Рішення адміністративного суду від 2014-01-27 00:00:00+02

Товариство з обмеженою відповідальністю «Транс - Буд» (надалі - позивач) звернулося до Донецького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Будьонівському районі м. Донецька Головного управління Міндоходів у Донецькій області (надалі - відповідач) про визнання незаконними та скасування податкових повідомлень-рішень від 27.09.2013 року за № 0000761604, 0000871604 з податку на додану вартість та № 0000771604 з податку на прибуток. Позивач обґрунтовує позовні вимоги наступним. Висновки, викладені у акті перевірки, суперечать дійсності. Господарські операції ніж ним та ТОВ «Санаіл Торг» є реальними та підтверджуються первиними документами. Крім цього, отриманий від ТОВ «Санаіл Торг» товар був реалізований за межі України, що також підтверджується вантажно-митними деклараціями. Відповідач проти задоволення позову заперечує та посилається на наступне. Проведеною перевіркою встановлена відсутність фактичного отримання товару та його реального транспортування, відповідно встановлена відсутність реальності господарських операцій між позивачем та ТОВ «Санаіл Торг». Для перевірки позивачем були надані не усі первинні документи, зокрема: довіреності на отримання товару, товарно-транспортні накладні, документи щодо зберігання товару. Крім цього, документи щодо відрядження представника позивача до м. Миколаїва не відповідають вимогам діючого законодавства. Відповідач також зазначив, що до нього надійшов акт перевірки ТОВ «Санаіл Торг» ДПІ у Шевченківському районі м. Києва, у якому зазначено про відсутність фактичного постачання товарів (послуг) від контрагентів - постачальників, що свідчить про здійснення правочинів між вказаним товариством та його контрагентами без мети настання реальних наслідків. Штрафні санкції застосовані у розмірі 50% у зв'язку із тим, що позивачем удруге допущені порушення вимог податкового законодавства. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази та заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Позивач зареєстрований у якості юридичної особи 27.04.2005 року, свідоцтво про державну реєстрацію серія А01 № 433481, код ЄДРПОУ 33524504, знаходиться на податковому обліку відповідача. Згідно свідоцтва № 100264959 є платником податку на додану вартість (надалі ПДВ). 07.08.2013 року на адресу позивача відповідачем був направлений запит про надання інформації та копії документів про фінансово - господарську діяльність з ТОВ «Санаіл Торг», інформації щодо формування статутного капіталу, засновників та статутні документи. На вказаний письмовий запит позивачем не були надані зазначені документи та інформація. На підставі наказу «Про проведення документальної позапланової виїзної перевірки» від 02.09.2013 року № 107 та направлень на перевірку від 02.09.2013 року № 73,74 у період з 02.09.2013 року по 06.09.2013 року відповідачем була проведена документальна позапланова виїзна перевірка позивача з питань взаємовідносин з ТОВ «Санаіл Торг» (код ЄДРПОУ 37269136) з податку на додану вартість за період лютий 2013 року та податку на прибуток за 1 півріччя 2013 року, за результатами якої складений акт перевірки від 13.09.2013 року № 437/05-61-22-08/33524504. Згідно висновків акту перевірки встановлено порушення позивачем п. 44.1. ст.. 44, п. 138.2. ст. 138, п.п. 139.1.9. п. 139.1. ст. 139, п. 185.1. ст.. 185, п. 198.2., 198.3., 198.6. ст.. 198 Податкового кодексу України (надалі - ПК України), ст.. 1-4, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що призвело до завищення суми від`ємного значення об'єкту оподаткування податком на прибуток у сумі 7913726 грн., заниження суми податку на прибуток, що підлягає сплаті до бюджету у сумі 3246403 грн. та завищення суми від`ємного значення об'єкту оподаткування ПДВ у сумі 48002 грн., заниження суми ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету у сумі 4952009 грн. На вказаний акт перевірки позивачем були надані заперечення від 19.09.2013 року № 607, які листом від 26.09.2013 року за № 1149/10/05-61-22-08 були залишені без задоволення. На підставі вказаного акту перевірки відповідачем 27.09.2013 року були прийняті податкові повідомлення-рішення № 0000761604, яким позивачеві донараховано ПДВ у сумі 4952009 грн. та застосовані штрафні (фінансові) санкції у розмірі 50% у сумі 2476005 грн.; № 0000771604, яким позивачеві донараховано податок на прибуток у сумі 3246403 грн. та застосовані штрафні (фінансові) санкції у розмірі 50% у сумі 1623202 грн. та № 0000871604, яким позивачеві зменшено від`ємне значення суми ПДВ у розмірі 48002 грн. Спірні податкові повідомлення - рішення № 0000761604 та № 0000771604 були оскаржені позивачем до Головного управління Міндоходів у Донецькій області 09.10.2013 року. Рішенням про результати розгляду скарг Головного управління Міндоходів у Донецькій області від 06.12.2013 року за № 5803/10/05-99-10-05-12-1 зазначені скарги залишені без задоволення, а вказані рішення без змін. При вирішенні