Рішення адміністративного суду від 2014-01-13 00:00:00+02

03 травня 2013 року (згідно відбитку календарного штемпеля на конверті) до Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся [PERSON] (далі - [PERSON], позивач) з позовом до Міністерства внутрішніх справі України (далі - МВС України, відповідач) про визнання незаконним та нечинним Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 05 листопада 2012 року № 1009 «Про затвердження Змін до Інструкції з питань діяльності підрозділів дорожньо-патрульної служби Державтоінспекції МВС» в частині пункту 3 Змін до Інструкції з питань діяльності підрозділів дорожньо-патрульної служби Державтоінспекції МВС. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що спірний наказ порушує його права, прийнятий з перевищенням повноважень та вимог законодавства. Відповідач проти позову заперечував. В обґрунтування своєї позиції посилається на те, що спірний нормативно-правовий акт відповідає правовому акту вищої юридичної сили та прийнятий відповідачем в межах наданих йому повноважень, а тому позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають. У судових засіданнях представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представники відповідача в судових засіданнях заперечували проти позовних вимог та просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник третьої особи в судовому засіданні 18 вересня 2013 року заперечив проти позовних вимог та підтримав позицію відповідача. 26 вересня 2013 року в судовому засіданні судом було ухвалено перейти до розгляду справи в порядку письмовому провадженні на підставі ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України. Заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав. В ході розгляду справу судом було встановлено наступне. Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05 листопада 2012 року № 1009, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 28 листопада 2012 року за № 1992/22304, «Про затвердження Змін до Інструкції з питань діяльності підрозділів дорожньо-патрульної служби Державтоінспекції МВС» відповідно до Законів України «Про міліцію», «Про дорожній рух», Закону України від 05 липня 2011 року № 3565-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо усунення надмірного державного регулювання у сфері автомобільних перевезень» та з метою приведення нормативно-правових актів у відповідність до законодавства у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху затверджені Зміни до Інструкції з питань діяльності підрозділів дорожньо-патрульної служби Державтоінспекції МВС, затвердженої наказом МВС України від 27 березня 2009 року № 111, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26 червня 2009 року за № 576/16592 (із змінами), що додаються (п. 1 Наказу)(далі - Зміни). Зокрема пунктом третім вказаних Змін передбачено виключення слова «Державтоінспекції МВС» у підпункті 15.1.2 пункту 15.1 глави 15. Вказані Зміни набрали чинності з 14 грудня 2012 року, тобто з дня офіційного опублікування (п. 5 Змін) у Офіційному віснику України, 2012, № 93 (14.12.2012), ст. 3809. До внесення вказаних змін п. 15.1 Інструкції з питань діяльності підрозділів дорожньо-патрульної служби Державтоінспекції МВС, затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 27 березня 2009 року № 111, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2009 року за № 576/16592, (далі - Інструкція) був викладений в наступній редакції: « 15.1. При порушенні учасником дорожнього руху ПДР працівник підрозділу ДПС: 15.1.1. Уживає заходів щодо припинення адміністративного правопорушення; 15.1.2. Проводить заходи по тимчасовому затриманню транспортного засобу, у випадках, передбачених чинним законодавством, шляхом його блокування за допомогою технічних пристроїв або доставлення на спеціальний майданчик чи стоянку Державтоінспекції МВС.» Після набрання чинності Змін п. 15.1 вказаної Інструкції має наступну редакцію: « 15.1. При порушенні учасником дорожнього руху ПДР працівник підрозділу ДПС: 15.1.1. Уживає заходів щодо припинення адміністративного правопорушення; 15.1.2. Проводить заходи по тимчасовому затриманню транспортного засобу, у випадках, передбачених чинним законодавством, шляхом його блокування за допомогою технічних пристроїв або доставлення на спеціальний майданчик чи стоянку.». Відповідно до ч. 1 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України, якою встановлено особливості провадження у справах щодо оскарження, зокрема нормативно-правових актів органів виконавчої влади, правила цієї статті поширюються також на розгляд адміністративних справ щодо законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб'єктів владних повноважень. Згідно