Рішення адміністративного суду від 2014-03-12 00:00:00+02

У січні 2014 року [PERSON] звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (далі - відповідач-1), Макіївського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області (далі - відповідач-2) про визнання дій протиправними, скасування наказу № 404 о/с від 06.09.2013 року, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 15.11.2012 року він, лейтенант міліції, проходи службу в Центрально-Міському РВ Макіївського МУ ГУМВС України в Донецькій області, на посаді оперуповноваженого сектора карного розшуку. 06.09.2013 року його звільнено у запас на підставі п. 64 «є» «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» за порушення дисципліни, а саме невихід на службу без поважних причин з 09.07.2013 року до часу звільнення. Про що 06 вересня 2013 року відповідачем-1 було видано відповідний наказ № 404 о/с «По особовому складу». Позивач вважає такі дії та рішення відповідача щодо його звільнення протиправними, оскільки причини звільнення не відповідають дійсним обставинам справи зважаючи на те, що відсутність на робочому місті пов'язана із перебуванням позивача на лікарняному, про що свідчить відповідні листки непрацездатності. У зв'язку з чим, позивач звернувся до суду із даними позовом в якому просить: 1) визнати протиправними дії відповідача-1 щодо видання наказу про звільнення; скасувати наказ відповідача-1 від 06.09.13 № 404 о/с «По особовому складу»; 3) поновити його на службі в органах внутрішніх справ на посаді оперуповноваженого сектора карного розшуку Центрально-Міського райвідділу Макіївського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області; 4) стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15.08.2013 року. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав викладених у позові. Представники відповідача-1 та відповідача-2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, надали заперечення, в яких зазначили, що дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ накладеного на позивача за порушення службової дисципліни, яка полягає у невиході [PERSON] на службу, без поважних причин, з 09.07.13 по час притягнення до дисциплінарної відповідальності, що є прогулом. Реагуючи на скоєне, в порядку визначеному статтею 14 Закону України від 22.02.2006 р. № 3460-IV «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» було проведено службове розслідування, яке повністю підтвердило факт грубого порушення службової дисципліни з боку лейтенанта міліції [PERSON] За наслідками проведеного службового розслідування відповідачем були видані накази про дисциплінарне стягнення від 06.08.2013 р. № 1947 Про порушення службової дисципліни працівниками Центрально-Міського райвідділу Макіївського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області та їх покарання» та по особовому складу від 06.09.2013 р. № 404 о/с «Про звільнення зі служби в органах внутрішніх справ [PERSON]». Представники відповідачів вважають, що вищевказані накази видані в межах повноважень, у спосіб передбачений статтями 1, 2, 5, 7, 8, 12, 13, 14, 15, 16, 18 Закону України від 22.02.2006 р. № 3460-IV «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», тобто, повністю відповідають приписам статті 19 Конституції України. У зв'язку з чим, на думку відповідачів позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Представник третьої особи до судового засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, судом встановлено наступне. Позивач - [PERSON] проходив службу в органах внутрішніх справ, а саме в Центрально-Міського райвідділу Макіївського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області. Остання посада - оперуповноваженого сектора карного розшуку. Наказом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 06 серпня 2013 року № 1947 (а.с. 61), за особисту недисциплінованість, грубе порушення вимог ст. 7 Дисциплінарного статуту ОВС України, невихід на службу без поважних причин з 09.07.2013 року до 05.08.2013 року, позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ. На виконання вищевказаного наказу Головним управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області видано наказ від 06 вересня 2013 року № 404 о/с про звільнення [PERSON] з органів внутрішніх справ у запас за п. 64 «є» «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ» за порушення дисципліни з 06.09.2013 року (а.с. 34). В якості підстав зазначені: наказ ГУМВС України в Донецькій області від 06.08.2013 р. № 1947 та рішення кадрової комісії ГУМВС України в Донецькій області від 20.08.2013 року. 12 березня 2014 року Головним управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області видано наказ про внесення змін до наказу Головним управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 06 вересня 2013 року № 404 о/с про звільнення [PERSON] в частині дати звільнення позивача, а саме зазначено, що уважати датою звільнення позивача з 16.09.2013 року (а.