фахівцях різних спеціальностей для сфери охорони здоров'я, формує замовлення на підготовку, перепідготовку та атестацію працівників охорони здоров'я. У зв'язку з цим Департамент, зокрема, має право: надавати згідно із законодавством обов'язкові для виконання розпорядження керівникам установ, підприємств, організацій, їх філій, відділень незалежно від форми власності й громадянам з питань, що належать до його компетенції, порушувати питання про їх відповідальність у встановленому законодавством порядку. Таким чином, наведені норми передбачають право відповідача видавати накази щодо питань, пов'язаних з охороною здоров'я, в тому числі, які стосуються фахівців у сфері охорони здоров'я, та управління кадрами. У своєму позові позивач не наводить норм закону, яким прямо суперечить оскаржуваний наказ. Посилання позивача на відсутність у ст. 32 КЗпП України норм, що передбачають проведення ротації та підвищення кваліфікації, суд не враховує, оскільки суть оскаржуваного наказу полягає у проведенні тимчасового переміщення (переводу) лікарів лікувального закладу. При цьому питання переводу та переміщення врегульовано саме вказаною статтею КЗпП України. За теорією управління персоналом, під ротацією розуміється система переводів та переміщень співробітників в межах установи на нові робочі місця на регулярних, правомірних та організованих засадах з метою сприяння оновленню кадрового потенціалу, створення дієвого кадрового резерву для зайняття тих чи інших посад, оперативного маневруванню кадровими ресурсами. Тому, на думку суду, відсутність у чинному законодавстві, що регулює питання охорони здоров'я, безпосереднього визначення терміну «ротації» не є підставою для скасування наказу. Разом з цим, вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд виходить з наступного. В силу норм ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Як вбачається з адміністративного позову, суть заявлених вимог позивача полягає у посиланнях на порушення оскаржуваним наказом її трудових прав, що не пов'язано із проходженням публічної служби. Проте, до юрисдикції адміністративного суду не віднесено розгляд справ щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин, оцінку таким посиланням має надавати відповідний суд у порядку цивільного судочинства. За таких підстав суд не оцінює доводів позивача щодо порушення порядку здійснення переміщення (переведення) на іншу посаду, відсутності необхідності такого переміщення, наявності чи відсутності факту зміни істотних умов праці позивача. Оскаржуваний наказ було реалізовано шляхом видання окремого наказу безпосереднім керівником лікувального закладу, в якому працює позивач. А отже, до порушення трудових прав позивача міг призвести лише наказ головного лікаря Луганської обласної клінічної лікарні про переміщення позивача на іншу посаду. Проте, як зазначалось, захист порушених трудових прав позивача має відбуватись в порядку іншого судочинства. Крім того, на думку суду, при розгляді спору врахуванню підлягає те, що оскаржуваний наказ не вимагає безпосередньо від позивача вчинення тих чи інших дій, його зобов'язуюча дія спрямована до іншої особи - головного лікаря Луганської обласної клінічної лікарні. Тобто наказ, що є предметом оскарження у справі, стосується позивача лише опосередковано. Такі обставини надають суду також підстави вважати, що позивачу не належить право вимоги про скасування наказу. При вирішенні спору суд виходить також з того, що, відповідно до вищенаведених норм ст. 6 КАС України судовому захисту підлягає лише порушене право позивача. Як було вказано, наказ відповідача є реалізованим на час розгляду справи, позивач у вказані в наказі терміни відпрацювала у відділенні патології та по закінченні цих строків приступила до виконання своїх обов'язків у поліклінічному відділенні, що підтверджено позивачем у судовому засіданні. Таким чином, на час розгляду справи, скасування оскаржуваного наказу не матиме жодних правових наслідків. За таких обставин, підстав для скасування наказу відповідача судом не встановлено, тому у задоволенні позову слід відмовити. Виходячи з вимог ст. 94 КАС України витрати зі сплати судового збору поверненню на користь позивача не підлягають. На підставі викладеного.

Результат розгляду: denied