з частиною другою цієї статті право оскаржити нормативно - правовий акт має особа, щодо якої застосований цей акт, а також особи, яка є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Зазначене положення кореспондується із положенням, закріпленим в частині першої ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якого кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Таким чином, суд не проводить перевірку нормативно-правового акта, зокрема на предмет його законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили, якщо під час судового розгляду встановить, що особа не має право на звернення до адміністративного суду відповідно до частини другої ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки відсутність такого права є підставою для відмови в задоволенні позову. З матеріалів справи вбачається, що позивач має Посвідчення водія категорії А (мотоцикли), В (автомобілі, дозволена максимальна вага яких не перевищує 3500 кг (7700 фунтів) 1 кількість сидячих місць яких, крім сидіння водія, не перебільшує восьми), видане ДАІ МВС-УВС у м. Донецьку 06 червня 1996 року, [NUMBER]. Крім того, згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу за позивачем 14 квітня 2010 року був зареєстрований мотоцикл без бокового причіпу Honda Transalp 400V, реєстраційний номер [NUMBER], рік випуску 2001. Довідкою 1-шого Відділення реєстраційно-екзаменаційної роботи м. Донецька при УДАІ ГУМВСУ в Донецькій області від 21 травня 2013 року № 9/1-590 підтверджується те, що за позивачем зареєстровані також інші транспортні засоби. Таким чином, Інструкція, зокрема Зміни, може поширюватись на позивача, як на учасника дорожнього руху в розумінні ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-ХІІ (в редакції, яка діяла на момент прийняття спірного Наказу) з урахуванням того, що вони визначають повноваження працівників підрозділів дорожньо-патрульної служби при порушенні учасником дорожнього руху Правил дорожнього руху. При перевірки відповідності спірного нормативно-правового акта на предмет законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 2652 Кодексу про адміністративні правопорушення (в редакції, яка діяла на момент прийняття спірного Наказу) у разі наявності підстав вважати, що водієм вчинено порушення, передбачені частинами першою, другою, третьою, четвертою, шостою і сьомою статті 121, статтями 1211, 1225, 126, частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 130, статтями 1321, 2061 цього Кодексу, працівник відповідного підрозділу Міністерства внутрішніх справ України, що забезпечує безпеку дорожнього руху, тимчасово затримує транспортний засіб шляхом блокування або доставляє його для зберігання на спеціальний майданчик чи стоянку (якщо розміщення затриманого транспортного засобу суттєво перешкоджає дорожньому руху), в тому числі за допомогою спеціального автомобіля - евакуатора. Про тимчасове затримання робиться відповідний запис у протоколі про адміністративне правопорушення. Після тимчасового затримання транспортного засобу працівник відповідного підрозділу Міністерства внутрішніх справ України, що забезпечує безпеку дорожнього руху, зобов'язаний надати особі можливість повідомити про тимчасове затримання транспортного засобу та своє місцезнаходження іншу особу за власним вибором і вжити заходів щодо повернення автомобіля до місця постійної дислокації, а також забороняє експлуатацію транспортного засобу до усунення несправностей, виявлених у процесі його огляду, або до демонтажу спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв. Транспортний засіб може бути тимчасово затриманий на строк до вирішення справи про адміністративне правопорушення, але не більше трьох днів з моменту такого затримання. Після закінчення триденного строку тимчасового затримання транспортного засобу особа має право звернутися за отриманням тимчасово затриманого транспортного засобу. Таке звернення особи є обов'язковим для його виконання незалежно від стадії вирішення справи про адміністративне правопорушення. За подання такого звернення та повернення особі тимчасово затриманого транспортного засобу не може стягуватися плата. Порядок тимчасового затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках та стоянках визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 1, п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1102 «Про затвердження Порядку тимчасового затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках» відповідно до статті 2652 Кодексу України про адміністративні правопорушення та статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» Кабінетом Міністрів України вирішено затвердити Порядок тимчасового затримання та зберігання транспортних