Рішення адміністративного суду від 2014-03-27 00:00:00+02

Позивач 07 лютого 2012 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (надалі - відповідач, ГУПФУ в Одеській області), в якому просив визнати неправомірною відмову відповідача в перерахунку та виплаті йому щомісячного довічного грошового утримання, як учаснику бойових дій, відповідно до частини третьої ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії та їх соціальний захист»розмірі 150% мінімальної пенсії за віком та зобов'язати відповідача провести перерахунок та виплату її щомісячного довічного грошового утримання, як учаснику бойових дій, відповідно до частини третьої ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії та їх соціальний захист»в розмірі 150% мінімальної пенсії за віком, виходячи із прожиткового мінімуму затвердженого Законом України «Про прожитковий мінімум», згідно ст. ст.28, 42, 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»із змінами і доповненнями від 23 грудня 2004 року №2291-15, встановленої ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням встановленого законодавством прожиткового мінімуму для осіб які втратили працездатність, та зробити перерахунок і виплату заборгованості з 01 січня 2006 року враховуючи раніше виплачені підвищення. Справа була розглянута за відсутності сторін в порядку скороченого провадження. Постановою Балтського районного суду Одеської області від 22 березня 2012 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Суд визнав неправомірною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області в перерахунку та виплаті позивачу щомісячного довічного грошового утримання, як учаснику бойових дій, відповідно до ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії та їх соціальний захист»від 14 липня 1999 року у розмірі 150% мінімальної пенсії за віком. Також, суд зобов'язав Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області провести перерахунок та виплату позивачу щомісячного довічного грошового утримання, як учаснику бойових дій, відповідно до ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії та їх соціальний захист»від 14 липня 1999 року у розмірі 150% мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням сплачених сум, починаючи з 13 жовтня 2006 року по 18 червня 2011 року. В апеляційній скарзі ГУПФУ в Одеській області ставиться питання про скасування судового рішення в зв'язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняття нового рішення про відмову у задоволенні позову позивача. Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ГУПФУ в Одеській області, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. Позивач має пільги, встановлені для учасників бойових дій, що підтверджується посвідченням серії АБ № 276099 від 30 жовтня 1997 року (а.с. 10). 11 грудня 2011 року позивач звернувся до ГУПФУ в Одеській області з проханням провести йому, як учаснику бойових дій, відповідно до ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії та їх соціальний захист» у розмірі 150% мінімальної пенсії за віком, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, але йому відмовлено у задоволенні заявлених вимог, з приводу чого позивач звернувся до суду з позовом. Основні положення щодо правового статусу ветеранів війни, у тому числі питання щодо надання їм пільг, переваг та соціальних гарантій, визначаються Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Згідно ст. 12 названого Закону до ветеранів війни належать учаснику бойових дій. Посилання ж суду першої інстанції на те, що суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком, на думку колегії суддів є помилковим, виходячи з наступного. Так, згідно ст. 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року встановлено такі строки виплати пенсій за минулий час: - нараховані суми пенсії, не затребувані пенсіонером своєчасно, виплачуються за минулий час не більш як за 3 роки перед зверненням за одержанням пенсії; - суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком. На сьогодні також діє Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Згідно з ч.2 ст. 46 цього Закону (виплата пенсій за минулий час) - нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком із нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Вказана норма говорить про те, що тільки до нарахованих сум пенсій застосовуються такі правила, тобто по-іншому регулює зазначене питання ніж ч.2 ст. 87 Закону «Про пенсійне забезпечення». У п.16 прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» вказано, що до приведення законодавства України у відповідність із цим законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Оскільки Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» прийнятий пізніше, ніж Закон України «Про пенсійне забезпечення», то він має над ним пріоритет. Тому, в цьому випадку, застосовуються положення ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за якими виплачується за минулий час лише нарахована пенсія. Отже, щодо не нарахованих пенсій ніякими нормативно-правовими актами, крім КАС України, не визначено строк звернення до суду. З огляду на викладене, під час вирішення питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду в даних правовідносинах застосовується загальний шестимісячний строк звернення до суду та наслідки пропущення цього строку (ч.2 с. 99, ч.1 ст. 100 КАС України). Відповідно до ч.1, 2 ст. 99 КАС України - адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду встановленого цим Кодексом або іншими Законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 100 КАС України пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для залишення без розгляду адміністративного позову, поданий після закінчення строків, установлених законом, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. За таких обставин, висновки суду першої інстанції про те, що за період з 13 жовтня 2006 року по 18 червня 2011 року включно позивачу мали провести перерахунок та виплату пенсії, як учаснику бойових дій, виплату заборгованості є помилковими. Згідно до ст.ст. 99,100 КАС України, права позивача підлягають захисту починаючи з 07 серпня 2011 року. Тому, колегія суддів вважає необхідним залишити без розгляду позовні вимоги, заявлені з пропущенням шестимісячного строку звернення до суду, тобто за період з 01 січня 2006 року по 06 серпня 2011 року включно. Стосовно задоволення судом першої інстанції позовних вимог в іншій частині, колегія суддів зазначає наступне. Як встановлено судом першої інстанції, позивач є учасником бойових дій, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеській області та у відповідності до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» отримує пенсію. Однак позивач вважає, що відповідачем було порушено його право на отримання підвищення пенсії для учасників бойових дій у розмірі 150 відсотків мінімальної пенсії за віком, оскільки отримане ним підвищення до пенсії в розмірі 25 відсотків значно менше ніж це передбачено законодавством. Частиною 4 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції, яка діяла до 01 січня 2006 року) було передбачено право учасників бойових дій на отримання підвищення пенсії для учасників бойових дій у розмірі 150% мінімальної пенсії за віком. Відповідно до п.4 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»від 05 жовтня 2005 року - ч. 4 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»викладено в такій редакції: «Учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується в розмірі 25 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність». Згідно п.1 Прикінцевих положень цього Закону («Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») - цей Закон набирає чинності з 01 січня 2006 року, крім пунктів 2 і 5, які набирають чинності з 01 липня 2006 року, та пункту 4, який набирає чинності з 01 січня 2007 року. Отже, п.2 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» набрав чинності з 01 липня 2006 року, відповідно, з цієї дати учасники бойових дій мають право на підвищення щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, на 25 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Дані норми Закону є діючими, а тому на думку колегії суддів, відповідач при розрахунку розміру пенсії позивачеві з 01 липня 2006 року діяв в рамках закону. Відповідно до ч.1 п.4 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Результат розгляду: denied