питання про законність та обґрунтованість спірних податкових повідомлень-рішень суд виходить з наступного. У вказаному акті перевірки зазначено, що до відповідача надійшов акт перевірки ДПІ у Шевченківському районі м. Києва від 26.04.2013 року № 1266/22-20/37269136 про проведення перевірки ТОВ «Санаіл Торг», у якому зазначено про ненадання цим підприємством первинних бухгалтерських та податкових документів, а проведені заходи щодо наявності здійснення фінансово-господарської діяльності підприємства та його контрагентів не підтверджують фактичного постачання товарів та послуг, відповідно підприємством порушені вимоги податкового законодавства, в результаті чого не підтверджені податкові зобов'язання на загальну суму 154776178 грн. за період січень, лютий, травень, вересень-грудень 2012 року та січень, лютий 2013 року. Не підтверджено наявність поставок товарів (послуг) від контрагентів-постачальників, що свідчить про те, що правочини підприємства зі свома покупцями здійснені без мети настання реальних наслідків. Також описаний акт ДПІ у м. Херсоні Херсонської області ДПС від 08.04.2013 року щодо перевірки ТОВ «Тритикум-коммерц», який у свою чергу, є контрагентом ТОВ «Санаіл Торг», згідно якого встановлена відсутність реального постачання ТОВ «Санаіл Торг» товарів (мальки риби бестер, молодь осетрових риб тощо) від ПП «ім.. Т.Г.Шевченка». Крім цього, відповідач зазначив, що не має можливості встановити вид транспорту, розмір втрат, особу, можливість здійснення таких операцій з урахуванням оперативності проведення операцій та відділеності контрагентів один від одного, зазначене стверджує відсутність доказів фактичного отримання товару та реального його постачання. За таких осбавин, відповідачем зроблений висновок щодо завищення позивачем витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, оскільки ці витрати не підтверджені первинними документами, відповідно встановлено завищення суми від`ємного значення об'єкту оподаткування податком на прибуток, заниження податку на прибуток, а також завищення податкового кредиту, завищення від`ємного значення ПДВ та саме заниження ПДВ, який підлягає сплаті до бюджету. Щодо визнання незаконним та скасування податкового повідомлення-рішення від 27.09.2013 року за № 0000771604 з податку на прибуток, суд зазначає наступне. У відповідності до вимог п. 44.1. ст.. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. Згідно п. 138.2. ст. 138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. П. 139.1.9. ст. 139 ПК України визначено, що не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку. Аналіз наведених норм доводить, що платник податків зобов'язаний вести облік, зокрема, витрат на підставі первинних документів, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування. Витрати, не підтверджені відповідними первинними документами не включаються до складу витрат. З матеріалів справи вбачається наступне. Позивачем (покупець) з ТОВ «Санаіл Торг» 10.12.2012 року був укладений договір постачання № 11-12-12, за яким позивачем був отриманий товар - меляса бурякова та олія соняшникова. Згідно специфікацій № 1 від 26.02.2013 року та № 2 від 28.02.1013 року умови постачання EXW - термінал ТОВ «Евері» м. Миколаїв, строк постачання відповідно - до 31.03.2013 року та до 30.04.2013 року включно. На виконання вказаного договору позивачем до матеріалів справи надані наступні первинні документи: видаткові накладні, податкові накладні, довіреності на отримання товару та журнал реєстрації довіреностей за 2013 рік, акти приймання-передачі товару; банківськи виписки щодо сплати за отриманий товар. 10.12.2012 року між позивачем (комітент) та ТОВ «Югєкотоп» (комісіонер) був укладений договір комісії № 1112К, згідно умов якого комісіонер зобов'язаний від імені позивача та за певну винагороду здійснити реалізацію товару, отриманого від ТОВ «Санаіл Торг». Товар є власністю комітента. Згідно умов додатку № 1 від 26.02.2013 року та № 2 від 28.02.2013 року товар передається на комісію на умовах EXW (франко-завод) у ємкостях ТОВ «Евері» м. Миколаїв для подальшої реалізації на експорт на умовах FOB-порт Миколаїв, Україна. На виконання вказаного договору позивачем до матеріалів справи надані наступні первинні документи: акти здачі-прийняття робіт (компенсація перевалки вантажу, оформлення ВМД тощо), рахунки - фактури вантажно-митні декларації щодо реалізації меляси бурякової та олії соняшникової на експорт, платіжні доручення про сплату винагороди комісіонеру. До матеріалів справи позивачем також надані звіти комісіонера від 29.03.2013 року та 24.04.2013 року, згідно яких комісіонер уклав договори з Фірмою «OREXIM LIMITED», здійснив постачання товару, митне оформлення вантажу, отримав від покупця кошти, реалізував валюту та здійснив перерахування коштів позивачеві на рахунок. У цих звітах комісіонер також зазначив про відшкодування понесених ним витрат, а саме - компенсація за перевалку товару та за його митне оформлення. Комісіонер виконав свої