Рішення адміністративного суду від 2014-01-15 00:00:00+02

30 серпня 2013 року позивач звернулася до суду із даним позовом та просила визнати протиправними дії УПФУ в Київському районі м. Сімферополя з припинення виплати їй пенсії з 01.10.2012 року, визнати недійсним рішення відповідача № 5/3391 від 18.07.2013 року, зобов'язати відповідача поновити виплату раніше призначеної пенсії відповідно до рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 10.04.2012 року, починаючи з 01.10.2012 року та здійснити її нарахування та виплату. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є пенсіонером за віком і отримувала пенсію в Управлінні Пенсійного фонду України в Київському районі м. Сімферополя. 02.03.2012 року виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю і з 01.10.2012 року відповідач припинив виплату пенсії. Постановою Київського районного суду м.Сімферополя від 30.10.13 позов [PERSON] до Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м.Сімферополя АР Крим про визнання дій протиправними, рішення недійсними та зобов'язання вчинити певні дії задоволено частково. Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м.Сімферополя АР Крим поновити [PERSON] виплату пенсії з 08.07.2013 року. В задоволенні решти вимог позову відмовлено. На зазначене судове рішення від позивача надійшла апеляційна скарга, в якій ставиться питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким адміністративний позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Розглянувши справу в порядку статей 195, 196 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, висліхавши пояснення представника позивача, перевіривши правову оцінку обставин у справі та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з наступних підстав. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що поновлення виплати пенсії позивачу має бути проведено з моменту її звернення на підставі частини 2 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за обставин справи відповідач діяв в межах наданих йому повноважень і спосіб, визначений законом. З даним висновком суду не погоджується колегія суддів. Як вбачається з матеріалів справи, позивач перебувала на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Київському районі міста Сімферополя та отримувала пенсію за віком з 11.11.1999 року. 02.03.2012 року виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю і перебуває на обліку в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль, що підтверджується копією закордонного паспорту. Із заявою до відповідача про поновлення виплати пенсії за віком позивач звернувся 08.07.2013 року, що підтверджується розпискою (а.с. 13) та рішенням № 5/3391 від 18.07.2013 року в поновленні пенсії було відмовлено з тих підстав, що вона не має реєстрації в Україні, на території України не проживає і, відповідно, права на відновлення виплати пенсії на території України також не має (а.с. 14). Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9.07.2003 року № 1058-IV, виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсій не укладалося. Рішенням Конституційного Суду України від 7.10.2009 року по справі №1-32/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України, положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9.07.2003 року № 1058-IV. Відповідно до статті 152 частини 2 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. З огляду на зазначене положення пункту 2 частини 1 статті 49 та другого речення статті 51 Закону втрачають чинність з 7.10.2009 року, тобто, від дати прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009. Таким чином, припиняючи виплату пенсії позивачу у зв'язку з його переїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю, відповідач діяв не у відповідності до вимог законодавства, яке було чинне на момент виникнення спірних правовідносин, оскільки застосовані ним положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9.07.2003 року № 1058-IV були визнані неконституційними та втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність і висновок суду першої інстанції, що за обставин справи відповідач діяв в межах наданих йому повноважень і спосіб, визначений законом, не відповідає вимогам чинного законодавства. Проживаючи в Ізраїлі, позивач має такі ж самі конституційні права як і інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання і, з врахуванням тієї обставини, що відповідачем було неправомірно припинено виплату пенсії позивачу з підстав виїзду позивача на постійне місце проживання до держави Ізраїль та застосуванням норми права, визнаної неконституційною, таку виплату мало бути поновлено незалежно від звернення позивача. Відповідно до частини 2 статті 49 Закону поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено вимогу щодо визнання недійсним рішення відповідача № 5/3391 від 18.07.2013 року, яка судом першої інстанції фактично не розглянута і мотивів щодо відмови в її задоволенні рішення суду першої інстанції не містить. Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та у інших випадках, передбачених законом і право на отримання пенсії є конституційним правом громадянина. Відповідно до частини 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь яку країну, включаючи власну. Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження і кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вільний вибір місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав. Законодавство не містить обмежень щодо призначення та виплати пенсії пенсіонерам - громадянам України, які постійно проживають на території інших держав. Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що дана вимога підлягає задоволенню, оскільки рішення відповідача про відмову в поновленні пенсії не засноване на вимогах закону і, з врахуванням статті 11, п. 1 частини 4 статті 105 КАС України, підлягає визнанню протиправним та скасуванню. Колегія суддів також зазначає, що судом першої інстанції неправильно вирішено питання щодо судових витрат, зокрема, стягнення їх з місцевого бюджету Київського району м. Сімферополя, оскільки у відповідності до частини 1 статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). УПФУ в Київському районі м. Сімферополя не є органом місцевого самоврядування в розумінні Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», що унеможливлює стягнення судових витрат у даній справі з місцевого бюджету. Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо відмови в задоволенні позовних вимог щодо перерахунку пенсії, оскільки таких вимог позивачем не заявлялось. Колегія суддів також зазначає, що відповідно до частини першої статті 203 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і провадження у справі закривається з підстав, встановлених статтею 157 цього Кодексу, зокрема згідно пункту 9 частини першої статті 155 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними. Строк звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Дотримання строку звернення з адміністративним позовом є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо вони стали спірними, запобігає зловживанням і можливості регулярно погрожувати зверненням до суду, сприяє стабільності діяльності суб'єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах. Статтею 99 КАСУ встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України відновлення пропущеного процесуального строку здійснюється судом за наявності поважної причини цього пропуску. Доводи позову, що про порушення своїх прав позивач дізналась випадково в травні 2013 року від нових знайомих в Ізраїлі не підтверджено доказами і колегія суддів вважає їх неспроможними, оскільки як зазначено в позові, про зняття з обліку в УПФУ в Київському районі м. Сімферополя, виплату їй пенсії за шість місяців за період з 01.04.2012 року по 30.09.2012 року та припинення виплати пенсії в подальшому їй було відомо весною 2012 року. Та обставина, що позивач вважала такі дії відповідача законними, не може бути визнана поважною обставиною для пропуску строку звернення до суду, оскільки рішення Конституційного суду України оприлюднюються і позивач не була позбавлена можливості ознайомитися з ним та дізнатися про порушення своїх прав. З позовом до суду вона звернулась тільки 30.08.2013 року. Виходячи з наведеного, позовні вимоги підлягають задоволенню в межах встановленого статтею 99 КАС України шестимісячного строку звернення до суду. За таких обставин, підстави рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що є підставою для його скасування в порядку пункту 4 частини першої статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України.

Результат розгляду: partial