Рішення адміністративного суду від 2014-02-06 00:00:00+02

У грудні 2013 року [PERSON] звернулась до Окружного адміністративного суду міста Севастополя з адміністративним позовом до Головного управління Держземагентства у місті Севастополі, державного кадастрового реєстратора Головного управління Держземагентства у місті Севастополі Хламової Катерини Валентинівни про визнання бездіяльності незаконною, визнання незаконним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії. А саме просить: визнати незаконною бездіяльність по кінцевому результату з боку Головного управління Держземагентства у місті Севастополі по не виконанню вимог частини п'ятої статті 24, пунктів 2,3 Розділу VII Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Державний земельний кадастр", іншого законодавства України з земельних відносин по не проведенню державної реєстрації земельної ділянки по [ADDRESS] згідно заяви позивача про її державну реєстрацію від 18 листопада 2013 року за вх. № И-1430/2; визнати незаконним та скасувати рішення № РВ-8500025782013 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 25 листопада 2013 року прийнятого державним кадастровим реєстратором Головного управління Держземагентства у місті Севастополі Хламовою Катериною Валентинівною; зобов'язати Головне управління Держземагентства у місті Севастополі у встановленому законодавством України порядку здійснити державну реєстрацію вже сформованої земельної ділянки по [ADDRESS] у Державному земельному кадастрі з одночасним присвоюванням їй кадастрового номера на підставі тих самих документів, які були надані позивачем 18 листопада 2013 року за вх. № И-1430/2, про що повідомити заявника належним чином. Позов обґрунтовано тим, що протиправними діями відповідачів були порушені права та законні інтереси позивача. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні. Зокрема, представник позивача зазначив, що громадяни, що одержали у власність земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки. Представник відповідача - Головного управління Держземагентства у місті Севастополі заперечувала проти задоволення позову. Пояснила, що державним кадастровим реєстратором було прийнято оскаржуване рішення у відповідності з нормами Закону України "Про Державний земельний кадастр". Відповідач - державний кадастровий реєстратор Головного управління Держземагентства у місті Севастополі Хламова К.В. у письмовій заяві до суду просила розглянути справу за її відсутності та зазначила, що проти позовних вимог [PERSON] заперечує у повному обсязі. Заслухавши доводи позивача та її представника, встановивши обставини справи, дослідивши докази, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення проти позову, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 18 листопада 2013 року позивач звернулась до Головного управління Держземагентства у місті Севастополі із заявою про державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,12 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] 25 листопада 2013 року державним кадастровим реєстратором Головного управління Держземагентства у місті Севастополі Хламовою Катериною Валентинівною прийнято рішення № РВ-8500025782013 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки площею 0,12 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], у зв'язку з невідповідністю поданих документів вимогам, встановленим Законом України "Про Державний земельний кадастр" та Порядку ведення Державного земельного кадастру, а саме: порушення статті 121 Земельного кодексу України (норми безоплатної передачі земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадови особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Закон України "Про Державний земельний кадастр" установлює правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру. Відповідно до частин першої, шостої статті 9 цього Закону внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Державний кадастровий реєстратор має доступ до всіх відомостей Державного земельного кадастру, самостійно приймає рішення про внесення відомостей до нього, надання таких відомостей, про відмову у здійсненні таких дій. Згідно з частинами п'ятою, шостою статті 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації. Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті, не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Судом встановлено, що 02 червня 1994 року позивач придбала у власність цілий будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 02 червня 1994 року. Право приватної власності позивача на будинок зареєстровано Бюро технічної інвентаризації міста Севастополя на право приватної власності та записано в реєстрову книгу № 105 під реєстровим № 11567 07 червня 1994 року. 11 серпня 1997 року Балаклавською районною державною адміністрацією міста Севастополя винесено розпорядження № 700 "Про передачу в приватну та загальну пайову (часткову) власність земельних ділянок громадянам, раніше наданих для будівництва та обслуговування житлових будинків та господарських будівель". Відповідно до пункту 2 цього розпорядження громадянам України передано у приватну та загальну пайову (часткову) власність земельні ділянки, раніше надані для будівництва та обслуговування житлових будинків та господарських будівель відповідно до додатків №№ 1,2; зобов'язано громадян, яким