Рішення адміністративного суду від 2014-03-05 00:00:00+02

26.02.2013 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі міста Львова про визнання дій виражених у відмові призначити пенсію позивачу неправомірними з одночасним зобов'язанням призначити пенсію за віком позивачу починаючи з 07 січня 2013 року. В обґрунтування позовних вимог вказує, що в 1980 році позивач виїхав з України на постійне місце проживання в США і станом на 2013 рік проживає там. Відповідно до приписів встановлених п.2, ч.1 ст. 49, а також другим реченням ст.51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів пенсійного фонду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном якщо інше не передбачено міжнародним договором України згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разу, якщо це передбачено міжнародним договором України згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України». 07 жовтня 2009 року Конституційним Судом України було постановлено рішення, яким вищенаведені приписи наведеного Закону України визнані неконституційними. 07.01.2013 року він за довіреністю позивача звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі міста Львова про призначення [PERSON] пенсії, однак Управлінням було відмовлено у призначенні такої. Вважає відмову незаконною оскільки ч.1 ст. 32 Конституції (Основного закону) Української РСР від 20 квітня 1978 року №888, що діяла на момент виїзду позивача з України в США, було передбачено єдине громадянство України. Частиною 3 цієї ж статті цього ж Основного закону було встановлено, що громадяни України за кордоном користуються захистом і покровительством держави. Частиною 1 ст. 41 цього ж Основного закону було передбачено, що громадяни України мають право на матеріальне забезпечення в старості. Це право гарантується, в тому числі виплатою громадянам за рахунок держави і колгоспів за віком. Також звертає увагу на те, що [PERSON] ([INFO]) проживав в Українській РСР до набуття нею незалежності. Згідно трудової книжки він жив і працював на території м. Львова, загальний стаж роботи якого становить 30 років. Вважає, що згідно ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Постановою Личаківського районного суду м. Львова від 17.04.2013 року позов задоволено. Визнано дії Управління пенсійного фонду України у Личаківському районі м. Львова щодо відмови у призначенні пенсії [PERSON] неправомірними. Зобов'язано Управління пенсійного фонду України у Личаківському районі м. Львова призначити та виплачувати позивачу пенсію з 07 січня 2013 року. Не погодившись із постановою суду її оскаржив відповідач. Вважає дану постанову такою, що підлягає скасуванню, оскільки судом неправильно застосовані норми матеріального права та порушено норм процесуального права, неповно з'ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленим. Просить прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. У своїх апеляційних вимогах зазначає, що пенсія призначається відповідно до порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005р. за №1566/11246. Також звертає увагу суду на те, що статтею 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Договір між Сполученими Штатами Америки та Україною в галузі пенсійного забезпечення не укладено. Згідно Постанови Правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 року «Про затвердження порядку подання та оформлення документів для призначення пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в п. 16 зазначено що особа, яка зверталася за пенсією повинна пред'явити паспорт або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації). А відтак, вважає, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. З Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 року №2235-111 громадянами України є всі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. При цьому колегія суддів зазначає наступне. Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що [PERSON] у 1980 році виїхав із України у Сполучені Штати Америки. 07 січня 2013 року представник позивача звернувся до управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м. Львова із заявою про призначення довірителю пенсії за вислугу років. Управлінням Пенсійного фонду України було розглянуто питання про призначення пенсії громадянину Сполучених Штатів Америки [PERSON] та у призначенні такої відмовлено. Зокрема відповідач у листі №2/10-10 від 23.01.2013 року зазначив, що пенсійне забезпечення громадян в Україні здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення», «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» та інших чинних нормативно-правових актів, в тому числі міжнародних договорів. Так як договору між Сполученими Штатами Америки та України в галузі пенсійного забезпечення не укладено, тому [PERSON] не має законних підстав для отримання пенсії за нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». У запереченнях на позовну заяву відповідач також вказував на те, що [PERSON] не має законних підстав для отримання пенсії за нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» оскільки є громадянином Сполучених Штатів Америки. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач до виїзду на постійне місце проживання в США був громадянином СРСР, на час звернення з заявою про призначення пенсії досяг пенсійного віку, стаж роботи позивача відповідно до копії трудової книжки з 1950 року по 1980 рік, його страховий стаж становить не менше ніж 15 років. З такими висновками суду колегія суддів не погоджується та зазначає наступне. Порядок призначення, перерахунку та виплати пенсії за віком регулюється Законом України «Про пенсійне забезпечення», який набрав законної сили 01.01.1992 року, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», який набрав законної сили 01.01.2004 року. Відповідно до ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Іноземні громадяни та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію нарівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міждержавними угодами. Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами). Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: 1) громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом; 2) особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України «Про пенсійне забезпечення» - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей. Відповідно до ч. 2 ст. 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. Слід звернути увагу на те, що статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Статтею 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009, на яке посилається апелянт, визнано неконституційними положення п. 2 ч. 1 ст. 49, друге речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України. Аналізуючи положення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» після визнання неконституційним другого речення ст. 51 Закону, виплата пенсії під час перебування особи за кордоном не припиняється, якщо пенсіонер є громадянином України. Конституція України та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України. Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. За таких обставин, кожен громадянин України включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням за ним усіх конституційних прав. Проте судом встановлено та представником позивача не заперечується, що [PERSON] виїхав на постійне місце проживання до Сполучених Штатів Америки у 1980 році будучи ще громадянином СРСР. Документів, що підтверджують громадянство України позивачем суду не подано. Згідно змісту трудової книжки, що долучена до матеріалів справи та не взята належно до уваги судом першої інстанції, зазначається про те, що 31.03.1980 року позивач був звільнений за власним бажанням у відповідності до ст.31 КзПП Білоруської радянської соціалістичної республіки, на території якої проживав з 1978 року, а виконання трудових функцій на території м.Львова здійснювалось впродовж 1957-1978 років, що вказує на недостатній трудовий стаж для набуття права на пенсію. З огляду на викладене, колегія суддів вважає необґрунтованим і таким, що не відповідає фактичним обставинам справи висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у повному обсязі, а відтак постанова суду підлягає скасуванню.

Результат розгляду: denied