с. 144). Позивач оскаржує дії та рішення відповідача щодо притягнення його до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ, як такі, що суперечать вимогам чинного законодавства та не відповідають дійсним обставинам справи. Згідно ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При цьому суд, оцінюючи спірне рішення відповідача, виходить з критеріїв оцінки рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, встановлених ч. 3 ст. 2 КАС України, у відповідності до приписів якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Правовідносини, пов'язані з проходженням та звільненням з публічної служби ОВС, регулюються законодавством у сфері проходження служби, а саме Законом України «Про міліцію». Стаття 18 Закону України «Про міліцію» встановлює, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затверджене постановою КМ УРСР від 29.07.1991 р. № 114 (далі - Положення № 114) та Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, який затверджений Законом України від 22.02.2006 року (далі - Дисциплінарний статут). Статтею 14 Дисциплінарного статуту визначено, що з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць. Порядок проведення службового розслідування встановлюється міністром внутрішніх справ України. Судом встановлено, що 05.08.2013 року з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого позивачем, було призначено службове розслідування (а.с. 97). При проведенні службового розслідування відповідачем встановлено факт невиходу [PERSON] на службу без поважних причин з 09.07.2013р. по 05.08.2013 року, тобто, скоєння прогулу з боку позивача. Про що складено та затверджено відповідний висновок від 05.08.2013 року (а.с. 98-101). Частиною 5 ст. 25 Закону України «Про міліцію» передбачено, що службова особа міліції, яка порушила вимоги закону або неналежно виконує свої обов'язки, несе відповідальність у встановленому порядку. Підпунктом «є» п. 64 Положення «Про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ», затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114, встановлено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за порушення дисципліни. Відповідно до статті 5 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, затвердженого за вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом. Таким чином, підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності є порушення дисципліни або вчинення дисциплінарного проступку. Нормами Дисциплінарного статуту визначається сутність службової дисципліни, обов'язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України (далі - особи рядового і начальницького складу) стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень. Відповідно до ст.1 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» від 22 лютого 2006 року № 3460-IV, службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України. Стаття 2 Дисциплінарного статуту передбачає, що дисциплінарний проступок - невиконання чи неналежне виконання особою рядового і начальницького складу службової дисципліни. При цьому, суд наголошує, що а ні нормами Закону України «Про дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України», а ні Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ не регламентується визначення поняття прогулу. Так, згідно п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України, передбачено звільнення у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року за № 9 (з наступними змінами та доповненнями) встановлено, що прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Отже, з наведеного вбачається, що прогулом визнається відсутність працівника на роботі, як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин без поважних причин. Під час розгляду справи судом встановлено та підтверджується листками непрацездатності, що позивач у період з 09.07.13 по 24.07.13 перебував на амбулаторному лікуванні в комунальному закладі «Центр первинної медико-санітарної допомоги» м. Дзержинська (а.с. 9), з 26.07.12 по 14.08.13 перебував на стаціонарному лікуванні в Центральній міській лікарні м. Дзержинська (а.с. 10), з 16.08.13 по 03.09.13 перебував на стаціонарному лікуванні в комунальній лікувально-профілактичній установі «Донецьке обласне клінічне територіальне медичне об'єднання» (а.с. 11), з 04.09.13 по 13.09.13 перебував на амбулаторному лікуванні в комунальному закладі «Центр первинної медико-санітарної допомоги» м. Дзержинська (а.с. 12). Також, у відповідності із медичною довідкою комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги» м. Дзержинська (а.