засобів на спеціальних майданчиках і стоянках, що додається. Міністерству внутрішніх справ забезпечити функціонування спеціальних майданчиків і стоянок Державної автомобільної інспекції для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів. Дозволити підрозділам Державної автомобільної інспекції для доставляння та зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів укладати договори з державними підприємствами, які належать до сфери управління Міністерства внутрішніх справ. У разі потреби зазначені державні підприємства залучають на конкурсних засадах підприємства, установи та організації недержавної форми власності для надання окремих видів таких послуг. В силу п. 2 зазначеного Порядку (в редакції, яка діяла на момент прийняття спірного Наказу) тимчасове затримання транспортного засобу уповноваженою особою Державтоінспекції проводиться у випадках, передбачених статтею 2652 Кодексу України про адміністративні правопорушення, зокрема у разі, коли неможливо усунути причину затримання на місці виявлення адміністративного правопорушення, і передбачає примусове припинення використання такого транспортного засобу шляхом його блокування за допомогою технічних пристроїв або доставлення на спеціальний майданчик чи стоянку, якщо транспортний засіб створює значні перешкоди дорожньому руху. Частиною ст. 521 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-ХІІ (в редакції, яка діяла на момент прийняття спірного Наказу) Міністерство внутрішніх справ України також здійснює контроль за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі, виконанням установлених Кабінетом Міністрів України правил паркування транспортних засобів, а у випадках та порядку, визначених законом, тимчасово затримує і доставляє транспортний засіб, у тому числі з використанням спеціальних транспортних засобів (коли розміщення затриманого транспортного засобу суттєво перешкоджає дорожньому руху), на спеціальні майданчики чи стоянки для тимчасового зберігання, відповідно до закону тимчасово вилучає посвідчення водія, а також ліцензійну картку на транспортний засіб. Таким чином, вище перелічені нормативно - правові акти оперують такими поняттями як «спеціальний майданчик» та «стоянка» без відношення їх до Державтоінспекції МВС, а тому колегія суддів не вбачає підстав для висновків щодо незаконності та невідповідності Змін до Інструкції закону та правовим актам вищої юридичної сили. Крім того, в силу ст. 521 Закону України «Про дорожній рух» від 30 червня 1993 року № 3353-ХІІ (в редакції, яка діяла на момент прийняття спірного Наказу) до повноважень Міністерства внутрішніх справ України у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху належать, зокрема участь у реалізації в межах своїх повноважень державної політики щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, підготовка проектів законів та інших нормативно-правових актів, у тому числі правил, норм та стандартів, державних і регіональних програм стосовно забезпечення безпеки дорожнього руху та його учасників. Згідно з п. 9 Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року № 383/2011, (в редакції, яка діяла на момент прийняття спірного Наказу) МВС України у межах повноважень, на основі та на виконання Конституції та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, організовує і контролює їх виконання. Нормативно-правові акти МВС України підлягають державній реєстрації в установленому законодавством порядку. Вказані Зміни до Інструкції були прийняті відповідачем в межах наданих йому повноважень та з метою приведення наказу у відповідність до вимог законодавства. При цьому, посилання позивача на порушення антимонопольного законодавства внаслідок дії Змін до Інструкції визнаються судом такими, що не мають значення для вирішення даної справи, оскільки такі доводи виходять за межі критеріїв перевірки нормативно-правого акта, встановлені ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України. З огляду на те, що судом не встановлена невідповідність Змін до Інструкції закону та актам вищої юридичної сили, перевищення відповідачем повноважень при їх прийнятті і порушення прав позивача, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову. В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих сторонами доказів, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність позовних вимог, у зв'язку з чим адміністративний позов не підлягає задоволенню. З урахуванням положень ч. 2 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України та відсутності документально підтверджених судових витрат відповідача, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати присудженню з позивача не підлягають.

Результат розгляду: denied