Рішення адміністративного суду від 2014-03-25 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду із позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно Мощонської Ірини Володимирівни третя особа на стороні відповідача [PERSON], у якому просить суд: - скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно від 09.012014 р. щодо відмови у реєстрації припинення права власності на земельну ділянку [PERSON], розташованої за адресою [ADDRESS] кадастровий номер 6810600000:01:003:0667, площею 0,0704 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), - зобов'язати державного реєстратора Державної реєстраційної служби Мощонську Ірину Володимирівну від 09.01.2014 р. зареєструвати припинення права власності на земельну ділянку [PERSON], розташованої за адресою [ADDRESS] кадастровий номер 6810600000:01:003:0667, площею 0,0704 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за поданою [PERSON] заявою, - судові витрати стягнути з відповідача. Сторони в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду адміністративної справи повідомлені належним чином. Від позивача та її представника надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити у повному обсязі. Від відповідача також надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності, детально позицію відповідача стосовно спору, який складає предмет даного позову викладено у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи. Від представника третьої особи на стороні відповідача також надійшла заява про розгляд справи за відсутності повноважного представника [PERSON], проти задоволення позову заперечує, про що свідчать долучені до матеріалів справи письмові заперечення. Відповідно до частини 6 статті 12, частини 1 статті 41, частини 6 статті 128 КАС України, у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається, розгляд справи проводиться в письмовому провадженні. Дослідивши матеріали справи та надані докази у їх єдності, взаємному зв'язку та сукупності, суд вважає, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.05.2013 р. Славутським міськрайонним судом було винесено рішення у справі №682/540/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], Славутської міської ради Хмельницької області, Управління Держземагентства у Славутському районі Хмельницької області, третя особа Славутська державна нотаріальна контора про визнання незаконними рішень, скасування державних актів та свідоцтва про право на спадщину за законом. Вказаним рішенням суду позов задоволено частково та вирішено визнати незаконним рішення виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області №90 від 16.03.1995 року у частині передання безкоштовно у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0704 га в [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку та [PERSON] земельної ділянки площею 0,0417 га у [ADDRESS]; Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0704 га в [ADDRESS] виданий Славутською міською радою на підставі рішення виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельнцької області №90 від 16.03.1995 р. [PERSON] 20 березня 1995 р. та державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0417 га за адресою [ADDRESS], виданий Славутською міською радою на підставі рішення виконавчого комітету Славутської міської ради Хмельницької області №90 від 16.03.1995 р. [PERSON] 20 березня 1995 року; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом: на земельну ділянку площею 0,0704 га за адресою в [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку, видане державним нотаріусом Славутської державної нотаріальної контори 15.02.2008 року [PERSON] після смерті чоловіка [PERSON]. 02.12.2013 р. позивачем - [PERSON] було подано заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №4267832 для проведення державної реєстрації права власності - припинення права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою [ADDRESS] кадастровий номер ділянки - 6810600000:01:003:0667. За результатами розгляду сказаної заяви, державним реєстратором прав на нерухоме майно Мощонською І.В. 09.01.2014 р. прийнято рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №9778369, яке вмотивовано тим, що пунктами 39-40 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою кабінету Міністрів України від 22.06.2001 р. №703 встановлено порядок припинення права власності на нерухоме майно. У рішенні вказано, що з поданих документів не встановлено факту знищення нерухомого майна або відмови власника, таким чином, подані документи не відповідають вимогам та не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Не погоджуючись із винесеним рішенням, позивач оскаржила його до суду. Вирішуючи питання щодо правомірності винесення рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №9778369 від 09.01.2014 р., суд враховує наступні обставини. Позивач у позовній заяві наголошувала, що вищеописаний позов було подано нею до суду 14.02.2013 р., а відповідач [PERSON] зареєструвала на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 15.02.2008 р. у Державному реєстрі прав на нерухоме майно своє право власності на спірну земельну ділянку, а під час судового розгляду справи у Славутському міськрайоному суду не було повідомлено [PERSON] про те, що запис про право власності на земельну ділянку за адресою [ADDRESS] внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а тому, виникла ситуація, коли з набранням законної сили рішенням суду від 14.05.2013 р. по