Рішення адміністративного суду від 2014-02-06 00:00:00+02

За матеріалами виконавчого провадження відділу ДВС Ялтинського міського управління юстиції № 15219072 ПП «ТІХЕ» (директор [PERSON]), як боржник повинно виконати наказ Господарського суду м. Києва № 45/299 від 08.12.2010 року, відповідно до якого з ПП «ТІХЕ» стягнуто на користь ПАТ «Укрсоцбанк» суму боргу в розмірі 917937,07 грн. Ухвалою Ялтинського міського суду АРК від 17.08.2011 року по справі № 6-227/2011 р. за поданням начальника Відділу ДВС Ялтинського МУЮ на керівника ПП «ТІХЕ» [PERSON] накладено тимчасове обмеження на виїзд за межі України до повного погашення заборгованості визначеної наказом Господарського суду м. Києва № 45/ 299 від 08.12.2010р. Відділом ДВС Ялтинського МУЮ постановою від 18.11.2011р. по виконавчому провадженню № 15219072 було повернуто виконавчий документ, у зв'язку з відсутністю майна боржника. Постановою Господарського суду АРК по справі № 5002-12/72-2012 від 23.01.2012 року ПП «ТІХЕ» було визнано банкрутом. у зв'язку з чим, позивач вважає, що відсутні підстави для існування такого обмеження. Проте, тимчасове обмеження виїзду за межі України [PERSON], на його звернення до відповідача 28.11.13 про виключення запису з бази даних, знято не було. Позивач не погодився з такими діями, що стало підставою для звернення до суду. Вирішуючи заявлений позов, суд враховує наступне. Відповідно до ч.1, 2 ст.17 КАС України юрисдикції адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, у тому числі на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Пунктом 7 ч.1 ст.3 КАС України надане визначення суб'єктів владних повноважень, до яких належать орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Суд з'ясовує, чи використане повноваження, надане суб'єкту владних повноважень, як це визначено положеннями ч. 3 ст. 2 КАС України, перевіряє, чи вчинені дії на підставі закону, в межах повноважень, безсторонньо та добросовісно. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно ст. 13 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 р., кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання у межах кожної держави. Кожна людина має право покинути будь-яку країну, включаючи й свою власну, і повертатися у свою країну. Згідно зі ст. 2 Протоколу N 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права від 16.12.1966 р. передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Спеціальним законом України, який регулює пересування громадян України є Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України". Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта у випадках, якщо: 1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 2) діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання - до виконання зобов'язань, або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань; 6) він свідомо сповістив про себе неправдиві відомості - до з'ясування причин і наслідків подання неправдивих відомостей; 7) пункт 7 частини першої статті 6 виключено 8) щодо нього подано цивільний позов до суду - до закінчення провадження у справі; 9) він перебуває під адміністративним наглядом міліції - до припинення нагляду. Громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті. Стаття 19 Закону України "Про державну прикордонну службу України" вказує, що обмеження права громадян на виїзд з України належить до виключної компетенції Адміністрації Державної прикордонної служби України, а пункт 8 цієї статті покладає на державну прикордонну службу України обов'язок запобігання і недопущення в'їзду в Україну або виїзду з України осіб, яким згідно з законодавством не дозволено в'їзд в Україну або яких тимчасово обмежено в праві виїзду з України. Відповідно до п.4 ч.1 ст.20 "Про державну прикордонну службу України", Адміністрації Державної прикордонної служби України надані права шляхом опитування осіб з'ясовувати підстави перетинання державного кордону України, не пропускати через державний кордон України осіб без дійсних документів на право його перетинання, осіб, які надали завідомо неправдиві відомості під час одержання зазначених документів, осіб, яким Державною прикордонною службою України за порушення законодавства з прикордонних питань та про правовий статус іноземців чи за мотивованим письмовим рішенням суду та правоохоронних органів не дозволяється в'їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України; робити в документах зазначених осіб відповідні відмітки. Тобто за покладеними обов'язками та наданими законом правами Адміністрація Державної прикордонної служби України лише здійснює постановку на контроль осіб (боржників), яких згідно із судовими рішеннями тимчасово обмежено у праві виїзду з України та своєчасно знімає їх з контролю на підставі постанов державних виконавців про закриття провадження по виконавчому провадженню у відношенні боржника чи судового рішення про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України. Відповідач - Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України є юридичною особою, діяльність якого спрямована на введення та здійснення контролю за базою даних Державної прикордонної служби України щодо формування відомостей про осіб, яким тимчасово обмежено у праві виїзду з України, що врегульовано нормами Закону України «Про державну прикордонну службу України». Судом