обов'язки у повному обсязі. За таких обставин, позивачем суду надані усі первинні документи, які підтверджують факт отримання позивачем товару від ТОВ «Санаіл Торг» та його подальшу реалізацію на експорт Фірмі «OREXIM LIMITED». Суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що позивачем до перевірки не надані первинні документи щодо транспортування товару з урахуванням оперативності проведення операцій та віддаленості контрагентів один від одного, щодо зберігання товару, оскільки він є власністю позивача та щодо здійснення навантажно-розвантажувальних робіт, з огляду на наступне. З акту перевірки ДПІ у Шевченківському районі м. Києва від 26.04.2013 року № 1266/22-20/37269136 про проведення перевірки ТОВ «Санаіл Торг» вбачається, що дійсно місцезнаходженням контрагента є м. Київ, але підприємство має відокремлений безбалансовий підрозділ, який знаходиться у м. Миколаєві, у цьому місті ТОВ «Санаіл Торг» також має у суборенді нежитлове приміщення площею 32 кв.м. та нежитлову двоповерхову будівлю площею 206,8 кв.м. Одним з основних видів діяльності ТОВ «Санаіл Торг» є оптова торгівля іншими продуктами харчування. Як вже зазначалося, згідно умов договору постачання та додатків до нього позивачем був отриманий товар на складі постачальника-контрагента ТОВ «Санаіл Торг» - на терміналі та у ємкостях ТОВ «Евері» у м. Миколаєві. Для отримання товару та передачу його на комісію до м. Миколаєва від позивача був відряджений представник - Жанжаров К.Ю., що підтверджується відповідними документами. Тобто постачання товару відбувалось без проведення транспортування та навантажно-розвантажувальних робіт. Надалі отриманий товар у тих же самих ємкостях на терміналі ТОВ «Евері» у м. Миколаєві був переданий на комісію ТОВ «Югєкотоп», що також підтверджується відповідними документами. Меляса бурякова та олія соняшникова під час дії договору комісії дійсно залишається власністю позивача, але цей факт не покладає на нього обов'язку щодо зберігання вказаного товару. Згідно умов договору комісії, а саме п. 2.5., комісіонер зобов'язаний забезпечити зберігання, відвантаження товару тощо. П. 4.1. передбачено відшкодування комісіонерові витрат, понесених ним під час виконання зобов'язань, у тому числі витрат, пов'язаних із зберіганням товару та його відвантаженням. Як вже зазначалося, у звітах комісіонера ним до позивача на відшкодування були заявлені лише витрати щодо перевалки та митного оформлення товару. З наведеного вбачається, що позивач не має ніяких взаємовідносин із ТОВ «Евері», його не стосуються умови зберігання та відвантаження товару, оскільки цим займається комісіонер. Не заявлення комісіонером позивачеві витрат по зберіганню товару є його особистим правом та не може доводить відсутність фактичного отримання товару позивачем від ТОВ «Санаіл Торг». Суд також не приймає до уваги посилання відповідача на те, що документи на відрядження Жанжарова К.Ю. не відповідають вимогам законодавства, з огляду на наступне. До матеріалів справи позивачем наданий договір про надання послуг з перевезення легковими автомобілями на замовлення, укладений позивачем з Об`єднанням «Донецькпродторг» від 01.02.2013 року. Згідно цього договору здійснювалося перевезення представника позивача до м. Миколаїв для отримання товару та його передачу на комісію. На виконання цього договору позивачем надані акти приймання-передачі наданих послуг (виконаних робіт), угода про зарахування зустрічних однородних вимог. Представник позивача Жанжаров К.Ю. був направлений до м. Миколаїв згідно завдання на службове відрядження від 25.02.2013 року, наказу «Про відрядження працівника» від 25.02.2013 року № 29 та посвідчення про відрядження. До матеріалів справи позивачем також наданий звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт від 28.02.2013 року, згідно якого Жанжарову К.Ю. на відрядження було видано 180 грн., інші кошти у сумі 2261,61 грн. зазначені, як перевитрата та не відшкодовувались представникові, оскільки ним підприємству не було надано відповідних документів на підтвердження понесених витрат. Суд також не приймає до уваги посилання відповідача на наказ Мінфіна № 59 від 13.03.1998 року «Про затвердження Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон», оскільки вказана інструкція регламентує службові відрядження працівників органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів. Суд зазначає, що згідно вимог ст.. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Аналіз викладеного доводить, що позивачем до матеріалів справи у повному обсязі надані первинні документи, які відповідають вимогам ст.. