Рішення адміністративного суду від 2014-03-11 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача в якому просив: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 0000452200 від 14 жовтня 2013 року. Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 21.01.2014 року адміністративний позов задоволено: визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення відповідача № 0000452200 від 14 жовтня 2013 року. Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким залишити адміністративний позов без задоволення. В судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав. Представник позивача заперечив проти апеляційної скарги. Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Судом першої інстанції встановлено, що податковим органом проведена планова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року відповідно до затвердженого плану перевірки. За результатами проведеної перевірки відповідачем складено акт № 323/22-00-20/30805594 від 28 серпня 2013 року, за висновками якого встановлено порушення, зокрема, підпункту г п. 198.5 ст. 198 ПК України в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 3475000 грн. в тому числі: серпень 2012 року - на суму 1666667 грн.; вересень 2012 року - на суму 1058333 грн.; листопад 2012 року - на суму 750000 грн. На підставі зазначеного акту перевірки від 28 серпня 2013 року відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення № 0000452200 від 14 жовтня 2013 року, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 5212500 грн. з яких за основним платежем на 3475000 грн., за штрафними санкціями на суму 1737500 грн. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Колегія суддів погоджується з посиланням відповідача, з таких підстав. Як слідує з матеріалів справи єдиною підставою для заниження податку на додану вартість є безпідставне віднесення позивачем до складу податкового кредиту податку на додану вартість на загальну суму 3475000 грн. за рахунок не отриманих товарів по господарських операціях позивача із ТОВ "Єва Плюс 2010", ТОВ "Металл Лайт Групп", ТОВ "Охоронне Агентство "Едельвейс" та ТОВ "Еліткомпані Харків". Предметом доказування у відповідній категорії спорів є реальність господарських операцій, що є підставою для виникнення права на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування; добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах, що надають право на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування. Як вірно встановлено судом першої інстанції 02 листопада 2011 року за № 02112011/ДП УГЗ/33-01 між позивачем (Покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю "Єва Плюс 2010" (Постачальник) укладено договір поставки. Відповідно до п.п. 1.1. п. 1 Постачальник зобов'язується передати у власність "Покупця, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити крупку із зерна пшениці та кукурудзи (товарні позиції 1103 11, 1103 13 згідно УКТ ЗЕД), у кількості 5000 тонн на умовах визначених цим договором та відповідними додатковими угодами до нього. пунктом 3.1 даного договору визначено, що поставка сировини здійснюється відповідно до міжнародних правил тлумачення торгових термінів "ІНКОТЕРМС-2000", на умовах СРТ. Пунктом 4.2 договору визначено, що сторони погодили, що для належного виконання Постачальником обов'язку з поставки сировини Покупцю, Покупець здійснить передоплату частини вартості сировини у розмірі 6350000 грн. 00 коп. На виконання вказаних положень договору позивач перерахував на користь ТОВ "Єва Плюс 2010" передоплату в розмірі 6350000 грн. 00 коп., що підтверджується податковою накладною № 160 від 04 листопада 2011 року. 23 вересня 2011 року за № 23092011/ДП УГЗ/П3-01 між позивачем (Покупець) та ТОВ "Металл Лайт Групп" (Постачальник) укладено договір поставки. Відповідно до п.п. 1.1. п. 1 Постачальник зобов'язується передати у власність "Покупця, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити крупу із зерна пшениці та кукурудзи (товарні позиції 1103 11, 1103 13 згідно УКТ ЗЕД), у кількості 3500 тонн на умовах визначених цим договором та відповідними додатковими угодами до нього. Пунктом 3.1 даного договору визначено, що поставка сировини здійснюється відповідно до міжнародних правил тлумачення торгових термінів "ІНКОТЕРМС-2000", на умовах СРТ. Пунктом 4.2 договору визначено, що сторони погодили, що для належного виконання Постачальником обов'язку з поставки сировини Покупцю, Покупець здійснить передоплату частини вартості сировини у розмірі 4500000 грн. 00 коп. На виконання вказаних положень договору позивач перерахував на користь ТОВ "Металл Лайт Групп" передоплату в розмірі 4500000 грн. 00 коп., що підтверджується податковою накладною № 400 від 27 жовтня 2011 року. 24 жовтня 2011 року за № 24102011/ДП УГЗ/З3-01 між позивачем (Покупець) та ТОВ "Охоронне Агентство "Едельвейс" (Постачальник) укладено договір поставки. Відповідно до п.