встановлено, що Наказом Господарського суду м. Києва № 45/299 від 08.12.2010 року стягнено з ПП «ТІХЕ» на користь ПАТ «Укрсоцбанк» суми в розмірі 917937,07 грн. Відділом державної виконавчої служби Ялтинського міського управління юстиції на підставі вказаного рішення 12.07.11 було відкрите виконавче провадження № 15219072. Ухвалою Ялтинського міського суду АРК від 17.08.2011 року по справі № 6-227/2011 р. за поданням начальника Відділу ДВС Ялтинського МУЮ на керівника ПП «ТІХЕ» [PERSON] було накладено тимчасове обмеження на виїзд за межі України до повного погашення заборгованості визначеної наказом Господарського суду м. Києва № 45/ 299 від 08.12.2010р. Відділом ДВС Ялтинського МУЮ постановою від 18.11.2011р. по виконавчому провадженню № 15219072 було повернуто виконавчий документ, у зв'язку з відсутністю майна боржника. Постановою Господарського суду АРК по справі № 5002-12/72-2012 від 23.01.2012р. ПП «ТІХЕ» було визнано банкрутом, у зв'язку з чим, 30.07.12 внесено відповідний запис до ЄДРПОУ. У зв'язку з зазначеним, [PERSON] 28.11.13 звернувся з заявою до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про зняття з нього тимчасового обмеження виїзду за межі України, з огляду на те що відпали підстави для його застосування. 09.12.2013 року ГЦ ОСІДПС України було відмовлено [PERSON] у знятті тимчасового обмеження виїзду за межі України, з підстав відсутності документального підтвердження для його скасування. Відповідно до вимог діючого законодавства, правовою підставою для вилучення такої інформації є постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, у зв'язку із повним фактичним виконанням своїх зобов'язань або відповідне судове рішення про скасування зазначеного тимчасового обмеження/ухвали про встановлення такого обмеження. Як вбачається з матеріалів справи, ВДВС Ялтинського МУЮ під час проведення виконавчого провадження № 15219072 відносно ПП «ТІХЕ», за наказом Господарського суду м. Києва № 45/299 від 08.12.2010р., отримало інформацію про відсутність у боржника майно, на яке можливо звернути стягнення. Тому на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повернуто стягувану. Відповідно до інформації ВДВС Ялтинського міського управляння юстиції АРК отриманої під час розгляду справи зазначений наказ для примусового виконання не пред'являвся. Однак, така інформація була отримана відповідачем 28.01.14 та даний факт знайшов підтвердження лише під час розгляду справи судом. Крім того, ВДВС Ялтинського МУЮ повідомлено Головний центр обробки інформації спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про закінчення інших виконавчих проваджень на підставі постанов, у зв'язку з визнанням ПП «ТІХЕ» банкротом. Отже, суд враховує, що відповідач був обізнаний про певні правові підстави щодо закінчення виконавчого провадження та ліквідації ПП «Тихе», як банкрута у період розгляду справи, що вказує на відступіть ознак протиправної поведінки відносно прав та інтересів позивача при наданні листа від 09.12.13 про скасування зазначеного тимчасового обмеження. Такими чином, ГЦ ОСІ ДПС України, на час звернення позивача не міг вчинити певних дій щодо зняття з нього тимчасове обмеження виїзду за межі України, що вказує на відсутність підстав для задоволення позову у цій частині. Також суд зазначає, що господарська діяльність ПП «ТІХЕ» з моменту набрання законної сили постанови Господарського суду АРК від 23.01.2012 року припинена, зазначене підтверджується довідкою з Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців від 30.07.2013р. Тому юридичні підстави для визначення статусу позивача, як директора ПП «ТІХЕ» відсутні. Отже, на даний час відповідач повинен вчинити необхідні дії у межах своєї компетенції, у спосіб передбачений законодавством та зняти з контролю тимчасове обмеження права на виїзд за межі України [PERSON] (ІПН [NUMBER]). При вирішенні спору суд керується положеннями статті 19 Конституції України, якими визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Завданням адміністративного суду є перевірка правомірності (легальності) рішень та дій органу державної влади з огляду на чіткі критерії, які зазначені у частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Стаття 71 КАС України передбачає обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Таким чином, під час розгляду справи доведені обставини та підтвердженні належними доказами, на яких ґрунтуються позовні вимоги у частині зобов'язання Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України вчинити дії щодо зняти з контролю тимчасове обмеження права на виїзд [PERSON] за межі України, шляхом виключення вказаних відомостей з бази даних Державної прикордонної служби України "Відомості про осіб, яких тимчасово обмежено у праві виїзду з України". Оскільки адміністративний позов задоволено частково, за правилами частини третьої статті 94 КАС України, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а тому судові витрати, понесені позивачем зі сплат судового збору, що підтверджено квитанцією від 18.12.13 № ПН16520, підлягають відшкодуванню з Державного бюджету України розміром 34,41 грн. Під час судового засідання, яке відбулось 06.02.2014 були оголошені вступна та резолютивна частини постанови. Відповідно до ст. 163 КАС України постанову складено 11.02.2014 року.

Результат розгляду: partial