Рішення адміністративного суду від 2014-01-20 00:00:00+02

В листопаді 2013 року [PERSON] (надалі позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у Ворошиловському районі м. Донецька (надалі відповідач, ДПІ) про визнання незаконною бездіяльності щодо відмови у поверненні помилково сплаченої суми грошового зобов'язання та зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування позову зазначив, що при звільненні у відставку з посади судді, на підставі Закону України «Про статус суддів» № 2862-ХІІ від 15.12.1992 року, йому була нарахована та виплачена вихідна допомога у розмірі 123114,00 грн. Проте, всупереч положенням діючого законодавства, ТУ ДСА в Донецькій області з зазначеної вихідної допомоги утримало податок у розмірі 20741,18 грн. Наполягаючи на незаконності утримання податку з вихідної допомоги, посилаючись на ст.43 Податкового кодексу України, позивач звернувся до відповідача з вимогою повернути йому помилково сплачені кошти у розмірі 20741,18 грн., внісши відповідний висновок до органу казначейства. Однак, листом за № 16169/10/17-1 від 22.05.2013 року ДПІ у Ворошиловському районі м. Донецька відмовило в задоволенні його заяви. Вказану відмову відповідача у повернення помилково сплаченої суми позивач вважає незаконною та просить суд: визнати незаконною бездіяльність Державної податкової інспекції у Ворошиловському районі м. Донецька про відмову повернути помилково сплачену суму грошового зобов'язання та зобов'язати ДПІ винести висновок про повернення 20741,18 грн. з відповідного бюджету та подати його на виконання відповідному органу Державного казначейства України. У судове засідання, призначене на 20 січня 2014 року, позивач, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, не прибув, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю. У відповідності до положень ч.4 ст.122 КАС України справа розглядається за відсутністю позивача. Представник відповідача проти позову заперечував з підстав, викладених в письмових запереченнях на адміністративний позов. (а.с.28) Вказував, що у відповідності до положень Податкового кодексу України відповідальним за нарахування, утримання та перерахування податку на доходи фізичних осіб є податковий агент. Податковий агент, яким у даному випадку є ТУ ДСА у Донецькій області, до контролюючого органу з будь-якими заявами про повернення помилково сплачених коштів не звертався, а отже підстав для внесення відповідного висновку до органу Казначейської служби немає. Позивач [PERSON] у розумінні положень Податкового кодексу України не є тим платником податків, якому надане право вимагати повернення з бюджету коштів, перерахованих його роботодавцем - юридичною особою. Посилаючись на зазначене, та те, що податок на доходи фізичних осіб з суми виплаченої [PERSON] вихідної допомоги утриманий ТУ ДСА у Донецькій області правомірно, представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити. Обговоривши доводи адміністративного позову, заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. З наказу Краснолиманського міського суду Донецької області № 30-к від 29.12.2010 року встановлено, що [PERSON] звільнено з посади судді цього суду 30.12.2010 року у зв'язку з поданням заяви про відставку. Наказано виплатити [PERSON] вихідну допомогу у розмірі 17 місячних заробітків за кожен повний рік роботи на посаді судді. (а.с.7) З довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області за вих. № 08-23/368 від 22.02.2012 року вбачається, що [PERSON] була нарахована вихідна допомога у сумі 123114,00грн. З неї утримано податок на доходи фізичних осіб у сумі 20741,18 грн. (а.с.23) З витягу з розрахунку податкового агента Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області в розрізі працівника [PERSON] встановлено, що в 4 кварталі 2011 року позивачу був нарахований та виплачений дохід у розмірі 120301,1 грн., нарахований та сплачений податок у сумі 20741,18 грн. (а.с.43) З постанови Донецького окружного адміністративного суду від 11 березня 2013 року по справі № 2а/0570/5139/2012 встановлено, що [PERSON] звертався до суду з позовом до Міністерства фінансів України, Державного казначейства України, Державної судової адміністрації України, Територіального управління Державної судової адміністрації в Донецькій області про стягнення необґрунтовано стягнутого податку з нарахованої суми вихідної допомоги у сумі 20741,18 грн. Проте вказаним судовим рішенням, виходячи з недотримання позивачем досудового порядку врегулювання спору, у задоволенні позову відмовлено. При цьому, із змісту постанови вбачається, що в межах розгляду вказаного позову [PERSON] судом надана правова оцінка діям ТУ ДСА в Донецькій області та зроблений висновок про незаконність утримання податку на доходи фізичних осіб із суми матеріальної допомоги, виплаченої позивачу при виході у відставку. (а.