п. 1.1. п. 1 Постачальник зобов'язується передати у власність "Покупця, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити крупку із зерна пшениці та кукурудзи (товарні позиції 1103 11, 1103 13 згідно УКТ ЗЕД), у кількості 3500 тонн на умовах визначених цим договором та відповідними додатковими угодами до нього. Пунктом 3.1 даного договору визначено, що поставка сировини здійснюється відповідно до міжнародних правил тлумачення торгових термінів "ІНКОТЕРМС-2000", на умовах СРТ. Пунктом 4.2 договору визначено, що сторони погодили, що для належного виконання Постачальником обов'язку з поставки сировини Покупцю, Покупець здійснить передоплату частини вартості сировини у розмірі 4500000 грн. 00 коп. На виконання вказаних положень договору позивач перерахував на користь ТОВ "Охоронне Агентство "Едельвейс" передоплату в розмірі 4500000 грн. 00 коп., що підтверджується податковою накладною № 31 від 28 жовтня 2011 року. 02 грудня 2011 року за № 02122011/ДП УГЗ/П3-01 між позивачем (Покупець) та ТОВ "Еліткомпані Харків" (Постачальник) укладено договір поставки. Відповідно до п. п.1.1. п. 1 Постачальник зобов'язується передати у власність "Покупця, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити крупку із зерна пшениці та кукурудзи (товарні позиції 1103 11, 1103 13 згідно УКТ ЗЕД), у кількості 4000 тонн на умовах визначених цим договором та відповідними додатковими угодами до нього. Пунктом 3.1 даного договору визначено, що поставка сировини здійснюється відповідно до міжнародних правил тлумачення торгових термінів "ІНКОТЕРМС-2000", на умовах СРТ. Пунктом 4.2 договору визначено, що сторони погодили, що для належного виконання Постачальником обов'язку з поставки сировини Покупцю, Покупець здійснить передоплату частини вартості сировини у розмірі 5500000 грн. 00 коп. На виконання вказаних положень договору позивач перерахував на користь ТОВ "Еліткомпані Харків" передоплату в розмірі 5500000 грн. 00 коп., що підтверджується податковою накладною № 1 від 05 грудня 2011 року. Як зазначено в акті перевірки, що станом на 11 вересня 2012 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено запис щодо припинення юридичної особи товариства з обмеженою відповідальністю "Єва Плюс 2010"; станом на 16 листопада 2012 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено запис щодо припинення юридичної особи товариства з обмеженою відповідальністю "Металл Лайт Групп"; станом на 29 серпня 2012 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено запис щодо припинення юридичної особи товариства з обмеженою відповідальністю "Охоронне Агентство "Едельвейс"; станом на 28 серпня 2012 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено запис щодо припинення юридичної особи товариства з обмеженою відповідальністю "Еліткомпані Харків", в зв'язку з чим їх дебіторська заборгованість визначається, як безнадійна заборгованість. Відповідно до матеріалів справи, отримавши оплату за товар ТОВ "Єва Плюс 2010", ТОВ "Металл Лайт Групп", ТОВ "Охоронне Агентство "Едельвейс" та ТОВ "Еліткомпані Харків" не здійснили поставку товару, адже припинили свою діяльність 11 вересня 2012 року, 16 листопада 2012 року, 29 серпня 2012 року та 28 серпня 2012 року у зв'язку із визнанням їх банкрутом. Підпунктом 14.1.11 п. 14.1 ст. 14 ПК України визначено, що безнадійна заборгованість - заборгованість, що відповідає одній з таких ознак: заборгованість за зобов'язаннями, щодо яких минув строк позовної давності; прострочена заборгованість фізичної або юридичної особи, що не погашена внаслідок недостатності майна зазначеної особи, за умови, що дії кредитора, спрямовані на примусове стягнення майна боржника, не призвели до повного погашення заборгованості; заборгованість суб'єктів господарювання, визнаних банкрутами у встановленому законом порядку або припинених як юридичні особи у зв'язку з їх ліквідацією; заборгованість, яка виявилася непогашеною внаслідок недостатності коштів, одержаних після звернення кредитором стягнення на заставлене майно відповідно до закону та договору, за умови, що інші дії кредитора щодо примусового стягнення іншого майна позичальника, визначені нормативно-правовими актами, не призвели до повного покриття заборгованості; заборгованість, стягнення якої стало неможливим у зв'язку з дією обставин непереборної сили, стихійного лиха (форс-мажорних обставин), підтверджених у порядку, передбаченому законодавством; прострочена заборгованість померлих фізичних