Рішення адміністративного суду від 2014-03-31 00:00:00+03

Поліське державне підприємство геодезії, картографії та кадастру створено відповідно до наказу Головного управління геодезії, картографії та кадастру при Кабінеті Міністрів України від 03.11.1997 №101. В подальшому, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 10.05.2012 № 263-р «Про віднесення цілісних майнових комплексів державних підприємств до сфери управління Державного агентства земельних ресурсів України» ДП «Поліськгеодезкартографія» віднесено до сфери управління Держземагентства України. Наказом Держземагентства України від 13.02.2014 №41 «Про реорганізацію Державного підприємства «Поліськгеодезкартографія» шляхом його приєднання до Державного підприємства «Житомирський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» реорганізовано державне підприємство «Поліськгеодезкартографія» шляхом його приєднання до Державного підприємства «Житомирський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою». Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, але одночасно вони є і вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» управління об'єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб. Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» центральний орган виконавчої влади у межах своїх повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів та доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України та наказів міністерств видає накази організаційно-розпорядчого характеру, організовує та контролює їх виконання. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 6 «Про управління об'єктами державної власності» уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань: приймають рішення про створення, реорганізацію і ліквідацію підприємств, установ та організацій, заснованих на державній власності. Державне агентство земельних ресурсів України (Держземагентство України) відповідно до Положення про нього, затвердженого Указом Президента України від 08.04.2011 № 445/2011 є центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України. Підпунктом 28 пункту 4 Положення про Держземагентство визначено, що Держземагентство України відповідно до покладених на нього завдань за погодженням з Міністром утворює, ліквідує, реорганізовує підприємства, установи та організації, що належать до сфери його управління, затверджує їх положення (статути) і внесення змін до них. Як зазначено вище, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 10.05.2012 № 263-р «Про віднесення цілісних майнових комплексів державних підприємств до сфери управління Державного агентства земельних ресурсів України» ДП «Поліськгеодезкартографія» віднесено до сфери управління Держземагентства України. Відповідно до п. 1.2 Статуту ДП «Поліськгеодезкартографія» Державне агентство земельних ресурсів України є Уповноваженим органом управління ДП «Поліськгеодезкартографія». Згідно пункту 8 Статуту ДП «Поліськгеодезкартографія» уповноважений орган управління відповідно до покладених на нього завдань за погодженням з Міністром приймає рішення про утворення, реорганізацію і ліквідацію Підприємства. Отже, ДП «Поліськгеодезкартографія» є державним підприємством віднесеним до сфери управління Державного агентства земельних ресурсів України, яке, в свою чергу, наділено повноваженням щодо прийняття рішення про, зокрема, реорганізацію, за погодженням з Міністром, державних підприємств, що належать до сфери його управління. З матеріалів справи вбачається, що листом від 07.02.2014 № 37-13-5-7/1615 «Про погодження реорганізації ДП «Поліськгеодезкартографія» Міністерством аграрної політики та продовольства України надано погодження на проведення реорганізації ДП «Поліськгеодезкартографія». З огляду на викладене, оскаржуваний наказ відповідачем прийнято в межах наданої компетенції, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (наказу). Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу (ч.1). В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч.2). Оцінивши докази, які наявні у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Результат розгляду: denied