с.20-22) Посилаючись на вказане судове рішення та наполягаючи на безпідставності утримання з нього податку з доходів фізичних осіб у розмірі 20741,18 грн., позивач 24.04.2013 року звернувся до ДПІ у Ворошиловському районі м. Донецька з вимогою про повернення вказаної суми податку, як помилково сплаченого. В якості правової підстави позивач зазначив ст.43 Податкового кодексу України та вимагав винести висновок про повернення відповідних сум коштів з відповідного бюджету та подати його на виконання відповідному органові Державного казначейства України. (а.с.32) 22.05.2013 року листом за вих. № 16169/10/17-1 відповідач відмовив [PERSON] у задоволенні його вимог, посилаючись на те, що ст.43 Податкового кодексу України передбачені умови повернення помилково та/або надміру сплачених грошових зобов'язань. Проте, виходячи з аналізу положень спеціальних законів у сфері оподаткування, утриманий з вихідної допомоги податок не є ані помилково, ані надміру сплаченим. Також в листі ДПІ зазначило, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету оподатковуваних доходів з джерелом походження з України є податковий агент. (а.с.11) З відмовою відповідача у поверненні суми сплаченого в 4 кварталі 2011року податку на доходи фізичних осіб у розмірі 20741,18 грн. позивач не погодився, звернувшись до суду із даним позовом. Отже, виходячи з змісту позовних вимог, доводів адміністративного позову та заперечень на нього, спірним питанням, що підлягає вирішенню в межах даної справи є правомірність відмови відповідача внести до органу Казначейської служби висновок про повернення [PERSON] з бюджету коштів у сумі 20741,18 грн., утриманих та перерахованих ТУ ДСА у Донецькій області. Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить за наступних мотивів та положень законодавства у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин. Пунктом третім статті 43 Закону України «Про статус суддів» встановлено, що судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку. Відповідно до підпункту 4.3.1 пункту 4.3 статті 4 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» до складу загального місячного або річного оподатковуваного доходу платника податку не включаються такі доходи (що не підлягають відображенню в його річній податковій декларації) сума державної матеріальної та соціальної допомоги у вигляді адресних виплат коштів та надання соціальних послуг відповідно до закону, житлових та інших субсидій або дотацій, компенсацій (включаючи допомогу по вагітності та пологах), винагород та страхових виплат, які отримуються платником податку відповідно з бюджетів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування згідно із законом. Оскільки вихідна допомога судді, який пішов у відставку, має разовий характер та відноситься до державної матеріальної допомоги, утримання з позивача податку на доходи фізичних осіб у розмірі 20741,18 грн. є неправомірним та суперечить положенням закону. Крім цього, у рішенні Конституційного Суду України від 18 червня 2007 року №4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів) зазначено: «Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року №8-рп/99, від 20 березня 2002 року №5-рп/2002, від 17 березня 2004 року №7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року №20-рп/2004)». Аналіз наведених правових актів, з врахуванням правової позиції Конституційного Суду України, дає підстави дійти висновку, що вихідна допомога судді в разі виходу його у відставку є видом соціальної допомоги в розумінні Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», тому не підлягає оподаткуванню. При цьому, на думку суду, у правовідносинах щодо оподаткування вихідної допомоги судді, який пішов у відставку, з огляду на вказану правову позицію Конституційного Суду України, спеціальною нормою є положення статті 43 Закон України «Про статус суддів», яка виключає можливість оподаткування вихідної допомоги. З урахуванням викладеного, позиція податкового органу щодо правомірності утримання податку на доходи фізичних осіб з вихідної допомоги, виплаченої [PERSON], викладена у листі від 22.05.2013 року за вих. № 16169/10/17-1, є помилковою, в зв'язку з чим відмова ДПІ у наданні висновку про повернення коштів з цих підстав є неправомірною. Що стосується іншої підстави відмови відповідача у поверненні [PERSON] помилково сплаченого податку суд зазначає