осіб, а також осіб, які у судовому порядку визнані безвісно відсутніми, недієздатними або оголошені померлими, а також прострочена заборгованість фізичних осіб, засуджених до позбавлення З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що перераховані позивачем вказаним контрагентам кошти є безнадійною заборгованістю. Зважаючи на викладене відповідач вважає, що правочини позивача із вказаними контрагентами є фіктивними, оскільки їх вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цими правочинами (ст. 234 ЦК України), оскільки не було факту поставки передбачених в договорі товарів та використання їх в господарській діяльності ДП "Українська горілчана компанія "Nemiroff". Колегія суддів частково погоджується з таким висновком, оскільки відповідачем не надано доказів того, що в судовому порядку визнано вчинення правочинів без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цими правочинами. Однак, беззаперечний факт того, що на виконання вказаних договорів контрагенти позивача не поставляти замовлений товар. Слід також відмітити, на виконання умов договору позивачем до суду не надано жодного доказу щодо спроб повернути вказану заборгованість за замовлений, але не поставлений товар. Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Згідно з п.п. 14.1.181 ст.14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу. Згідно п. 198.5 ст. 198 ПК України, платник податку зобов'язаний нарахувати податкові зобов'язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, за товарами/послугами, необоротними активами, під час придбання або виготовлення яких суми податку були включені до складу податкового кредиту, у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи починають використовуватися: в операціях, що не є об'єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу); в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу); в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів; в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку. Платник податку може включити на підставі бухгалтерської довідки до податкового кредиту виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, суми податку, сплачені (нараховані) у вартості товарів/послуг, необоротних активів, що не були включені до складу податкового кредиту при придбанні або виготовленні таких товарів/послуг, необоротних активів, та/або з яких були визначені податкові зобов'язання відповідно до цього пункту, у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи починають використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, у тому числі переведення невиробничих необоротних активів до складу виробничих необоротних активів. З метою застосування цього пункту податкові зобов'язання і податковий кредит визначаються на дату початку фактичного використання товарів/послуг, необоротних активів, визначену в первинних документах, складених відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". З наведеного пункту слідує, що платник податку може включити на підставі бухгалтерської довідки до податкового кредиту суму податку лише у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи починають використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності. Як вже встановлено товар від вказаних контрагентів до позивача не надійшов, даний факт не заперечувався під час апеляційного перегляду справи представником позивача. Тому зважаючи на викладену норму позивач не набув права на включення до податкового кредиту сум ПДВ, за товар який не використовувався в господарській діяльності позивача. Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПКУ України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною (пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу України). Пунктом 198.3 статті 198 ПК України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Відтак, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Згідно з п. 200.2 ст. 200 ПК при позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом. Тобто необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності. Крім того, відповідно до Національного стандарту бухгалтерського обліку N 15 дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов'язання, що зумовлює зростання власного капіталу, при наявності низки вимог, зокрема, впевненості, що в результаті операції відбудеться збільшення економічних вигод підприємства або імовірності надходження економічних вигод від надання послуг. Тому, в межах дослідження питання про віднесення витрат до складу валових витрат суду варто враховувати наявність, по-перше, належних договорів на надання певних послуг, поставку товару чи інше, по-друге, відповідних документів на підтвердження виконання таких договорів та зв'язку понесених витрат з господарською діяльність підприємства, зокрема, актів виконаних робіт та інших додаткових документів, які передують підписанню цих актів в підтвердження конкретних обсягів, змісту наданих послуг, товарів, по-третє, податкової накладної на оплату послуг, товарів, по-четверте, реальне подальше використання послуг, товарів у господарській діяльності та збільшення обсягів виробництва, продаж й конкретні результати від цього. Відповідно до п. 200.1 ст. 