надаються земельні ділянки у приватну та загальну пайову (часткову) власність: в місячний строк з дня прийняття даного розпорядження надати в міське управління земельних ресурсів паспорт або документ, що його замінює для внесення відповідної відмітки; у двохмісячний строк після реєстрації даного розпорядження виконати через Севастопольський відділ "Укргеодезкартографія" встановлення меж ділянки в натурі в міській системі координат з прив'язкою до державної системи геомережі, закріплення точок повороту довготривалими межовими знаками, а також узгодження з суміжними землекористувачами. Здати в міське управління земельних ресурсів техзвіт про виконання топогеодезичних робот у встановленій формі та оформленні у встановленому порядку бланки Державних актів на право приватної та загальної пайової (часткової) власності на землю. Згідно з архівною випискою з додатку до розпорядження Балаклавської районної державної адміністрації міста Севастополя від 11 серпня 1997 року № 700 - списку громадян, яким надаються у приватну власність земельні ділянки, раніше надані для будівництва та обслуговування житлових будинків та господарських будівель на підставі документів про право власності на житло, позивачу надано земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] площею 0, 1200 га. Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України (далі - Кодекс) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно зі статтею 126 Кодексу право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до статті 22 Земельного кодексу України 1992 року у редакції, що діяла на час винесення розпорядження, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Відповідно до частини першої статті 23 Земельного кодексу України 1992 року у редакції, що діяла на час винесення розпорядження, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Згідно з частинами першою, другою статті 67 Земельного кодексу України 1992 року у редакції, що діяла на час винесення розпорядження, громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами у даний час визначає стаття 118 Кодексу. Норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам встановлено статтею 121 Кодексу. Так, відповідно до пункту "г" частини першої статті 121 Кодексу, що є чинною у даний час, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара. Позивач вважає, що дані норми Кодексу до спірних відносин між сторонами у даній справі застосуванню не підлягають, оскільки спірна земельна ділянка передана їй у приватну власність згідно з розпорядженням Балаклавської районної державної адміністрації міста Севастополя від 11 серпня 1997 року № 700 і процедуру безоплатної приватизації цієї земельної ділянки позивач вже пройшла у 1997 році. Однак, з даними твердженнями позивача суд погодитися не може у зв'язку з наступним. Відповідно до пункту 1 розділу Х "Перехідні положення" Кодексу установлено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. Пунктами 1,3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про приватизацію земельних ділянок" від 26 грудня 1992 року № 15-92 (декрет втратив чинність згідно із Законом України від 14 вересня 2006 року № 139-V) передбачено, що сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. За змістом підпункту "ґ" пункту 18 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Встановлено, що при переході права власності на будинок з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] до позивача від попереднього власника, останній не мав права власності на земельну ділянку, на якій був розташований цей будинок. Крім того встановлено, що позивач вимоги розпорядження від 11 серпня 1997 року № 700 не виконала, державного акту на право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] площею 0, 1200 га не отримала, що підтверджується витягом від 21 листопада 2012 року № ВТ-850000031782012 з Поземельної книги про одержання у власність земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації на території міста Севастополя, а отже не отримала права власності на дану земельну ділянку, що виключає можливість внесення відповідних відомостей до Державного земельного кадастру. Щодо розміру земельної ділянки, то суд не приймає доводи представника позивача про те, що відповідно до пункту 7 розділу Х "Перехідні положення" Кодексу громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки, оскільки дана норма не може бути застосована до спірних відносин з тих підстав, що позивач за раніше діючим земельним законодавством не оформила право власності на земельну ділянку. Критерії оцінювання судами рішень, дій та бездіяльності суб'єктів владних повноважень наведені у частині третій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно до якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Частиною першою статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. У судовому засіданні доводи позивача та її представника щодо неправомірності дій, бездіяльності Головного управління Держземагентства у місті Севастополі, державного кадастрового реєстратора Головного управління Держземагентства у місті Севастополі Хламової Катерини Валентинівни не знайшли свого підтвердження та спростовані фактичними обставинами та доказами, встановленими судом. За таких обставин суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Результат розгляду: denied