наступне. Згідно з положеннями ст. 162 Податкового кодексу України (далі за текстом ПК України) платниками податку на доходи фізичних осіб є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент. Відповідно до статті 18 ПК України податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов'язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків. Податкові агенти прирівнюються до платників податку і мають права та виконують обов'язки, встановлені цим Кодексом для платників податків. Крім того, пп. 14.1.180. п.14.1. ст. 14 ПК України визначено, що податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу. Порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку на доходи фізичних осіб до бюджету встановлений статтею 168 Податкового кодексу України, згідно підпунктам 168.1 та 168.2 пункту 168.1. якої податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету. Згідно з пп.169.4.3. п.169.4 ст.169 ПК України роботодавець та/або податковий агент має право здійснювати перерахунок сум нарахованих доходів, утриманого податку за будь-який період та у будь-яких випадках для визначення правильності оподаткування, незалежно від того, чи має платник податку право на застосування податкової соціальної пільги. Відповідно до п.43.1. ст.43 Податкового кодексу України помилково та/або надміру сплачені суми грошового зобов'язання підлягають поверненню платнику відповідно до цієї статті, крім випадків наявності у такого платника податкового боргу. Відповідно до пп.14.1.182. п.14.1 ст. 14 Податкового кодексу України помилково сплачені грошові зобов'язання - суми коштів, які на певну дату надійшли до відповідного бюджету від юридичних осіб (їх філій, відділень, інших відокремлених підрозділів, що не мають статусу юридичної особи) або фізичних осіб (які мають статус суб'єктів підприємницької діяльності або не мають такого статусу), що не є платниками таких грошових зобов'язань. Відповідно до п.43.3. ст.43 ПК України обов'язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов'язання є подання платником податків заяви про таке повернення (крім повернення надміру утриманих (сплачених) сум податку з доходів фізичних осіб, які розраховуються органом державної податкової служби на підставі поданої платником податків податкової декларації за звітний календарний рік шляхом проведення перерахунку за загальним річним оподатковуваним доходом платника податку) протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми. З системного аналізу наведених положень податкового законодавства вбачається, що повернення сум податку на доходи фізичних осіб помилково або надміру утриманих податковим агентом при виплаті доходу платнику податку має відбуватися на підставі відповідної заяви саме податкового агента, оскільки при сплаті цього податку саме податковий агент у розумінні положень податкового законодавства є платником податку, має права та виконує обов'язки платника податку, виключно на нього покладений обов'язок нараховувати, утримувати та перераховувати до бюджету зазначений податок, саме йому надано право здійснювати перерахунок сум утриманого податку за будь-який період та саме податковий агент є відповідальним за правильність обчислення та повноту перерахування податку. До цього, із змісту пп.14.1.182. п.14.1 ст. 14 п.43.1. ст.43 Податкового кодексу України вбачається, що помилково та/або надміру сплачені суми податку підлягають поверненню виключно платнику від якого вони надійшли до бюджету, а не будь-якій іншій особі, навіть фізичній особі - платнику податку, від імені якої діяв податковий агент, перераховуючи податок на доходи фізичних осіб. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що ТУ ДСА у Донецькій області, який є податковим агентом позивача, перерахунок сум утриманого податку не здійснило, з відповідною заявою про повернення надміру або помилково стягнутого та сплаченого податку не зверталось до ДПІ у Ворошиловському районі м. Донецька, у відповідача відсутні підстави для повернення [PERSON] податку на доходи фізичних осіб у розмірі 20741,18 грн., утриманого з виплаченої йому вихідної допомоги. Отже, відмова відповідача з цих підстав у наданні висновку про повернення позивачу помилково сплаченої суми грошового зобов'язання є правомірною. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про правомірність відмови відповідача у задоволенні заяви [PERSON] про повернення помилково сплачених грошових зобов'язань та відсутність підстав для задоволення позову. У відповідності до положень ст.94 КАС України судові витрати понесені сторонами, відшкодуванню не підлягають.

Результат розгляду: denied