справі №682/540/13-ц про скасування підстави для внесення запису до реєстру (свідоцтва на спадщину) сам запис про право власності не скасовано. Суд критично ставиться до викладених тверджень позивача, адже право власності [PERSON] на оспорювану позивачем земельну ділянку було зареєстровано державним реєстратором реєстраційної служби Славутського міськрайонного управління юстиції Хмельницької області 19.02.2013 року. Стаття 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачає процедурні питання щодо відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень. Відповідно даній статті, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) об'єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; 5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 5-1) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 5-2) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 5-3) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; 5-4) після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; 5-5) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 5-6) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; 6) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень. Судому встановлено, що жодних законодавчих підстав для відмови [PERSON] 19.02.2013 року у проведенні державної реєстрації права власності на земельну ділянку, передбачених статтею 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не існувало, відмова у проведенні державної реєстрації права на нерухоме майно порушила б права та інтереси заявника - [PERSON] Суд вважає ключовим той момент, що державну реєстрацію права власності [PERSON] на оспорювану [PERSON] земельну ділянку проведено у відповідності до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМ України № 703 від 22.06.2011 року, а законність проведення державної реєстрації права приватної власності [PERSON] 19.02.2013 року ніким не оспорювалась і в судовому порядку не скасована. Разом з тим посилання позивача на частину 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та підпункт 10 пункту 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМ України № 703 від 22.06.2011 року не знаходять свого достатнього та належного підтвердження в силу наступних фактів. Частина 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Як зазначалось вище, станом на момент судового розгляду даної справи, судових рішень, якими була б скасована державна реєстрація права власності [PERSON] на оспорювану земельну ділянку, яка була проведена державним реєстратором 19.02.2013 р. суду представлено не було, що вказує на відсутність підстав для скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку [PERSON]; Окрім цього, підпункт 10 пункту 27 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМ України № 703 від 22.06.2011 року, зазначає що для державної реєстрації припинення права власності необхідне рішення суду, що набрало законної сили, щодо припинення права власності на нерухоме майно. В судовому рішенні Славутського міськрайонного суду від 14.05.2013 року, на яке посилається позивач, жодним словом не зазначено про припинення права власності [PERSON] та проведення державної реєстрації припинення права власності [PERSON] на оспорювану позивачем земельну ділянку, що також є додатковою підставою правомірності оскаржуваних дій державного реєстратора. Стосовно позовної вимоги зобов'язати державного реєстратора зареєструвати право власності суд вважає за необхідне зазначити, що у разі зобов'язання провести державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, суд фактично вирішить питання про визнання права власності на нерухоме майно за позивачем, що не відноситься до компетенції адміністративного суду та по суті являтиметься виходом за межі компетенційних повноважень та грубого порушення принципу розподілу функцій, закладеного у ст. 19 Конституції України: "... органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.". Суд акцентує увагу на тому, що діючим законодавством встановлена процедура прийняття відповідних рішень державними реєстраторами прав на нерухоме майно, тому суд не може підміняти цю процедуру та орган, до компетенції якого віднесено прийняття відповідних рішень. Суд є правозастосовчим органом, тобто, не створюючи нових правових норм, не підміняючи собою органи виконавчої та законодавчої влади, на підставі закону у встановленому процесуальним законом порядку вирішує справи. Завданням адміністративного судочинства, згідно ч.1 ст.2 КАС України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Згідно ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд прийшов до висновку, що при винесенні оскаржуваного рішення, державний реєстратор прав на нерухоме майно діяв на виконання вимог чинного законодавства, із дотримання порядку проведення реєстраційних дій, виконуючи загальнообов'язкове конституційне правило, що передбачене ч.2 ст.19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов до переконання, що здійснений судом правовий аналіз спірних правовідносин, зумовлює висновок про відсутність порушення прав, які полягають у відмові державної реєстрації припинення права власності. Тобто, позовні вимоги, як спосіб захисту порушених прав позивача, не відповідають об'єкту порушеного права, документально і нормативно необґрунтовані, а тому у задоволені позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. В силу ст.94 КАС України судові витрати з відповідача не стягуються.

Результат розгляду: denied