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду. Датою виникнення права платника податку на податковий кредит згідно із п. 198.2 ст. 198 ПК України вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чека) - в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг). Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними. Пунктами 201.6, 201.8, 201.10 статті 201 ПК України передбачено, що податкова накладна є податковим документом і підставою для нарахування сум податку, що відноситься до податкового кредиту. Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку. Отже, в разі видачі покупцю контрагентом, який зареєстрований як платник ПДВ, податкових накладних з усіма необхідними реквізитами, визначеним законом, такий покупець має право на включення цього податку до складу податкового кредиту за звітній податковий період. З аналізу наведених вище норм випливає, що визначальним фактором для формування податкового кредиту платником податку на додану вартість є відповідність податкової накладної порядку її заповнення та подальше використання придбаних товарів (основних фондів) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Однак, наявність лише податкової накладної не є підставою для формування податкового кредиту. Для включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту необхідна наявність і інших первинних документів, які б свідчили про реальність такої господарської операції. Згідно статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. У контексті вищенаведеного, слід зазначити, що правильність формування валових витрат та податкового кредиту залежить від наявності зв'язку витрат платника податків на придбання товарів (робіт, послуг) з його господарською діяльністю, який (зв'язок) зокрема, полягає і у наявності розумних економічних причин (ділової мети) для вчинення господарських операцій. Відсутність сукупності зазначених чинників, які визначають зв'язок витрат платника податків з його господарською діяльністю, виключають можливість формування валових витрат навіть за наявності належним чином оформлених первинних та розрахункових документів. Перевіряючи реальність здійснення господарських операцій, суд з'ясовує чи мали місце фактичний рух активів або зміни у власному капіталі/зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю. Отже, наявність податкових накладних дійсно є обов'язковою обставиною для визначення правильності формування податкового кредиту, але не є вичерпною. Якщо певна господарська операція не відбулася чи відбулася не за тим її змістом, який відображений в укладених платником податку договорах, то це є підставою для застосування відповідних наслідків у податковому обліку. Зокрема, якщо наведені у договорах товари чи послуги фактично не поставлялися/надавалися, то придбання таких товарів або послуг не відбулося. Відповідно і право на податковий кредит у такого платника податків не виникає, оскільки при цьому не дотримано обов'язкових умов для виникнення такого права придбання товарів (надання послуг) з метою їх використання у господарській діяльності. Як встановлено колегією суддів, позивачем не надано доказів щодо отримання замовленого товару. Тому наявність у позивача первинних документів бухгалтерського обліку, що формально відповідають вимогам закону не є безумовним підтвердженням реальності господарських операцій, здійснених з вказаними контрагентами, оскільки матеріалами справи не підтверджено наявність руху активів платника, наслідком чого було б отримання останнім економічної вигоди в результаті вчинення таких операцій. Зважаючи на викладене, встановлені порушення позивачем вимог п. 198.5 ст. 198 ПК України, в наслідок віднесення до податкового кредиту суми 3475000 грн. відповідають вимогам податкового законодавства. З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи відповідача дають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм права, які призвели до неправильного вирішення позовних вимог, тобто прийняте рішення не відповідає матеріалам справи та вимогам закону, і підлягає скасуванню. Відповідно до ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Результат розгляду: denied