Рішення адміністративного суду від 2014-03-04 00:00:00+02

16 грудня 2013 року [PERSON] звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Кременчуцького районного сектору Управління ДМС України у Полтавській області про визнання дій щодо відмови у реєстрації місця проживання [PERSON] протиправними; зобов'язання у встановленому порядку здійснити реєстрацію місця проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] та видати довідку про реєстрацію місця проживання. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що відповідач своїм листом від 07 грудня 2013 року № 1124 протиправно відмовив [PERSON] у реєстрації за місцем його постійного проживання, чим порушив його законні права. Зазначав, що відмова відповідача у реєстрації за місцем проживання за вказаною адресою є протиправною, оскільки для реєстрації було подано всі передбачені статтею 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" документи, вимагати інші документи зазначеною статтею забороняється. Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 15 січня 2014 року залучено у якості другого відповідача у справі - Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області. Представник позивача у останнє судове засідання не з'явився, надіслав суду клопотання про розгляд справи без його участі /а.с. 51/. Відповідач Кременчуцький районний сектор Управління ДМС України у Полтавській області явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, надіслав суду клопотання про розгляд справи без участі представника /а.с. 54/. Заперечень суду не надав. Представник відповідача Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області у судовому засідання проти позову заперечував, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. У своїх письмових запереченнях зазначав, що Садівниче товариство "Зоря" розташоване за межами населеного пункту, що підтверджується довідкою Піщанської сільської ради від 27 листопада 2013 року № 661, та не належить до житлового фонду. Звертав увагу суду на те, що реєстрація громадян допустима лише у житлових будинках та жилих приміщеннях в інших будівлях, призначених для постійного проживання громадян, оскільки садові будинки не призначені для постійного проживання у них, а лише для тимчасового проживання на час здійснення садівництва, а відтак, садовий будинок не може бути адресою житла фізичної особи в розумінні положень Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", у зв'язку з чим правові підстави для реєстрації позивача за адресою: [ADDRESS], відсутні. Суд вважає за можливе розглядати справу за даної явки на підставі доказів, наявних у матеріалах справи. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні факти та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] є власником дачного будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10 березня 2010 року №25530914 /а.с. 14-15/. 05 грудня 2013 року у зв'язку із зняттям з реєстрації місця проживання по [ADDRESS], позивач звернувся до Кременчуцького районного сектору Управління ДМС України у Полтавській області із заявою, у якій просив зареєструвати його нове місце проживання за адресою: [ADDRESS], /а.с. 9-10/. Листом від 07 грудня 2013 року № 1124 позивача повідомлено, що статус житлового будинку дачним будинкам привласнити не можна. На підставі довідки Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 27 листопада 2013 року вих. № 661 про розташування вулиць в населеному пункті [ADDRESS] відсутня. Отже, реєстрація за місцем проживання не є можливою, тому що знаходиться поза межами адміністративно-територіальної одиниці /а.с. 12/. Позивач із вказаною відмовою відповідача у реєстрації місця проживання не погодився, у зв'язку з чим звернулися до суду з даним позовом. Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Вирішуючи по суті публічно-правовий спір у цій адміністративній справі, суд керується наступними мотивами. Відповідно до преамбули Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" від 11 грудня 2003 року №1382-IV цей Закон відповідно до Конституції України регулює відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження. Частиною 1 статті 11 даного Закону передбачено, що реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Указом Президента України № 405/2011 від 06 квітня 2011 року затверджене Положення про Державну міграційну службу України (далі - Положення № 405), згідно якого Державна міграційна служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України. При цьому, відповідно до підпункту 20 пункту 4 Положення № 405 Державна міграційна служба України відповідно до покладених на неї завдань здійснює реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб, веде відповідні реєстраційні обліки. Згідно пункту 20 Положення № 405 Державна міграційна служба України здійснює свої повноваження безпосередньо та через головні управління (управління) міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, управління, відділи (сектори) міграційної служби в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення. Відповідно до пункту 1.3 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1077 від 22 листопада 2012 року, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється управліннями, відділами (секторами) Державної міграційної служби України в районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення (далі - територіальний підрозділ ДМС України) у день подання особою документів. Реєстрація місця проживання особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання. Таким чином, суд дійшов до висновку, що Кременчуцький районний сектор Управління ДМС України у Полтавській області наділений повноваженнями здійснювати реєстрацію місця проживання фізичних осіб. Частиною 1 статті 13 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року передбачено, що кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах кожної держави. Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Реалізуючи своє право на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, позивач обрав місцем проживання [ADDRESS]. Статтею 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" визначено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно із статтею 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" визначено, що реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції; місце проживання - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. З аналізу норм Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" вбачається, що даний Закон не містить посилань на поняття житлового фонду та не встановлює обмежень у реєстрації за адресою приміщення, яке не відноситься до житлового фонду. Разом із тим, спірним, у даному випадку, крім іншого, стало те, що на думку відповідачів, будинок за адресою [ADDRESS] є дачним будинком та кімнати призначені для літнього проживання, а тому дана будівля не є житлом, що виключає можливість проведення реєстрації місця проживання у ньому. Оцінюючи правомірність цих висновків, суд враховує, що згідно із статтею 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Із вказаної норми слідує, що визначення зазначеного поняття (місце проживання фізичної особи) не є виключним. Відповідно до статті 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. В матеріалах справи міститься копія технічного паспорту на садовий (дачний) будинок, виготовленого Кременчуцьким міжміським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 14 вересня 2009 року /а.с 16-18/, у якому зазначено характеристики будинку позивача /а.с. 18/. Доказів на підтвердження того, що дачний будинок позивача є не придатним для експлуатації та проживання в ньому людей, відповідачами до суду не надано. Статтею 380 Цивільного кодексу України передбачено, що житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. У відповідності до статті 50 Житлового кодексу України жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам. З копії технічного паспорту на садовий (дачний) будинок /а.с. 16-18/ вбачається, що будинок цегляний, обладнаний усіма необхідними для проживання умовами. У ньому є дві кімнати, кухня, санвузол, водопровід електрика, газопровід, опалення, каналізація та всі інші комунікації. Другою підставою для відмови у реєстрації місця проживання [PERSON] слугував висновок, зроблений на підставі довідки Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 27 листопада 2013 року вих. № 661, згідно якої у населеному пункті [ADDRESS] відсутня. Таким чином, на думку відповідачів, реєстрація за місцем проживання не є можливою, оскільки житловий будинок знаходиться поза межами адміністративно-територіальної одиниці /а.с. 12/. На противагу зазначеному доводу відповідачів, суд зазначає наступне. У матеріалах справи наявна копія рішення Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 26 березня 2009 року "Про надання дозволу на будівництво житлового будинку та господарських будівель на приватизованій земельній ділянці", згідно пункту 1 якого Піщанська сільська рада вирішила надати дозвіл на будівництво житлового будинку, господарчих будівель, площею 0,0413 га в [ADDRESS] /а.с. 13/. Суд звертає увагу, що у технічному паспорті на садовий (дачний) будинок /а.с. 16-18/ та у витягу з реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно /а.с. 14-15/ місцем розташування будинку значиться [ADDRESS]. Рішенням 28 сесії 5 скликання від 27 липня 2009 року Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області "Про присвоєння назви вулиць с. Кривуші садове товариство "Зоря" затверджено назви вулиць, зокрема [ADDRESS] /а.с. 49/. Однак, у подальшому, рішенням 21 сесії 6 скликання від 17 травня 2013 року Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області "Про внесення змін в рішення "Про присвоєння назви вулиць садівничого товариства "Зоря" на території Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області" внесено зміни у рішення 28 сесії 6 скликання від 27 липня 2009 року Піщанської сільської ради у зв'язку з географічним розташуванням садівничого товариства "Зоря" за межами населеного пункту та затверджено назви вулиць згідно переліку /а.с. 47/. Разом з тим, суд зазначає, що дане рішення має ознаки регуляторного акту та, відповідно, його прийняття повинно відбуватися за процедурою, визначеною розділом VI Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" від 11 вересня 2003 року №1160-ІV, оскільки, згідно статті 1 вказаного Закону регуляторний акт - прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом. Частинами першою, четвертою статті 9 зазначеного Закону кожен проект регуляторного акта оприлюднюється з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об'єднань. Проект регуляторного акта разом із відповідним аналізом регуляторного впливу оприлюднюється у спосіб, передбачений статтею 13 цього Закону, не пізніше п'яти робочих днів з дня оприлюднення повідомлення про оприлюднення цього проекту регуляторного акта. Згідно частини п'ятої статті 12 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" регуляторні акти, прийняті органами та посадовими особами місцевого самоврядування, офіційно оприлюднюються в друкованих засобах масової інформації відповідних рад, а у разі їх відсутності - у місцевих друкованих засобах масової інформації, визначених цими органами та посадовими особами, не пізніш як у десятиденний строк після їх прийняття та підписання. За вказаних обставин, рішення органу місцевого самоврядування, яким відокремлюється територія Садівничого товариства "Зоря", вулиці та житлові будинки поза межі населеного пункту та адміністративно-територіальної одиниці, має ознаки рішення нормативно-правового характеру, а тому на такі рішення розповсюджуються положення частини п'ятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" щодо набрання чинності рішень ради нормативно-правового характеру з дня їх офіційного оприлюднення. На вимогу суду щодо надання пояснень чи опубліковувався проект рішення Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області "Про внесення змін в рішення "Про присвоєння назви вулиць садівничого товариства "Зоря" на території Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області" із зазначенням періодичного видання, у якому була здійснена публікація, або причин неопублікування проекту рішення з посиланням на відповідні норми закону; чи опубліковувалося рішення Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області 21 сесії 6 скликання від 17 травня 2013 року "Про внесення змін в рішення "Про присвоєння назви вулиць садівничого товариства "Зоря" на території Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області" із зазначенням періодичного видання, у якому була здійснена публікація, або причин неопублікування рішення з посиланням на відповідні норми закону, Піщанською сільською радою Кременчуцького району Полтавської області надано пояснення, що проект рішення та рішення Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області "Про внесення змін в рішення "Про присвоєння назви вулиць садівничого товариства "Зоря" на території Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області" не опубліковувалось /а.с. 82/. Таким чином, судом встановлено та підтверджено письмовими поясненнями Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 23 січня 2014 року № 49, що текст рішення Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області "Про внесення змін в рішення "Про присвоєння назви вулиць Садівничого товариства "Зоря" сільською радою офіційно не оприлюднено. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що посилання відповідачів як на підставу для відмови у реєстрації місця проживання на довідку Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області від 27 листопада 2013 року вих. № 661 про розташування вулиць в населеному пункті Кривуші ([ADDRESS] відсутня) та на рішення Піщанської сільської ради 21 сесії 6 скликання від 17 травня 2013 року є необґрунтованим, оскільки на дату звернення позивача із заявою про реєстрацію місця проживання (05 грудня 2013 року), зазначене рішення Піщанської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області "Про внесення змін в рішення "Про присвоєння назви вулиць Садівничого товариства "Зоря" не набуло чинності. Крім того, Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії АД №014090, отриманого на запит суду, встановлено, що станом на 29 січня 2014 року Садівниче товариство "Зоря" зареєстроване за місцезнаходженням: Полтавська область, Кременчуцький район, с. Кривуші. /а.с. 64-66/. Частиною першою статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" передбачено, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін. Згідно частини третьої статті 18 цього ж Закону, якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості. Оскільки Садівниче товариство "Зоря" розташоване у с. Кривуші, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру, то відповідно і [ADDRESS] розташована також у населеному пункті села Кривуші. Аналізуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку, що дачний будинок має присвоєну поштову адресу [ADDRESS], знаходитися в межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці (село Кривуші), зареєстрований як об'єкт нерухомого майна, призначений та придатний для постійного проживання у ньому, відповідає встановленим технічним вимогам. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що реєстрація за адресою житла фізичної особи, зокрема, садового будинку, є можливою та повністю узгоджується зі статтею 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання". Також, Конституційний суд України у своєму рішенні від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005 вказує, що згідно зі статтею 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання", реєстрацією місця проживання є внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Таким чином, дії Кременчуцького районного сектору Управління ДМС України у Полтавській області щодо відмови позивачу у реєстрації його місця проживання за адресою: [ADDRESS] не відповідають приписам Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання", та є протиправними. Разом з тим, на думку суду, позовна вимога про зобов'язання у встановленому порядку здійснити реєстрацію місця проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] та видати довідку про реєстрацію місця проживання, задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача щодо реєстрації місця проживання особи є виключною компетенцією уповноваженого органу. Як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішення. Таким чином, вищевказана позовна вимога є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягає. Вказана позиція узгоджується з практикою Вищого адміністративного суду України (наприклад, викладена, в ухвалі від 10 жовтня 2012 року у справі К/9991/45977/11). Суд зазначив, що виходячи з принципів законності, поділу влади, а також компетенції, визначеної Конституцією та законами України, суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб'єкта владних повноважень. В той же час судом встановлено, що право позивача на реєстрацію його місця проживання порушено, і таке право підлягає захисту. Частиною другою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено право суду вийти за межі позовних вимог, в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Відповідно до частини другої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотриманням і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає можливим вийти за межі позовних вимог та зобов'язати Кременчуцький районний сектор Управління ДМС України у Полтавській області повторно розглянути заяву [PERSON] від 05 грудня 2013 року про реєстрацію місця проживання за адресою [ADDRESS], з урахуванням висновків, викладених у постанові суду. При вирішенні спору суд приймає рішення щодо розподілу судових витрат. Відповідно до положень частини третьої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного,

Результат розгляду: partial