Рішення адміністративного суду від 2014-02-17 00:00:00+02

Рішенням Управління МВС України в Миколаївській області від 19.05.2005 [PERSON] зареєстрований громадянином України на підставі поданого клопотання про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням. Також, разом з іншими документами [PERSON] було подано зобов'язання припинити громадянство Російської Федерації протягом одного року з моменту набуття громадянства України. В матеріалах справи міститься довідка Генерального консульства Російської Федерації в Одесі №2018 про припинення громадянином [PERSON] громадянства Російської Федерації. Проте, позивачем надано суду лист Управління Федеральної міграційної служби по Московській області, копія якого долучена до матеріалів справи, що станом на 17.06.2013 громадянин [PERSON] [INFO] має дійсний паспорт громадянина Російської Федерації. В базі даних АС «Російський паспорт» відомості щодо виходу [PERSON] з громадянства Російської Федерації відсутні. Аналогічні відомості вказано в листі Управління Федеральної міграційної служби по Московській області від 21.05.2013. Також, позивачем надано суду роздруківку з офіційного сайту Федеральної податкової служби вбачається, що [PERSON], як громадянин Російської Федерації, володіє на праві власності земельними ділянками, перебуває на обліку у Федеральній податковій службі з присвоєнням ідентифікаційного номеру платника податків та на обліку у Пенсійному фонді Російської Федерації з присвоєнням страхового номеру індивідуального лицьового рахунку. На підставі викладених вище обставин позивача вказує, що [PERSON] протягом року з моменту набуття громадянства України не виконано зобов'язання припинити громадянство Російської Федерації, а відповідачами допущено протиправну бездіяльність щодо встановлення обставини виходу [PERSON] з громадянства Російської Федерації та прийняття рішення в порядку ст. 21 Закону України «Про громадянство України» про скасування рішення про оформлення набуття громадянства. Досліджуючи питання строку звернення до адміністративного суду, який встановлений частиною 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України судом встановлено, що листом Державної міграційної служби України від 07.10.2013 вих. №6-7753/3.1-13 (отримано 14.10.2013) позивача повідомлено про наявність оскаржуваного рішення, а відтак суд не вбачає пропуску позивачем строку на зверхня до суду. Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначено Законом України «Про громадянство». Згідно з абз 3 ст.1 Закону України «Про громадянство» громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України Відповідно до абзацу 12 ст. 1 Закону України «Про громадянство» зобов'язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України. Відповідно до п. 1 Положення про Державну міграційну службу України затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 № 405/2011 Державна міграційна служба України центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України (далі - Міністр). ДМС України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів. Відповідно до пп. 3, 4 п. 3 Положення про Державну міграційну службу України Державна міграційна службу України, зокрема, здійснює у межах компетенції провадження з питань прийняття/припинення громадянства України та подає відповідні документи на розгляд Комісії при Президентові України з питань громадянства, а також забезпечує виконання рішень Президента України з питань громадянства; приймає відповідно до законодавства рішення про встановлення належності до громадянства України, оформлення набуття громадянства України та їх скасування. Як зазначено вище, оскаржуваним рішенням [PERSON] зареєстровано громадянином України за територіальним походженням. Відповідно до ч. 8 Закону України «Про громадянство» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов'язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Іноземці, які є громадянами (підданими) кількох держав, подають зобов'язання припинити громадянство всіх цих держав. Іноземці, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, які подали зобов'язання припинити іноземне громадянство, повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Якщо іноземці, маючи всі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання такого документа, з незалежних від них причин не можуть отримати його, вони подають декларацію про відмову від іноземного громадянства. З огляду на викладене вбачаться, що обов'язковою умовою набуття реєстрацією громадянином України за територіальним походженням є, зокрема, подання зобов'язання припинити іноземне громадянство. Як зазначено вище, зобов'язання припинити громадянство Російської Федерації було подано [PERSON] під час вирішення питання про набуття громадянства України. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що бездіяльність відповідачів призводить до порушення [PERSON] положень ст. 10 Закону України «Про вибори народних депутатів України» та ст. 21, 24 Конституції України. З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до суду як кандидат у народні депутати України по 132 виборчому округу в Миколаївській області та вказував, що бездіяльність відповідачів порушує законодавство про вибори. Проте, на час вирішення справи по суті закінчився виборчий процес з повторних виборів народних депутатів України в одномандатних виборчих округах № 94, 132, 194, 197, 223, що унеможливлює порушення як відповідачами, так і третьою особою - [PERSON] положень Закону України «Про вибори народних депутатів України». Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Оскільки, як зазначено вище, виборчий процес з повторних виборів народних депутатів України закінчився, суд вважає за доцільне дослідити питання чи порушуються зазначеними вище діями та бездіяльністю відповідачів права позивача як людини та громадянина України, перелік яких визначений розділом ІІ Конституції України. Статтею 21 Конституції України встановлено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Відповідно до ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Позивач не є суб'єктом правовідносин щодо надання/припинення Державною міграційною службою України громадянства України [PERSON] Судом встановлено та позивачем не заперечується, що при здійсненні відповідачами владних управлінських функцій права позивача як громадянина України жодним чином не порушено. Суд наголошує, що захист прав здійснюється у разі їх порушення. З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб'єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах. Об'єктом судового захисту є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Для розкриття цих категорій необхідно звернути увагу на Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 (справа N 1-10/2004). Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" має один і той же зміст. З урахуванням наведених вище міркувань Конституційний Суд України вирішив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Оскільки, під час вирішення справи встановлено відсутність факту порушення прав позивача, наявність чи відсутність порушень чинного законодавства з боку відповідачів не порушує права позивача, а тому відсутні підстави для поновлення порушеного права, отже суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог. Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов [PERSON] не підлягає задоволенню. Враховуючи викладене,

Результат розгляду: denied