с. 115) [PERSON] 25.07.2013 року був на консультації в терапевта у відповідному медичному закладі. 15.08.2013 року позивач знаходився на обстеженні в Центральній міській клінічній лікарні № 3 м. Донецька, про що свідчить відповідна довідка лікаря (а.с. 116). Як вже було зазначено вище у відповідності до п. 4 ч. 1 ст.40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивачки з роботи є встановлення поважності причин відсутності (рішення Верховного Суду України від 19 жовтня 2011 р.). Законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул уважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа, передбачених ст.57 ЦПК (рішення Верховного суду України від 19 жовтня 2011 р.). Отже, приймаючи до уваги встановлені обставини, що свідчать про перебування позивача у періоди: з 09.07.13 по 24.07.13, з 26.07.12 по 14.08.13, з 16.08.13 по 03.09.13 та з 04.09.13 по 13.09.13 на лікуванні у відповідних медичних закладах, тобто, був тимчасово непрацездатним, суд приходить до висновку про поважність причин відсутності [PERSON] на місці несення служби у вказаний час. Посилання відповідача, як на ознаку прогулу з боку позивача, на те, що навіть у період його непрацездатності є дні коли останній повинен був прибути до роботи, а саме 25.07.13 та 15.08.13, суд вважає такими, що не заслуговують на увагу з огляду на наступне. Як вже було зазначено вище 25.07.2013 року позивач перебував на консультації у лікаря, а 15.08.2013 року позивач знаходився на обстеженні в Центральній міській клінічній лікарні № 3 м. Донецька, про що свідчать відповідні медичні довідки. Окрім того, як вбачається з матеріалів службового розслідування позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності за невихід на службу без поважних причин саме у період з 09.07.2013 до 05.08.2013 року, в який також не нараховувалося грошове забезпечення. Таким чином, вищевказані посилання відповідача на ці два дні є необґрунтованими. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що чинним законодавством (Дисциплінарний статут та Інструкція про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України, затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 12.03.2013 № 230) зобов'язано відповідних осіб забезпечити повне, всебічне і об'єктивне дослідження обставин подій, що стали підставою для призначення службового розслідування. З урахуванням наведеного, суд вважає, що відповідачем не забезпечено повне, всебічне і об'єктивне дослідження обставин подій, що стали підставою для призначення службового розслідування. У відповідності до ст.ст. 12, 27 Дисциплінарного статуту - за порушення службової дисципліни на особу рядового або начальницького складу може бути накладено стягнення, зокрема, звільнення з посади, звільнення з органів внутрішніх справ. Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ є крайнім заходом дисциплінарного стягнення і може провадитись за систематичне порушення дисципліни або вчинення проступку, несумісного з перебуванням на службі в органах внутрішніх справ. Таким чином, оцінюючи докази, які маються у справі, в тому числі висновки службового розслідування, з урахуванням проступку, обставин, за яких його скоєно, суд вважає, що відповідач, приймаючи рішення про застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ, діяв не на підставі та не у спосіб, що визначений чинним законодавством України, необґрунтовано, тобто, без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. Згідно із ст.ст. 71, 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Макіївського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області в частині скасування наказу відповідача-1 від 06.09.13 № 404 о/с «По особовому складу» підлягають задоволенню. Разом з тим, суд вважає необхідним звернути увагу на наступне. У відповідності до ч. 6 ст. 14 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ. Частиною 1 ст. 18 вказаного Закону встановлено, що дисциплінарне стягнення виконується негайно, але не пізніше місяця з дня його накладення, не враховуючи періоду перебування особи рядового або начальницького складу у відпустці, відрядженні або її тимчасової непрацездатності. Після закінчення цього строку дисциплінарне стягнення не виконується. Отже, приймаючи до уваги наведені норми чинного законодавства, суд зазначає, що наказ ГУМВС України в Донецькій області від 06.09.13 № 404 о/с «По особовому складу» про звільнення [PERSON] з органів внутрішніх справ був виданий на виконання наказу ГУМВС України в Донецькій області від 06 серпня 2013 року № 1947 «Про порушення службової дисципліни працівниками Центрально-Міського райвідділу Макіївського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області та їх покарання». Відповідно до ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо не необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Пунктом п ч. 2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Таким чином, з урахуванням встановлених обставин, що свідчать про незаконність притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності, задля повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та скасувати наказ ГУМВС України в Донецькій області від 06.08.2013 р. № 1947 Про порушення службової дисципліни працівниками Центрально-Міського райвідділу Макіївського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області та їх покарання». З урахуванням встановлених обставин, що свідчать про незаконність звільнення позивача з органів внутрішніх справ, останній у відповідності до приписів ст. 235 Кодексу законів про працю України, п. 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, підлягає поновленню на попередній посаді, в даному випадку на посаді оперуповноваженого сектора карного розшуку Центрально-Міського райвідділу Макіївського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області з 16 вересня 2013 року. Окрім того, у відповідності до вимог ст. 235 Кодексу законів про працю України та п. 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ у разі поновлення на роботі (посаді) орган, який розглядає трудовий спір, одночасно вирішує питання про виплату особі рядового і начальницького складу середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Згідно п. 8 розділу 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При цьому суд зазначає, що у відповідності до п. 1.7. Інструкції «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», затвердженої наказом МВС України вiд 31.12.2007 № 499, зареєстрованої в Мін'юсті України 12.03.2008 за №205/14896, при виплаті особі рядового чи начальницького складу грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата. З вищенаведеного убачається, що стосовно працівників міліції для розрахунку середньоденного заробітної плати враховується саме число календарних днів. Згідно довідки про грошове забезпечення [PERSON], у травні 2013 року грошове забезпечення позивача складало 3012,89 грн., у червні 2013 року - 3012,89 грн. Середньоденне грошове забезпечення позивача складає 98,78 грн. (а.с. 87). Аналізуючи трудове законодавство суд зазначає, що вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором. Таким чином, з урахуванням листів Міністерства праці та соціальної політики України № 9050/0/14-12/13 від 21.08.2012 р. та № 9884/0/14-13/13 від 04.09.2013 р. «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2013-2014 роки» та приписів трудового законодавства, суд вважає, що кількість робочих днів вимушеного прогулу позивача складає саме 125 днів (період з 16.09.13 по 12.03.14). Як вже було зазначено вище, позивач проходи службу в Центрально-Міського райвідділу Макіївського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області. У відповідності до п. 9 Положення про Макіївське міське управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області від 16.10.2007 року № 1156, останнє несе самостійну матеріальну відповідальність і може виступати в якості відповідача у справі. Приймаючи до уваги вищенаведене, суд вважає необхідним стягнути з Макіївського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, тобто з 16.09.2013 р. по 12.03.2014 р. у розмірі 12347 грн. 50 коп. (125 день х 98,78 грн.). Щодо позовних вимоги [PERSON] до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Макіївського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області в частині визнання протиправними дій щодо видання наказу про звільнення, суд вважає їх необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню, оскільки, у спірних правовідносинах належним та повним способом захисту порушених прав позивача є скасування рішення, через те, що самі по собі дії відповідачів не тягнуть за собою будь-яких правових наслідків, тобто, не впливають на обсяг прав та інтересів позивача, адже правові наслідки в даному випадку несуть акти індивідуальної дії - накази ГУМВС України в Донецькій області від 06.08.2013 р. № 1947 «Про дисциплінарне стягнення» та № 404 о/с від 06.09.2013 р. «Про звільнення зі служби в органах внутрішніх справ [PERSON]». Також, суд зазначає, що згідно ст.256 Кодексу адміністративного судочинства України постанови суду про поновлення на посаді та присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць у відносинах публічної служби виконуються негайно. За таких підстав, постанова підлягає негайному виконанню в частині поновлення позивача на попередній посаді та стягнення на його користь середньомісячного грошового забезпечення за один місяць у розмірі 2647 (дві тисячі шістсот сорок сім) грн. 80 ком. На підставі викладеного,

Результат розгляду: partial