Рішення адміністративного суду від 2014-03-19 00:00:00+02

До Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернувся прокурор Іллінецького району Вінницької області до Іллінецької міської ради про визнання неправомірним та скасування рішення. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що рішенням Іллінецької міської ради від [INFO] [PERSON] передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га, що розташована по [ADDRESS]. Не погоджуючись з даним рішенням, прокурор Іллінецького району Вінницької області звернувся до суду з позовом про визнання неправомірним та скасування рішення 22 сесії 4 скликання Іллінецької міської ради від [INFO] "Про безоплатну передачу земельних ділянок у приватну власність громадянам" в частині передачі [PERSON] земельної ділянки площею 0,10 га, що розташована по [ADDRESS]. Ухвалою суду від 17 січня 2014 року до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача залучено [PERSON] та [PERSON]. Ухвалою суду від 04 березня 2014 року [PERSON] залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись при цьому на обставини, що наведені у адміністративному позові. Представник відповідача, а також треті особи [PERSON] та [PERSON] заперечували проти задоволення адміністративного позову. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить складена секретарем судового засідання телефонограма. В судовому засіданні в якості свідка було допитано старшого прокурора прокуратури Іллінецького району [PERSON], який проводив перевірку законності прийняття [INFO] Іллінецькою міською радою рішення в частині безоплатної передачі земельної ділянки [PERSON] у приватну власність. Свідок зазначив, що в ході розгляду звернення [PERSON] встановлено, що частина земельної ділянки в розмірі 0,05 га передано у приватну власність [PERSON] за рахунок земельної ділянки, що перебувала у користуванні покійної [PERSON], незаконно. До таких висновків свідок дійшов з огляду на те, що під час прийняття рішення Іллінецькою міською радою не враховано існування заповіту, складеного [PERSON], яким остання заповіла все своє майно на день своєї смерті [PERSON] А оскільки на момент прийняття рішення [INFO] [PERSON] померла, тому громадянку [PERSON] позбавлено права на успадкування тієї частини земельної ділянки в розмірі 0,05 га, що передали у власність [PERSON] Заслухавши пояснення представників сторін, третіх осіб, а також показання свідка, дослідивши адміністративну справу, суд встановив наступне. Прокурор Іллінецького району 25 червня 2013 року звернувся до Іллінецької міської ради з поданням про скасування рішення 22 сесії 4 скликання Іллінецької міської ради від 31 травня 2005 року "Про безоплатну передачу земельних ділянок у приватну власність громадянам" в частині передачі [PERSON] земельної ділянки площею 0,10 га, що розташована по [ADDRESS]. Рішенням 27 сесії 6 скликання Іллінецької міської ради від 30 липня 2013 року подання прокурора Іллінецького району від 25 червня 2013 року відхилено, що слугувало підставою для звернення до суду з адміністративним позовом. В ході судового розгляду судом встановлено, що земельна ділянка загальною площею 0,13 га за адресою [ADDRESS], перебувала в постійному користуванні громадянки [PERSON] Як свідчать матеріали справи, 08 лютого 1978 року рішенням загальних зборів уповноважених колгоспу ім. Шевченка, що в с. Варварівка Іллінецького району, із вказаної земельної ділянки за згодою громадянки [PERSON] громадянину [PERSON] надано в користування 0,05 га під забудову. В зв'язку із таким рішенням загальних зборів уповноважених колгоспу ім. Шевченка площа земельної ділянки, якою користувалася громадянка [PERSON], зменшилася з 0,13 га до 0,08 га. На переданій у користування земельній ділянці громадянин [PERSON] розпочав будівництво будинку, який в подальшому подарував громадянину [PERSON] Відтак, зважаючи на положення частини 1 статті 30 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на той момент), громадянин [PERSON] набув у користування земельну ділянку площею 0,05 га. Крім того, рішенням 13 сесії 23 скликання Іллінецької міської ради від 27 грудня 1999 року громадянину [PERSON] надано в постійне користування ще 0,05 га землі із присадибної земельної ділянки [PERSON] (земель резерву). Таким чином, площа земельної ділянки, що перебувала у користуванні в громадянина [PERSON], збільшилася до 0,10 га. В подальшому, з метою набуття у власність земельної ділянки, що використовувалась громадянином [PERSON], він звернувся до Іллінецької міської ради із відповідною заявою. За результатом розгляду цієї заяви рішенням 22 сесії 4 скликання Іллінецької міської ради від 31 травня 2005 року [PERSON] передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,10 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка перебувала в його користуванні. На виконання цього рішення [PERSON] видано державний акт серії ЯЖ №265933. Надаючи правову оцінку рішенню, що оскаржується, суд зважає на таке. Як випливає із адміністративної справи, єдиною підставою для скасування рішення міської ради визначено те, що [PERSON], яка була землекористувачем