Рішення адміністративного суду від 2014-02-27 00:00:00+02

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив суд визнати незаконним та скасувати податкове повідомлення-рішення за формою "В-4" № 0000064000 від 31.01.14р. СДПІ ОВП у м. Харкові МГУ Міндоходів щодо зменшення ПАТ "Завод "Південкабель" суми від'ємного значення ПДВ за жовтень 2013 року у розмірі 126521грн. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, в обґрунтування позовних вимог зазначив, що оскаржуване позивачем податкове повідомлення-рішення, було винесено на підставі помилково встановленого порушення податкового законодавства, у зв'язку з чим оскаржуване рішення суб'єкта владних повноважень підлягає скасуванню. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, посилаючись на відповідність оскаржуваного податкового повідомлення-рішення вимогам діючого законодавства. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Публічного акціонерного товариства «Завод Південкабель» зареєстровано як юридична особа Виконавчим комітетом Харківської міської ради з 19.10.1995 року, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи (а.с. 67) та перебуває на обліку у Спеціалізованій державній податковій інспекції з обслуговування великих платників у м. Харкові Міжрегіонального головного управління Міндоходів, та є платником ПДВ. Фахівцями Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Харкові Міжрегіонального головного управління Міндоходів була проведена документальна позапланова виїзна перевірка ПАТ "Завод "Південкабель" з питання законності та достовірності декларування від'ємного значення різниці між податковим зобов'язанням та податковим кредитом з податку на додану по декларації з ПДВ за жовтень 2013 року у розмірі 1642184,0грн. та достовірності нарахування бюджетного відшкодування з ПДВ на рахунок платника в банку в сумі 3503320,00грн., за результатами якої був складений Акт перевірки № 08/40-00-14/00214534 від 17.01.2014 року (а.с. 6-11). Відповідно до висновків Акту перевірки № 08/40-00-14/00214534 від 17.01.2014 року, відповідачем зроблено висновок про порушення позивачем п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України в результаті чого було завищено від'ємне значення за жовтень 2013 року на 12621грн. за рахунок завищення суми податкового кредиту, що призвело до порушення вимоги п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України. На підставі Акту перевірки № 08/40-00-14/00214534 від 17.01.2014 року податковим органом з посиланням на встановлені перевіркою порушення, було винесено податкове повідомлення-рішення № 0000064000 від 31.01.2014 року, яким позивачу було зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 12621,00грн. (а.с. 5) З дослідженого судом Акту перевірки № 08/40-00-14/00214534 від 17.01.2014 року судом встановлено, що підставою для винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, слугували викладені в акті перевірки висновки відповідача про відсутність фактів реального вчинення господарських операцій за угодою, укладеною між позивачем та ТОВ «Спецлит'є». Суд, перевіряючи висновок вказаного вище акту перевірки на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, приходить до наступного. Судом було встановлено, що між ПАТ "Завод "Південкабель" (покупець) та ТОВ «Спецлит'є» (постачальник) було укладено Договір від 01.04.2013 року, відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити власність покупцю злитки мідні відповідно ГОСТ 193-79, а покупець прийняти та оплатити товар на умовах, передбачених Договором (а.с. 19). Судом було вставлено, що ПАТ "Завод "Південкабель" було придбано у ТОВ «Спецлит'є» злитки мідні відповідно ГОСТ 193-79, що підтверджується видатковою накладною № 144 від 21.10.2013 року (а.с. 27). Вартість вказаних товарів була оплачена позивачем шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок ТОВ «Спецлит'є», що підтверджується копіями платіжними дорученнями з відміткою банківської установи (а.с. 63-65). ТОВ «Спецлит'є» були виписані на адресу позивача податкові накладні № 17 від 16.10.2013 року, № 21 від 21.02.2013 року, № 16 від 15.10.2013 року, № 11.10.2013 року, № 04.10.2013 року, № 8 від 04.10.2013 року, № 7 від 03.10.2013 року (а.с. 20-25). Придбані товари фактично було переміщено силами позивача, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу та копією товарно-транспортної накладної (а.с. 28,61). ТОВ «Спецлит'є» було надано позивачу Сертифікат на вказаний товар як виробника. (а.с. 90). Судом встановлено, що придбана у ТОВ «Спецлит'є» продукція, була оприбуткована позивачем та поставлена на складський облік, що підтверджується прибутковим ордером (а.с. 26). Придбана продукція у ТОВ «Спецлит'є» була використана позивачем у власній господарській діяльності. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем та його контрагентом ТОВ «Спецлит'є» було виконано договір 01.04.2013 року в повному обсязі. Також суд зазначає, що вимоги до оформлення первинних документів визначені нормами Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні, відповідно до ч.2 ст. 9 якого первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та деталізовані приписами Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за №168/704; далі за текстом -Положення №88), згідно з п.2.4 якого первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Оцінивши зазначені вище первинні документи за правилами ст.86 КАС України, суд зазначає, що зміст оглянутих документів містить назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; особистий підпис особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції; первинні документи виписані реально існуючими суб'єктами права. Таким чином, суд приходить до висновку, що оглянуті документи не мають дефектів форми або змісту, які в силу ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", ст.44 Податкового кодексу України, п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за №168/704; далі за текстом -Положення №88) спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості, призвели до зміни в структурі активів платника податків, а відтак сприймаються судом як належні та допустимі докази реальності вчинення господарських операцій. У ході розгляду справи відповідачем за правилами ч.2 ст.71 КАС України не спростовано достовірності відомостей цих первинних документів. Суд зазначає, що належними та допустимими в розумінні ст.124 Конституції України, ст.70 КАС України доказами факту вчинення платником податків нікчемного правочину або факту відображення в обліку показників господарських операцій, які в дійсності не відбулись, можуть бути або обвинувальний вирок суду по кримінальній справі (бо діяння платника податків по протиправному заволодінню майном іншої особи або ухиленню від сплати податків, тобто вчинення нікчемного правочину, є об'єктивною стороною злочинів, передбачених ст.191 КК України та ст.212 КК України), або рішення суду у справі про стягнення одержаного за нікчемним правочином (бо наслідком вчинення платником податків нікчемного правочину відповідно до ст.