Рішення адміністративного суду від 2014-02-06 00:00:00+02

Згідно з частиною 1 статтю 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією або законами України встановлено інший порядок судового провадження. Пунктом 1 частини 2 статті 17 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Пунктом 7 частини 1 статті 3 КАС України дано визначення суб'єктів владних повноважень, до яких належать орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Основним завданням органів державної податкової служби є здійснення контролю за додержанням податкового законодавства, правильністю обчислення, повнотою і своєчасністю сплати до бюджетів, державних цільових фондів податків і зборів (обов'язкових платежів), а також неподаткових доходів, установлених законодавством. Враховуючи зазначене, відповідач здійснюючи свої повноваження у спірних відносинах є суб'єктом владних повноважень, спір що виник між сторонами пов'язаний із захистом прав позивача у сфері публічно-правових відносин і є справою адміністративної юрисдикції, його належить розглядати в порядку, встановленому КАС України. Посадовими особами відповідача проведена планова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.2010 по 31.12.2011 валютного та іншого законодавства в період 01.10.2010 по 31.12.2011, за наслідками перевірки складено акт № 314/22-01/322994735 від 06.04.2012. На підставі виявлених під час перевірки порушень, які знайшли своє відображення в акті перевірки, відповідачем прийнято спірне податкове повідомлення-рішення №0000702200 від 20.09.2013 про збільшення позивачу сум грошового зобов'язання з податку на прибуток в розмірі 685589грн. В основу висновків податкового органу про порушення позивачем правил оподаткування покладені наступні обставини, встановлені під час проведення перевірки. Так забрані матеріали по взаємовідносинах позивача із ТОВ "Граньстройінвест", ТОВ "Компанія Газресурссервіс" та ТОВ "Агенство "Віасат" свідчать про нікчемність укладених між позивачем та вказаними контрагентами господарських зобов'язань, які не можуть створювати наслідків у їх податковому обліку. Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідно до статті 228 ЦК України правочин, спрямований на незаконне заволодіння майном держави, вважається таким, що порушує публічний порядок, а отже, є нікчемним. Як встановлено в ч. 2 ст. 215 цього Кодексу, визнання судом нікчемних правочинів недійсними не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 216 зазначеного Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Таким чином, суперечність правочину моральним засадам суспільства або спрямованість його на незаконне заволодіння майном держави, за даних обставин, може мати місце у разі наявності наміру сторін, який спрямований на неправомірне отримання податкової вигоди, шляхом штучного формування податкового кредиту. Суд зазначає, що відповідачем не надано жодних доказів наявності такого наміру у позивача. Невиконання зобов'язань перед бюджетом іншими контрагентами є підставою для застосування заходів відповідальності виключно до таких контрагентів, і само по собі не свідчить про порушення правил оподаткування позивачем. Відповідно до п. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16 липня 1999 року N 996-XIV, підставою для бухгалтерського обліку є первинні документи. Згідно до п. 2 ст. 3 цього Закону податкова звітність ґрунтується на даних бухгалтерського обліку. Позивач при проведені господарських операцій із ТОВ "Граньстройінвест", ТОВ "Компанія Газресурссервіс" та ТОВ "Агенство "Віасат" оформив первинні документи, які і відобразив в своєму податковому обліку, що не заперечувалось відповідачем. Недостовірність жодного з цих документів не встановлена. Документи про стан розрахунків з бюджетом інших платників податків не відносяться до первинних документів позивача, в зв'язку з чим не підлягають врахуванню в його обліку. Вони взагалі позивачеві невідомі. Матеріалами справи підтверджено реальне виконання сторонами правочинів, встановлено факт сплати позивачем заборгованості, в тому числі ПДВ в ціні послуг. Позивачем надані первинні документи, фіксуючі факти здійснення господарських операцій з ТОВ "Граньстройінвест", ТОВ "Компанія Газресурссервіс" та ТОВ "Агенство "Віасат", які відповідачем не оскаржені і не скасовані. У відповідності ж до п. 198.1 а) ст. 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Пунктом 198.2. Податкового кодексу України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Згідно до п.201.10 ст. 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, па вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Крім того приписами п.201.10 ст. 201 Податкового кодексу України також встановлено, що відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних та порушення порядку заповнення податкової накладної не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов'язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов'язань за відповідний звітний період. В акті ж перевірки відсутні відомості про те, що надані позивачем під час перевірки первинні документи та податкові накладні не відповідають вимогам діючого законодавства та не наведено перелік нормативно-правових актів, які порушені під час їх складення. Також встановлено, що ТОВ "Граньстройінвест", ТОВ "Компанія Газресурссервіс" та ТОВ "Агенство "Віасат" станом на час вчинення господарських операцій із позивачем зареєстровані у якості юридичних осіб та були платниками ПДВ. Крім вказаного, суд зазначає що вказані вище правовідносини між позивачем і контрагентом ТОВ "Агенство "Віасат" були предметом розгляду в рамках адміністративної справи №2а-15371/11/0170/26 по якій постановою Окружного адміністративного суду АР Крим від 27.09.2012, яка залишена без змін ухвалою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 31.01.2013, позов ТОВ «Прометей плюс ВВ» задоволено та скасовано податкове повідомлення рішення №0000202304 від 25.11.2011, яким позивачу збільшено суму грошового зобові ПДВ в розмірі 182 486 та застосовані штрафні (фінансові) санкції в розмірі 45621,50грн. Також, постановою Київського окружного адміністративного суду від 21.12.2011, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.06.2012 у адміністративній справі №2а-5709/11/1070, задоволено позов ТОВ "Граньстройінвест" та визнано протиправними дії ДПІ у Вишгородському районі Київської області по проведенню камеральної перевірки, що оформлено актом №764/15-2/37649152 від 03.11.2011. Між тим, саме результати даної перевірки та висновків викладених у акті №764/15-2/37649152 від 03.11.2011, полягли в обґрунтування висновків відповідача у даній справі про нікчемність правовідносин у перевіряємий період між позивачем та ТОВ "Граньстройінвест". Частиною 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з частиною другою статті 13 Закону України від 07.07.10р. № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів", судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, об'єднаннями громадян та іншими організаціями, громадянами та юридичними особами на всій території України. Статтею 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відповідно до ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. З огляду на викладені правові норми, під час прийняття даного рішення є обов'язковими до виконання вищезазначені рішення судів, які набрали законної сили. Крім того, обставини, які встановлені судовим рішенням в адміністративній справі №2а-15371/11/0170/26 не доказуються при розгляді даної справи, у якій беруть участь ті ж самі особи, щодо яких вже встановлені ці обставини. Згідно з ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. В порядку, передбаченому ст. 71 КАС України, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів правомірності свого рішення. За таких обставин суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Враховуючи висновок про задоволення позову суд вважає можливим стягнути на користь позивача суму сплаченого при зверненні до суду судового збору, в порядку, встановленому ст. 94 КАС України. Під час судового засідання, яке відбулось 06.02.2014 оголошено вступну та резолютивну частину постанови. Повний текст постанови складено 11.02.2014.

Результат розгляду: granted