Рішення адміністративного суду від 2014-04-01 00:00:00+03

У грудні 2010 року позивач - Сихівський відділ соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради звернувся до суду з позовом до Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, в якому просить визнати протиправними дії державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції щодо відкриття виконавчого провадження ВП № 22701782, боржником у якому є Сихівський відділ соціального захисту; скасувати постанову державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції від 19.11.2010 року про відкриття виконавчого провадження ВП № 22701782. Постановою Сихівського районного суду м. Львова від 16 грудня 2010 року позов задоволено. Визнано протиправними дії державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції (Ромашко Ю.О.) щодо відкриття виконавчого провадження ВП № 22701782, боржником у якому є Сихівський відділ соціального захисту та скасовано постанову від 19.11.2010 року про відкриття виконавчого провадження. Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що державним виконавцем Сихівського ВДВС Львівського міського управління юстиції винесено постанову від 19.11.2010 року про відкриття виконавчого провадження ВП № 22701782, боржником у якій зазначено структурний підрозділ Львівської міської ради. Суд першої інстанції посилається на те, що відповідно до п.10 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби є підставою для закінчення виконавчого провадження. Однак, незважаючи на вказані вимоги Законів, відповідачем було відкрито провадження та не вчинено жодних дій для скерування виконавчого документа за належністю - у підрозділ примусового виконання рішень ВДВС Головного Управління юстиції у Львівській області. Не погодившись з постановою суду першої інстанції, вважаючи її незаконною, винесеною з порушенням норм матеріального права, Сихівський відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції оскаржив її, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Сихівського районного суду м. Львова від 16 грудня 2010 року. Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт посилається на те, що відповідно до виконавчого листа від 29.10.2010 року № 2-1909, виданого Сихівським районним судом м. Львова, боржником по вказаному виконавчому документі було визначено не Львівську міську раду, а Сихівський відділ соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради. Зазначає, що рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 27.10.2006 року №1219 «Про затвердження Положення про управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради та його структури» ( із змінами та доповненнями) встановлено не лише, що Сихівський відділ соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради є структурним підрозділом Львівської міської ради, а й те, що Сихівський відділ соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради є юридичною особою. А згідно із ст.80 ЦК юридична особа наділяється цивільною дієздатністю і правоздатністю. Вказує на те, що відповідно до ст.20 Закону України «Про виконавче провадження», якщо боржник є юридичною особою, виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцезнаходженням постійно діючого органу боржника. Сихівський відділ соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики знаходиться за адресою м. Львів вул. Зубрівська 9 , а дана територія підвідомча Сихівському ВДВС ЛМУЮ. За таких обставин позов Сихівського відділу соціального захисту Управління Соціального захисту департаменту гуманітарної політики ЛМР вважає безпідставним та необгрунтованим, спрямованим на уникнення відповідальності за порушення вимог чинного законодавства, а постанову ВП №22701782 про відкриття виконавчого провадження від 19.11.2010 року такою, що винесена відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» і відповідають вимогам матеріального права. Державним виконавцем використані надані йому права у точній відповідності із законом. Дії державного виконавця були спрямовані на примусове виконання виконавчого документа, та здійснені ним на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених Законом України «Про виконавче провадження» та рішенням, що відповідно до цього Закону підлягало примусовому виконанню. Особи, які беруть участь у справі в судове засідання для розгляду апеляційної скарги не прибули, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань від осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю не поступило а тому, суд апеляційної інстанції, у відповідності до п.п. 1, 2, ч.1 ст. 197 КАС України, вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів. Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав. Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Задовольняючи адміністративний позов Сихівського відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, суд виходив із того, що, оскільки позивач є структурним підрозділом Львівської міської ради, то відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець повинен був відмовити у відкритті виконавчого провадження з направленням виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби. Таким чином, дії державного виконавця є протиправними, а винесена постанова про відкриття виконавчого провадження підлягає скасуванню. Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого. Як слідує з матеріалів справи, на виконанні Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції перебуває виконавчий лист 2-1909, виданий 29.10.2010 року Сихівським районним судом м. Львова, згідно з яким зобов'язано Сихівський відділ соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради провести перерахунок та виплату [PERSON] недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2007-2009 роки у відповідності до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». На виконання вимог ч. 1 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції 19 листопада 2010 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження серії ВП № 22701782, копію якої Сихівським відділом соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради отримано 19.11.2010 року. Не погодившись з даною постановою Сихівський відділ соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради оскаржив її, подавши позов до суду про її скасування. Наведений спір розглянутий та вирішений неповноважним судом, що підтверджується наступним. Відповідно до ч. 2 ст. 18 КАС України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією зі сторін є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська або Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ з приводу їхніх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам. Як слідує з роз'яснень, які містяться в п. 9 постанови Пленуму ВАС України № 3 від 13.12.2010 р. «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби», із ч. 2 ст. 18 КАС України випливає, що справи, у яких однією зі сторін є орган державної влади, інший державний орган, їх посадова чи службова особа, підсудні окружним адміністративним судам. Тому судам слід ураховувати, що позовні заяви стосовно рішень, дій або бездіяльності державних виконавців та посадових осіб Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та відділів державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, міських (міст обласного значення), районних у містах відділів державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції підсудні окружним адміністративним судам, оскільки відповідачем у таких справах є відповідний орган державної виконавчої служби, незалежно від того, чи оскаржуються рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. У зв'язку з цим правила ч.3 ст. 18 КАС України для визначення предметної підсудності зазначеної категорії справ не підлягають застосуванню. Відповідно до ч. 2 ст. 19 КАС України адміністративні справи з приводу оскарження правових актів індивідуальної дії, а також дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об'єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи - позивача, або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача. Зазначена норма підлягає застосуванню при визначенні підсудності справ з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби незалежно від статусу позивача - фізичної чи юридичної особи та виконавчого документа, в тому числі незалежно від адміністративного суду, рішення якого примусово виконується, і основним у цьому є те, щоб оскаржуване рішення, дія чи бездіяльність були прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об'єднань). Водночас, судам потрібно брати до уваги, що позивач може вибрати за вказаних умов лише окружний адміністративний суд, оскільки такі справи предметно підсудні тільки цим місцевим судам. Таким чином, наведений спір відповідно до процесуального закону, чинного на момент розгляду справи в суді першої інстанції, був підсудний окружному адміністративному суду. Відповідно до ч. 4 ст. 202 КАС України (в редакції, діючій на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції) підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу. Оскільки справа розглянута неповноважним складом суду (тобто, із порушенням правил предметної підсудності), тому оскаржуване рішення місцевого загального суду, як адміністративного суду, підлягає скасуванню із прийняттям нового рішення по суті заявлених позовних вимог. Вирішуючи даний спір, апеляційний суд зазначає наступне. За правилами ч. 4 ст. 257 КАС України примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення виконавчого документа до виконання і цей документ відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, та пред'явлений до виконання до органу державної виконавчої служби за належним місцем виконання рішення. Встановлено, що постановою державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції серії ВП № 22701782 від 19.11.2010 року відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 2-1909 від 29.10.2010 року про зобов'язання Сихівського відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради провести перерахунок та виплату [PERSON] недоплаченої щорічної допомоги на оздоровлення за 2007-2009 роки у відповідності до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та надано строк до 26.11.2010 року для добровільного виконання рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 20-1 Закону України «Про виконавче провадження» на підрозділ примусового виконання рішень відділів державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських управлінь юстиції покладається виконання рішень, за якими боржниками є територіальні підрозділи центральних органів державної влади, місцеві суди, міські або районні ради чи районні державні адміністрації, міські, районні, міжрайонні, інші прирівняні до них прокуратури, військові прокуратури гарнізонів, а також інші територіальні підрозділи органів державної влади. Як видно з виконавчого листа 2-1909, виданого 29.10.2010 року Сихівським районним судом м. Львова, боржником визначено Сихівський відділ соціального захисту управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради, а не Львівську міську раду. Як слідує з Положення про управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради та його структури, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 1219 від 26.10.2009 року, позивач є структурним підрозділом Львівської міської ради, а також є юридичною особою. Апеляційний суд вважає, що постанова державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції про відкриття виконавчого провадження серії ВП № 22701782 від 19.11.2010 року прийнята у відповідності до вимог ст.ст. 76, 87 Закону України «Про виконавче провадження», а тому скасуванню не підлягає. Таким чином, оскільки при вирішенні даного публічно-правового спору судом першої інстанції порушено норми матеріального і процесуального права, а мотиви, з яких виходив суд під час ухвалення рішення не відповідають фактичним обставинам справи, оскаржувана постанова підлягає скасуванню з прийняттям нової про відмову в задоволенні позовних вимог Сихівського відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради за безпідставністю. Згідно ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Результат розгляду: denied