Рішення адміністративного суду від 2014-03-20 00:00:00+02

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до Першотравневого відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції про скасування постанови та зобов'язання до вчинення дій. В обґрунтування заявленого позову позивач вказує про порушення відповідачем вимог Закону України «Про виконавче провадження» при винесенні постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 14 лютого 2014 року з примусового виконання виконавчого напису №2381, виданого 28 березня 2007 року нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] Зазначає про не пропущення банком строку пред'явлення документів до виконання та вказує, що на момент пред'явлення виконавчого напису до державної виконавчої служби у 2007 році договір іпотеки, укладений між позивачем та [PERSON] був діючим, а тому при повторному пред'явлені виконавчого напису державна виконавча служба зобов'язана була відкрити виконавче провадження. Також посилається на положення статті 593 Цивільного кодексу України, а саме на те, що право застави припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою, та вказує, що оскільки зобов'язання за договором не виконані, то ПриватБанк має право за рахунок заставленого майна задовольнити свої вимоги. У зв'язку з цим публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» просить суд скасувати постанову Першотравневого відділу державної виконавчої служби, винесену заступником начальника Першотравневого ДВС Олексюком О.І. 14 лютого 2014 року; зобов'язати Першотравневий відділ державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції відкрити виконавче провадження по виконавчому напису, виданого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] 28 березня 2007 року. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Просив суд задовольнити позов повністю. Відповідач, повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Заперечень проти позову чи заяви про його визнання суду не надав. Частиною четвертою статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що уразі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. Заслухавши пояснення особи, яка з'явилась в судове засідання, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі договору іпотеки Е/V062267-1 від 10 серпня 2006 року, укладеного між [PERSON] та закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», квартиру [ADDRESS] і належить на праві власності [PERSON], передано в іпотеку закритому акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк». За вказаним договором заставою забезпечується виконання зобов'язань заставодавця, що випливають з кредитного договору від 09 серпня 2006 року №Е/V062267, за яким [PERSON] виступає майновим поручителем [PERSON] 28 березня 2007 року нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] видано виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №2381, яким звернуто стягнення на квартиру [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON] За рахунок коштів, отриманих від реалізації квартири, запропоновано задовольнити вимоги закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у розмірі, еквівалентному 122669 доларів США 78 центів. Вказаний виконавчий напис знаходився на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби. Постановою Першотравневого відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції від 10 лютого 2014 року ВП №26472261 про повернення виконавчого документа стягувачеві виконавчий напис нотаріуса за №2381, виданий 28 березня 2007 року приватним нотаріусом [PERSON] - повернуто стягувачу, тобто публічному акціонерному товариству комерційний банк «ПриватБанк», у зв'язку з тим, що стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення (пункт 3 частина перша статті 47 Закону України «Про виконавче провадження»). Того ж дня публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до Першотравневого відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції із заявою про прийняття до виконання указаного вище виконавчого напису нотаріуса. 14 лютого 2014 року заступником начальника Першотравневого відділу державної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції Олексюком О.І. винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа) з примусового виконання виконавчого напису №2381, виданого 28 березня 2007 року нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON], про звернення стягнення на квартиру за адресою: [ADDRESS]. Не погоджуючись з таким рішенням суб'єкта владних повноважень, позивач звернувся до суду з даним позовом. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV. Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Частиною першою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Відповідно до статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. За змістом статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Виконанню державною виконавчою службою підлягають такі виконавчі документи, як виконавчі написи нотаріусів. З указаних положень закону слідує, що при примусовому виконанні виконавчих документів, в т.ч. і виконавчих написів нотаріусів, державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб; він зобов'язаний вживати передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і Законом України «Про виконавче провадження». Як вбачається з оскаржуваного позивачем рішення, відмовляючи у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса, державний виконавець виходив з наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження, а саме: факт припинення іпотеки згідно з договору, у зв'язку з чим неможливо здійснити виконання рішення у спосіб, визначений виконавчим документом - шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотека якого припинена. Так, підстави відмови у відкритті виконавчого провадження передбачені статтею 26 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно частини першої цієї статті державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі: 1) пропуску встановленого строку пред'явлення документів до виконання; 2) неподання виконавчого документа, зазначеного у статті 17 цього Закону, та неподання заяви про відкриття виконавчого провадження у випадках, передбачених цим Законом; 3) якщо рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної (юридичної) сили, крім випадків, коли воно у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання; 4) пред'явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення; 5) якщо не закінчилася відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення; 6) невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону; 61) офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури; 7) якщо виконавчий документ повернуто стягувачу за його заявою, крім виконавчих документів про стягнення аліментів та інших періодичних платежів; 8) наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження. При винесенні оскаржуваної позивачем постанови відповідач керувався пунктом 8 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», тобто наявністю інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження. Відповідно до частини восьмої статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». Згідно статті 1 Закону України «Про іпотеку» від 05 червня 2003 року № 898-IV іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека припиняється у разі закінчення строку дії іпотечного договору. Пунктом 27 договору іпотеки Е/V062267-1 від 10 серпня 2006 року, укладеного між [PERSON] та закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», визначено, що строк його дії до 08 серпня 2011 року. Таким чином, у лютому 2014 року на час вирішення питання про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису №2381, виданого 28 березня 2007 року нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON], про звернення стягнення на квартиру за адресою: [ADDRESS], і вчиненого на підставі іпотечного договору Е/V062267-1 від 10 серпня 2006 року, строк дії указаного договору закінчився, тобто іпотека була припинена. Відтак, державний виконавець не міг здійснити виконання рішення у спосіб, визначений виконавчим документом - шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, іпотека якого припинена. Отже, з огляду на наявність передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження, відповідач правомірно, діючи на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, прийняв постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від 14 лютого 2014 року. Поряд з цим безпідставними та такими, що не мають значення для правильного вирішення даного спору є посилання позивача в обґрунтування заявлених позовних вимог на те, що строк пред'явлення документа до виконання пропущено не було, оскільки відповідачем відмовлено у відкритті виконавчого провадження не у зв'язку з пропуском встановленого строку пред'явлення документів до виконання (пункт 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»), а за наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження (пункт 8 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»). Щодо посилань позивача в обґрунтування позовних вимог на статтю 593 Цивільного кодексу України, згідно якої право застави припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою, то суд зазначає, що вказаний випадок є не єдиним випадком припинення права застави. Частиною першої статті 593 Цивільного кодексу України передбачено, що право застави припиняється й у разі втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; реалізації предмета застави; набуття заставодержателем права власності на предмет застави, і зазначено, що право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом. Одним з таких випадків, враховуючи, що іпотека є окремим видом застави - застава нерухомого майна, і є закінчення строку дії іпотечного договору (частина перша статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» позову.

Результат розгляду: denied