Рішення адміністративного суду від 2014-02-05 00:00:00+02

[PERSON] (далі за текстом - позивач, [PERSON]) звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Кіровограді (далі - відповідач, УПФУ), з наступними позовними вимогами: - визнати дії відповідача щодо відмови [PERSON], судді у відставці, у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці і виплати різниці недовиплаченого щомісячного довічного грошового утримання за період з 01.01.2012 року до 10.09.2013 року та у здійсненні перерахунку та виплати з 10.09.2013 року щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у 19304,00 грн. без обмеження максимального розміру - неправомірними; - зобов'язати відповідача здійснити [PERSON] перерахунок щомісячного грошового утримання судді у відставці та виплатити згідно довідок Апеляційного суду Кіровоградської області від 24.07.2013 року №121, від 24.07.2013 року №126, від 24.07.2013 року №122, від 24.07.2013 року №123, від 24.07.2013 року №124, від 24.07.2013 року №125 різницю недорахованого щомісячного довічного грошового утримання за період із 01.01.2012 року по 10.09.2013 року на загальну суму 177 332,81 грн.; - зобов'язати відповідача здійснити перерахунок та виплачувати [PERSON], на підставі довідки Апеляційного суду Кіровоградської області від 24.07.2013 року №125 щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 90% заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді з 10.09.2013 року в сумі 19304,00 грн. (21448,90 грн. х 90% : 100) без обмеження максимального розміру та виплачувати подальшому довічне грошове утримання з урахуванням змін розміру зарплати працюючого судді апеляційного суду; - допустити негайне виконання постанови суду згідно п.1 ч. ст.256 КАС України; Позивач подав суду заяву про розгляд справи без його участі (а. с. 33) Відповідачем до суду подано заперечення на позовну заяву відповідно до змісту якого, позов ним не визнається у повному обсязі, оскільки Управління Пенсійного фонду України в м. Кіровограді вважає відсутніми підстави для здійснення перерахунку з огляду на те, що Закон України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-УІ не передбачає право інших суддів у відставці, окрім суддів Конституційного суду України, на проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання. Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 6 ст. 128 КАС України розгляд справи проведено в порядку письмового провадження. Розглянувши долучені до справи документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. [PERSON], згідно Постанови Верховної Ради України від 02 грудня 2010 року №2767-ІV, звільнений з посади судді апеляційного суду Кіровоградської області у відставку (а.с.10-12). З лютого 2011 року позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Кіровограді та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90 % заробітної плати працюючого судді (а.с.15-16). 10.09.2013 року позивач звернувся з заявою до Управління Пенсійного фонду України в м. Кіровограді про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у зв'язку із підвищенням оплати праці працюючих суддів, відповідно до довідок апеляційного суду Кіровоградської області (а.с.13-14). Проте, листом від 27.09.2013 року № 71/Н-11 відповідач відмовив у вказаному перерахунку, у зв'язку з відсутністю підстав, відповідно до ст. 138 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», Рішення Конституційного Суду України № 3- рп/2013 від 03.06.2013 року. Суд не погоджується з позицією відповідача з огляду на наступне. Відповідно до статті 6 Конституції України, судова влада є складовою частиною державної влади України, нарівні з законодавчою і виконавчою. Завданням суду згідно статті 55 Конституції України є захист прав і свобод людини і громадянина. Для виконання цього завдання держава в частині 1 статті 126 Конституції України передбачила, що незалежність і недоторканність суддів гарантується Конституцією і законами України; та в частині 1 статті 130 Конституції України взяла на себе обов'язок забезпечити належні умови функціонування судів та діяльності суддів. Незалежність суддів - це фундаментальний принцип функціонування судової влади в правовій демократичній державі. Встановлення додаткових порівняно з недоторканністю особи гарантій недоторканності для суддів має на меті створення належних умов для виконання покладених на них державою обов'язків та захист від незаконного втручання у відправлення правосуддя. Відповідно до ст. 43 Закону України «Про статус суддів» (чинного на час призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання), судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді. Після втрати згаданого Закону чинності на підставі Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453 (далі - Закон) аналогічні положення були передбачені ч. 3 ст. 138 Закону, згідно з якими щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. З 01.10.2011 року законом № 3668 - VI положення наведеної частини ст. 138 Закону, викладені в іншій редакції, відповідно до якої щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, який працює на відповідній посаді. Рішенням Конституційного суду України від 03.06.2013 року № 3-рп/2013 закріплено, що частина третя статті 138 Закону № 2453 у редакції Закону № 3668 - VI, суперечить Конституції України і не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Натомість підлягає застосуванню частина третя статті 138 Закону № 2453 в редакції до змін, внесених Законом № 3668 - VI, а саме: щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в усіх випадках розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці залежить від розміру грошового утримання працюючого на відповідній посаді судді. При цьому, законодавець не обмежує розмір довічного грошового утримання судді у відставці розміром грошового утримання працюючого судді, діючим на дату призначення судді у відставці грошового довічного утримання. Відповідно до рішення Конституційного Суд України від 22.09.05 року № 5-рп/2005, конституційні права свободи гарантуються і не можуть бути скасовані, а при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав, свобод. Конституційний Суд України зазначив, що невід'ємною складовою статусу суддів є їх незалежність, яка забезпечується, у тому числі, гарантуванням фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, їх правового і соціального захисту (підпункт 1.1 пункту 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року N 19-рп/2004). Положеннями п. 7 Рішення Конституційного Суду України від 11.10.05 № 8-рп/2005 зазначено, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання, є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов'язків