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», та підтверджують факт отримання товару, відповідно господарські операції між позивачем та ТОВ «Санаіл торг» є реальними, а висновоки відповідача щодо завищення суми від`ємного значення об'єкту оподаткування податком на прибуток у сумі 7913726 грн., заниження суми податку на прибуток, що підлягає сплаті до бюджету у сумі 3246403 грн. є необґрунтованими. За таких обставин, відповідачем суду не доведена правомірність прийнятого спірного податкового повідомлення-рішення, відповідно позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо визнання незаконними та скасування податкових повідомлень-рішень від 27.09.2013 року за № 0000761604, 0000871604 з ПДВ, суд зазначає наступне. П. 185.1. ст.. 185 ПК України передбачено, що об'єктом оподаткування є операції платників податку, зокрема, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю. Згідно п. 198.2. ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. У відповідності до вимог п. 198.3. ст.. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. П. 198.6. ст.. 198 ПК України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. Як вже зазначалося, судом встановлено, що здійснені позивачем господарські операції із ТОВ «Санаіл Торг» мають реальний характер та набули реальних наслідків, відповідно позивачем не було допущено порушень зазначених вимог податкового законодавства. Суд не приймає до уваги посилання відповідача на порушення ТОВ «Санаіл Торг» вимог податкового законодавства та порушення Об`єднанням «Донецькпродторг» вимог діючого законодавства, з огляду на наступне. Згідно абз. 2 п. 7 Висновків Верховного суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 237 КАС України за 2010-2011 роки визначено, що чинне законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання зокрема, тим, який не був постачальником товарів (послуг), на вартість яких нарахований ПДВ, що включений платником ПДВ до податкового кредиту (постанова від 31.01.2011 року справа № 21-47а-10). Згідно ч. 2 ст. 161 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі КАС України) при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 цього Кодексу. У відповідності до вимог ч. 1 ст.. 244.2. КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України. Крім цього, судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, яка презюмує економічну виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність у бухгалтерській та податковій звітності платника. Суд також зазначає, що нереальність господарських операцій має бути підтверджена належними та допустимими доказами і не може ґрунтуватися на припущеннях, зокрема, обумовлюватись лише допущенними контрагентами порушеннями вимог законодавства. Платник податків (покупець товару), який дотримався вимог податкового законодавства щодо формування податкового кредиту по операціям з постачальником товару, відомості щодо якого містяться у Єдиному державному реєстрі на який перебуває на обліку податкового органу та зареєстрований як платник ПДВ, не може у подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит у разі виявлення порушень такими контрагентами діючого законодавства. З огляду на викладене, висновки відповідача щодо завищення суми від`ємного значення об'єкту оподаткування ПДВ у сумі 48002 грн., заниження суми ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету у сумі 4952009 грн. є необгрунтованими. З урахуванням викладеного та позиції Верховного суду України, судом встановлена відсутність у позивача порушень, встановлених перевіркою, та протиправність прийняття спірних податкових повідомлень-рішень. Ст. 71 КАС України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Таким чином, відповідачем суду не доведена правомірність прийнятих спірних податкових повідомлень-рішень, відповідно позовні вимоги у цій частині також є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Стосовно застосування штрафних санкцій, суд зазначає наступне. Штрафні (фінансові) санкції застосовані до позивача відповідачем згідно абз. 3 п.123.1 ст.123 ПК України у розмірі 50%. У відповідності до вимог п.123.1 ст.123 ПК України у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, - тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування. При повторному протягом 1095 днів визначенні контролюючим органом суми податкового зобов'язання з цього податку, зменшення суми бюджетного відшкодування - тягне за собою накладення на платника податків штрафу у розмірі 50 відсотків суми нарахованого податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування. З огляду на протиправність прийняття відповідачем спірних податкових повідомлень-рішень від 27.09.2013 року за № 0000761604, 0000871604 з податку на додану вартість та № 0000771604 з податку на прибуток, відповідні штрафні (фінансові) санкції застосовані безпідставно.Таким чином, спірні податкові повідомлення-рішення у частині застосування штрафних (фінансових) санкцій також не можуть вважатися обґрунтованими та законними, відповідно підлягають скасуванню, а позовні вимоги у цій частині також підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України. З огляду за зазначене, витрати позивача по сплаті судового збору у сумі 458 грн. 80 коп. підлягають відшкодуванню за рахунок коштів Державного бюджету. На підставі викладеного та

Результат розгляду: granted