земельної ділянки площею 0,08 га, склала заповіт від 18 грудня 1995 року, яким заповіла усе своє майно на день смерті [PERSON] А відтак, надання у власність [PERSON] частини земельної ділянки в розмірі 0,05 га за рахунок земельної ділянки, що перебувала у користуванні [PERSON], порушує право громадянки [PERSON] на успадкування необхідної частини майна. Однак, такі обгрунтування позивача є помилковими та не грунтуються на нормах земельного законодавства. До таких висновків суд дійшов з огляду на таке. Первинний розмір земельної ділянки, що перебувала у постійному користуванні [PERSON] становив 0,13 га. На підставі рішення загальних зборів уповноважених колгоспу ім. Шевченка, що в с. Варварівка Іллінецького району, із вказаної земельної ділянки за згодою громадянки [PERSON] громадянину [PERSON] надано в користування 0,05 га, яка в подальшому перейшла в користування [PERSON] в зв'язку з придбанням останнім у [PERSON] об'єкта будівництва. При цьому суд звертає увагу на тому, що законність переходу у користування цієї земельної ділянки (в розмірі 0,05 га) до [PERSON] не оспорюється. Інша частина земельної ділянки також в розмірі 0,05 га отримана у користування [PERSON] на підставі рішення Іллінецької міської ради від 27 грудня 1999 року. Вказане рішення не скасоване, а тому є чинним. При цьому, суд враховує те, що саме цим рішенням, на думку позивача, обмежено право на спадкування громадянкою [PERSON] частини земельної ділянки в розмірі 0,05 га, оскільки за відсутності цього рішення, на думку позивача, [PERSON] успадкувала б в тому числі й земельну ділянку, що перебувала у користуванні покійної [PERSON] Враховуючи наведене, [PERSON] цілком на законних підставах використовував земельну ділянку в розмірі 0,10 га. Разом з тим, суд критично оцінює посилання позивача на ту обставину, що надання у користування [PERSON] земельної ділянки розміром 0,05 га на підставі рішення Іллінецької міської ради від 27 грудня 1999 року, а також передача у власність [PERSON] земельної ділянки в розмірі 0,10 га унеможливило успадкування [PERSON] частини земельної ділянки в розмірі 0,05 га, зважаючи на те, що чинне на момент смерті [PERSON] земельне законодавство та чинне на момент розгляду справи земельне законодавство не передбачало/не передбачає можливості успадковувати право постійного користування на земельну ділянку. Тобто, у випадку смерті землекористувача право постійного землекористування припиняється, а тому таку земельну ділянку неможливо успадкувати навіть при включенні її до заповіту. Відтак, у разі смерті землекористувача, який заповів цю земельну ділянку іншій особі, остання може набути у власність або у користування цю земельну ділянку шляхом звернення до компетентних органів влади з відповідною заявою. Натомість, громадянка [PERSON] не набула права користування чи права власності на цю земельну ділянку, що не заперечується стронами. Також в даному випадку відсутні підстави для застосування положень частини 1 статті 30 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) в частині переходу права на земельну ділянку при переході права на будівлю, оскільки на будинок, що заповідався громадянці [PERSON], відсутні правовстановлюючі документи, що не дає можливості встановити його належності покійній [PERSON] За наведених обставин відсутні підстави стверджувати про порушення прав громадянки [PERSON] рішеннями Іллінецької міської ради від 27 грудня 1999 року та від 31 травня 2005 року. Більше того, суд звертає увагу на те, що заповіт від 18 грудня 1995 року, яким [PERSON] заповіла усе належне їй на час смерті майно громадянці [PERSON], посвідчений заступником головного лікаря по медичній частині Іллінецького районного територіального об'єднання [PERSON]. Проте, довідкою Іллінецького районного територіального медичного об'єднання вих. №290-2-35 від 21 квітня 1999 року підтверджується те, що лікар [PERSON] станом на 18 грудня 1995 року не виконував обов'язки заступника головного лікаря по медичній частині. Вказане свідчить про безпідставність посвідчення заповіту [PERSON], що, в свою чергу, ставить під сумнів правомірність такого заповіту, оскільки статтею 542 Цивільного кодексу Української РСР (в редакції, чинній на момент складання заповіту) визначено осіб, які мали право посвідчувати заповіти, серед яких і заступники головних лікарів по медичній частині. Таким чином, наведеним вище спростовуються доводи позивача в частині скасування рішення Іллінецької міської ради від 31 травня 2005 року. Окремо варто звернути увагу на тому, що Іллінецькою міською радою на підставі поданої [PERSON] заяви та необхідних документів 31 травня 2005 року прийнято рішення про передачу йому безоплатно у власність земельну ділянку розміром 0,10 га. Порушень вимог чинного на той момент законодавства судом не виявлено. Отже, суд дійшов висновку про те, що встановлені в ході судового розгляду обставини не дають підстав для задоволення адміністративного позову. З приводу розподілу судових витрат, то з урахуванням положень статті 94 КАС України судові витрати компенсації не підлягають.

Результат розгляду: denied