Рішення адміністративного суду від 2014-01-21 00:00:00+02

Позивач, [PERSON], звернувся до суду із адміністративним позовом до 1.Сектору у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дзержинського МВ УМВС України Харківської області, 2. [PERSON], в якому просить суд зобов'язати відповідача 1 зняти [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що відповідач 1 протиправно відмовив йому, як законному власнику житлового приміщення, у знятті з реєстраційного обліку [PERSON], яка була прописана у вказаному житловому приміщенні. Вважаючи дану відмову такою, що суперечить закону, та стверджуючи про необхідність зняття з реєстрації зазначеної у позові особи, позивач просить суд задовольнити позов. Представник відповідача1 проти заявлених позовних вимог усно заперечував та вказав, що позивач передчасно звернувся до відповідача 1 із заявою про зняття з реєстрації [PERSON], з огляду на відсутність судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В судовому засіданні 21.01.2014року представники позивача та відповідача 1 підтримали свої правові позиції по справі. Представник відповідача 2, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не прибув. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Позивач 10.07.2013року письмово звернувся до Сектору у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дзержинського МВ УМВС України Харківської області із заявою щодо зняття з реєстраційного обліку [PERSON], яка прописана за адресою: [ADDRESS]. За наслідками розгляду вказаної заяви відповідач 1, листом від 27.07.2013 року за вих. №11/3095, відмовив у знятті з реєстрації [PERSON] та вказав на необхідність [PERSON] першочергово в судовому порядку вирішити питання щодо позбавлення права користування [PERSON] житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Перевіряючи правомірність дій відповідача1 щодо відмови позивачу у знятті з реєстраційного обліку відповідача 2 та фактичну обгрунтованість мотивів оскаржуваного рішення, суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, а також визначенням порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлення випадків їх обмеження врегульовані нормами Конституції України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про свободу пересування та вільного вибору місця проживання в України" та "Порядком реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів", затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22.11.2012 року № 1077. Так, відповідно до ст. 7 вказаного Закону, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Вказана правова позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена при розгляді судових справ цієї категорії, зокрема в постанові від 16.01.2012року. Позивачем під час розгляду справи не було надано доказів існування жодної із встановленої ст. 7 Закону підстави для зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS]. У свою чергу, згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, до кола правових підстав для прийняття рішення про зняття особи з реєстрації законодавцем віднесено винесене загальним судом в порядку Цивільного процесуального кодексу України рішення про позбавлення особи права користування житловим приміщенням. Як вбачається з матеріалів справи, позивач не скористався своїм правом та не звернуся до суду для вирішення питання про право користування відповідачем 2 житловим приміщенням, що є підтавою для вирішення питання про зняття вказаної особи з реєстраційного обліку. Позивачем під час розгляду справи не було надано жодних доказів на підтвердження факту звернення до Сектору у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дзержинського МВ УМВС України Харківської області для вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку [PERSON] на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення вказаної особи права користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та прийняття відповідачем 1 відповідного рішення за його наслідками. Крім того, суд зауважує, що позивачем також не було оскаржено жодних дій або бездіяльності відповідача 1 з приводу відмови у знятті з реєстраційного обліку [PERSON] Також суд наголошує, що будь - яких вимог щодо неналежного розгляду Сектором у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дзержинського МВ УМВС України Харківської області заяви про зняття з реєстрації відповідача 2 позивачем не заявлено. Разом з тим, суд зазначає, що згідно ст. 2 КАС України, основним завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Тобто, виходячи з аналізу вищезазначеної правової норми, суд захищає лише порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправними дій суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цією дією. Відповідно до частини 1 статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. За визначенням ч.1 ст.69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Згідно із ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд зазначає, що позивачем в порушення вимог вищезазначених статей кодексу не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідним рішенням, дією або бездіяльністю відповідача 1 були порушені права, свободи та інтереси позивача у сфері публічно-правових відносин. В свою чергу, відповідачем 1, як суб'єктом владних повноважень було доведено під час судового розгляду відсутність факту порушення прав позивача. В силу ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги є передчасними, з огляду на відсутність судового рішення про позбавлення права користування [PERSON] житловим приміщенням за адресою [ADDRESS], за наслідками чого відповідачем 1 могли бути вчинені дії щодо вирішення питання про зняття з реєстрації вказаної особи. Поряд з цим, суд зауважує, що після набрання законної сили судовим рішенням про позбавлення відповідача 2 права користуванням житловим приміщенням, у відповідача 1 виникають підстави для вчинення певних дій з приводу зняття з реєстрації [PERSON], а у разі відмови у вчиненні таких дій у позивача виникає право на звернення до суду в порядку адміністративного судочинства. Разом з тим, враховуючи, що позивачем під час розгляду справи не було підтверджено належними та допустимими доказами факту порушення його прав, свобод та інтересів з боку відповідача 2, то заявлені до нього позовні вимоги, задоволенню не підлягають. Враховуючи вищевикладене, а також те, що діяльність відповідача 1, яка полягала у відмові зняти з реєстраційного обліку відповідача 2 за відсутності документів про втрату права користування житловим приміщенням відповідає нормам чинного законодавства, суд приходить до висновку, що адміністративний позов [PERSON] є не обґрунтованим та не підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Результат розгляду: denied