судді. Також у цьому рішенні Конституційний Суд України вказав, що надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя. Щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага. Особливість щомісячного довічного грошового утримання полягає у правовому регулюванні, а також у джерелах його фінансування, які визначені Конституцією України та Законом України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-УІ . В рішенні Конституційного Суду України від 14.12.11 №18-рп/2011 також зауважено, що виходячи з системного аналізу положень Закону це утримання є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу. Крім того правова природа щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та щомісячного грошового утримання працюючого судді є однаковою, а самі ці поняття - однорідними та взаємопов'язаними. Враховуючи те, що позивач є суддею у відставці, а відповідно до ч. 2 ст. 43 Закону України «Про статус суддів», що був чинний на час призначення позивачу довічного грошового утримання (дана норма втратила чинність з 01.01.2011 року), за суддею, який перебуває у відставці, зберігається звання судді і такі ж гарантії недоторканності та соціального захисту, як і до виходу у відставку, колегія суддів приходить до висновку про наявність у позивача права на перерахунок довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі, який передбачений ст. ст. 129, 138 Закону № 2453- VI. Також, відповідно до ст. 6.4. Європейської хартії про статус суддів, суддя, що досяг встановленого законом віку для виходу у відставку з суддівської посади, яку займав протягом певного часу, повинен отримувати пенсію по виходу у відставку, рівень якої повинен бути як можна ближче до рівня останньої заробітної плати в якості судді. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність у позивача права на перерахунок довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90 % заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. Суд критично оцінює доводи відповідача з приводу неможливості здійснення позивачу перерахунку грошового утримання у зв'язку з тим, що ч. 4 ст. 138 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено такий перерахунок лише суддям Конституційного Суду України, оскільки положення наведеної частини ст. 138 Закону, по-перше, регулюють порядок здійснення перерахунку довічного грошового утримання у разі зміни розміру грошового утримання діючих суддів Конституційного Суду України, який є єдиним органом конституційної юрисдикції в Україні, по-друге, не дають підстави для висновку стосовно заборони здійснення перерахунку довічного грошового утримання суддям судів загальної юрисдикції. Згідно пункту 4.1 рішення Конституційного Суду України №19-рп/2004 від 01.12.2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), законами України може бути розширений обсяг незалежності та недоторканності суддів, проте не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканності суддів в разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів. Така позиція Конституційного Суду України кореспондується з приписами статті 22 Конституції України. Відповідно до статті 37-1 Закону України «Про державну службу», в разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям, а також у зв'язку із набуттям особою права на пенсійне забезпечення державного службовця за цим Законом відповідно здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій. Судді не можуть бути поставлені у гірше становище ніж інші державні службовці, а тому бездіяльність Управління Пенсійного фонду щодо нездійснення перерахунку довічного грошового утримання в зв'язку зі збільшенням заробітної плати працюючого судді є протиправною. У відповідності до ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Аналізуючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді, то відповідачем порушено право позивача на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання позивача як судді у відставці у зв'язку з підвищенням грошового утримання (суддівської винагороди) судді, працюючого на відповідній посаді, а тому порушене право підлягає захисту. При цьому суд виходить з того, що встановлена гарантія матеріального забезпечення судді у відставці не може бути знівельована в зв'язку з тим, що органи влади України не встановили порядку, за яким зазначена гарантія повинна бути дотримана. Оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Таким чином, виходячи з норм ст.58 Конституції України та правової позиції, викладеної у рішенні Конституційного Суду України від 22.05.2008 року № 10-рп/2008 , слід дійти висновку, що матеріальні та соціальні гарантії судді у відставці, які були встановлені на день виходу позивача у відставку не можуть бути обмежені або скасовані ані новими законами, ані внесенням змін до чинних законів. Отже позовні вимоги підлягають задоволенню і в частині зобов'язання відповідача здійснити перерахунок та виплачувати позивачеві щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 90% заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді починаючи з 10.09.2013 року в сумі 19304,00 грн. та при кожному збільшені заробітної плати працюючого судді здійснювати перерахунок щомісячного довічного грошового утримання позивачеві без обмеження граничного розміру. Щодо вимоги позивача допустити негайне виконання постанови суд зазначає наступне. Згідно ч.1 ст.256 КАС України, негайно виконуються постанови суду, зокрема, про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць. Враховуючи те, що предметом даного позову є визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії, правові підстави для застосування ч.1 ст.256 КАС України у даному випадку відсутні, оскільки не визначена сума боргу, що підлягає стягненню. Також позивач просив суд встановити судовий контроль за виконанням судового рішення в частині щодо допуску до негайного виконання зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в м. Кіровограді здійснити перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 19 304,00 грн. щомісячно, починаючи із 10.09.2013р. Згідно ч.1 ст.267 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. З огляду на те, що судом відмовлено в зверненні рішення до негайного виконання, встановлення судового контролю за виконанням судового рішення в частині щодо допуску до негайного виконання є неможливим. Відповідно до ч.3 ст.94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено. Таким чином, судові витрати у розмірі 36,54 грн., здійснені позивачем, підлягають стягненню з Державного бюджету України на користь [PERSON].

Результат розгляду: partial