ст.207, 208, 250 Господарського кодексу України є застосування конфіскаційного заходу у вигляді стягнення одержаного за нікчемним правочином), або рішення суду про визнання правочину недійсним (бо відповідно до ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України вчинення платником податків правочину, котрий суперечить інтересам держави і суспільства, є підставою для звернення до суду з вимогою про визнання такого правочину недійсним). Разом з тим, під час розгляду справи відповідачем не подано до суду жодних доказів порушення кримінальної справи відносно посадових (службових) осіб платника податків або за викладеними в акті фактами діяльності платника податків, наявності обвинувального вироку суду, рішення суду про стягнення одержаного за нікчемним правочином, наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Окрім того, суд при вирішенні спору вважає за необхідне взяти до уваги приписи ч.4 ст.70 КАС України, де зазначено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. При цьому, суд зауважує, що в силу закону отримання податковим органом акту перевірки в котрому викладені висновки про вчинення контрагентом платника податків нікчемного правочину або відображення в звітності показників господарських операцій, які фактично не відбулись, не звільняє такий податковий орган від виконання обов'язку по самостійному встановленню та доведенню факту вчинення платником податків порушення закону, акт перевірки контрагента не має преюдиціального значення та не є документом, що достовірно та безсумнівно підтверджують обставини фактичної дійсності. Суд також відмічає, що в силу положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" позивач та його контрагенти є окремими суб'єктами права, а таким чином за змістом Податкового кодексу України позивач та контрагенти позивача є окремими платниками податку на додану вартість. За таких обставин, межі юридичної відповідальності кожного платника ПДВ, яка (слід розуміти -відповідальність) відповідно до ст. 61 Конституції України має індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб'єкта права до юридичної відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, згідно з законом є неможливим. Матеріали справи не містять жодних доказів наявності між позивачем та його контрагентом при укладанні і виконанні договору, взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в державі суспільного ладу або моральних засад. Таких доказів суду відповідачем не надано, а судом при виконанні вимог ст.11 КАС України не виявлено. Судом встановлено та відображено в акті перевірки, що ТОВ «Спецлит'є» на момент здійснення господарських операцій, висновок про нереальність яких став підставою для винесення ДПІ оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, перебувало зареєстрованим у встановленому порядку як юридична особа. Разом з тим, податковий орган протиправно не взяв до уваги наявність належним чином оформлених первинних та податкових документів, на підтвердження належного укладення та виконання договорів. З огляду на наведене вище, суд приходить до висновку, що позивачем правомірно було віднесено до складу податкового кредиту з ПДВ суми ПДВ сплачені у складі вартості товарів отриманих від ТОВ «Спецлит'є». Крім того, суд зазначає, що порушення позивачем вимог податкового законодавства відповідач пов'язує виключно з недоліками, які на його думку мають місце в діяльності підприємства-контрагента, але обмеження права сумлінного платника податку на формування податкового кредиту у зв'язку з порушенням його контрагентами порядку обліку та звітування по податкам суперечать практиці Європейського суду з прав людини. Так, відповідно п. 57 Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Булвес» АД проти Болгарії від 22.01.09 р. судом було зазначено, що оскільки компанія-заявник у повному обсязі та вчасно виконала обов'язки з дотримання встановлених Державою-членом Конвенції норм стосовно ПДВ та не мала засобів для забезпечення виконання податкових зобов'язань постачальником і не знала про невиконання останнім своїх обов'язків, вона могла правомірно очікувати отримання вигоди від застосування одного із основних правил системи оподаткування ПДВ, а саме від визнання права на податковий кредит щодо суми ПДВ, яка була сплачена постачальнику. Більше того, лише після подачі декларації із віднесенням відповідних сум до складу податкового кредиту та проведення податковими органами зустрічної перевірки постачальника могло бути встановлено, чи виконав постачальник свій обов'язок подання звітності з ПДВ у повному обсязі. Відповідачем не доведено обізнаності позивача щодо недобросовісного декларування своїх зобов'язань його контрагентами. Отже, позивач не може нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку. Такі вимоги, на думку зазначеного рішення Європейського суду з прав людини, є надмірним тягарем для платника податку, що порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватись між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту прав власності. З урахуванням викладеного, суд вбачає невідповідність прийнятого податковим органом податкового повідомлення-рішення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про невідповідність податкового повідомлення-рішення № 0000064000 від 31.01.14року дійсним обставинам справи та вимогам діючого законодавства. На підставі викладеного,

Результат розгляду: granted