Рішення адміністративного суду від 2014-02-21 00:00:00+02

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Коктебельської селищної ради про скасування рішення Коктебельської селищної ради від 29.08.2013 року № 1843, прийнятого на 49 сесії 6 скликання Коктебельської селищної ради щодо відмови у задоволенні клопотання про надання позивачу безоплатно у власність земельної ділянки без її погодження, орієнтованою площею 0,15 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в межах смт.Коктебель, АР Крим; про зобов'язання відповідача винести на засідання найближчої сесії Коктебельської селищної ради та розглянути клопотання [PERSON] про виділення та передачу позивачу у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у межах смт.Коктебель, АР Крим, орієнтованою площею 0,15 га, без її погодження у порядку і строки, встановлені чинним законодавством України, та надати мотивовану відповідь за результатами розгляду клопотання позивача. Вимоги обґрунтовані тим, що позивач, як громадянка України, реалізуючі своє конституційне і законне право, звернулася до відповідача з клопотанням та доданими до нього графічними матеріалами для отримання безоплатно у власність земельної ділянки, а саме: визначення і виділення у власність земельної ділянки без її погодження, орієнтованою площею 0,15 га, в межах смт.Коктебель, АР Крим, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. У вересні 2013 року позивач отримала відповідь від 29.08.2013 року № 1843, прийняте на 49-й сесії 6 скликання Коктебельської селищної ради, якою відмовлено у задоволенні клопотання на підставі невідповідності місця розташування земельної ділянки вимогам законодавства без жодних конкретних обгрунтувань даної підстави. Вважає рішення незаконним, необгрунтованим, таким, що порушує законне право на отримання земельної ділянки. Також, відмовляючі у задоволенні клопотання та надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вийшов за межі своїх повноважень, порушивши вимоги Конституції України, Земельного кодексу України, Закону України „Про звернення громадян". Позивач в судове засідання не з'явилася, сповіщена належно, подала заяву, якою вимоги позову підтримані. Представник відповідача в судове засідання також не з'явився, надіслано заперечення, проти задоволення позову заперечують, пояснивши, що позовні вимоги є необгрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню. Позивач звернулася з клопотанням про визначення без її погодження та виділення їй у власність земельної ділянки, орієнтованою площею 0,15 га, в межах смт.Коктебель, АР Крим, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. До клопотання про виділення їй земельної ділянки було додано план населеного пункту смт.Коктебель без зазначення бажаного місця розташування земельної ділянки, з тим, щоб Коктебельська селищна рада самостійно підібрала та надала їй у власність будь-яку земельну ділянку, орієнтованою площею до 0,15 га, в межах смт.Коктебель, АР Крим, що, у свою чергу, не відповідає нормам ст.118 Земельного кодексу України. Діючим законодавством України не покладено на органи місцевого самоврядування обов'язок підбирати зацікавленим особам вільні земельні ділянки за їх клопотанням про надання земельних ділянок, оскільки ані такого обов'язку, ані процедури здійснення такого підбору земельних ділянок законодавством не передбачено. Також не передбачена можливість самостійного визначення органом державної влади або органом місцевого самоврядування місця розташування земельної ділянки, що надається громадянину, і Коктебельська селищна рада згідно вимог чинного законодавства повинна розглядати питання щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення конкретно визначеної земельної ділянки, місце розташування якої відоме, що в даному випадку не має місце. Додані до клопотання щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою з відведенням земельної ділянки графічні матеріали не містять у собі вказаної інформації у достатньому обсязі, що робить неможливим визначити відповідність місця розташування витребуваної позивачем земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів та іншій містобудівній і землевпорядній документації. Згідно до ст. ст. 11, 69, 71 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до вимог КАС України, на підставі доказів, що надають особи, які беруть участь у справі. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 19.04.2013 року позивач звернулася до відповідача з клопотанням та доданими до нього графічними матеріалами для отримання безоплатно у власність земельної ділянки, а саме: визначення і виділення у власність земельної ділянки без її погодження, орієнтованою площею 0,15 га, в межах смт.Коктебель, АР Крим, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.8-10). 02.09.2013 року позивача повідомлено листом № 3565 (а.с.11) про прийняте на 49-й сесії 6 скликання Коктебельської селищної ради рішення (а.с.12), яким відмовлено у задоволенні клопотання, оскільки позивачем не представлено графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, у зв'язку з чим неможливо визначити відповідність місця розташування об'єкту вимогам законів, прийнятих відповідно з ними нормативно-правових актів та містобудівної документації. Відповідно ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами ст.ст.19,140,143,144,146 Конституції України. Згідно вимог ст.41 Конституції України, ст.ст.19, 321 ЦК України власник має право вчиняти відносно свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Власність зобов'язує. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Нікто не може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно із ст. 118 ЗК України у відповідній редакції, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. З аналізу вказаних вище положень закону вбачається, що, оскільки громадянин звертається до органу місцевого самоврядування, який має повноваження розпоряджатися землею у межах конкретного населеного пункту, зазначення тільки населеного пункту, у якому громадянину бажано отримати земельну ділянку, є недостатнім. Особа, що звертається з відповідним клопотанням, повинна зазначити конкретну земельну ділянку в межах населеного пункту. Саме для цього вимагається надання графічних матеріалів, а також погоджень землекористувачів у разі вилучення земельної ділянки. Дослідженням даного плану встановлено, що будь-яку конкретну земельну ділянку, площею 0,15 га, позивачем на плані не позначено. Позивачем взагалі вказано, що обрати земельну ділянку необхідно без її погодження, що не передбачено земельним законодавством та суперечить принципу рівності прав власності громадян на землю, встановленому ст.5 ЗК України. Також слід звернути увагу, що Земельним кодексом України не передбачено надання органам місцевого самоврядування повноважень на обрання земельних ділянок замість громадян, фактично здійснюючи представництво їх інтересів. Крім того, слід зазначити, що позивачем не надано викопіювання з кадастрової карти та іншої картографічної документації, отриманої відповідно до положень Закону України «Про земельний кадастр» та Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051. Згідно із ст.72 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов'язку суд витребує названі документи та матеріали. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів. Статтею 11 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів предмет позову і підстава позову. Предметом позову, як вимоги про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, є те, що конкретно вимагає позивач обравший спосіб захисту цього права чи інтересу, що є змістом вимоги. Підстави позову - це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. До підстав позову входять лише юридичні факти, тобто ті, з якими норми матеріального права пов'язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов'язків суб'єктів спірного матеріального правовідношення. Враховуючи вищевикладене, те, що позивачем не виконано вимоги ст. 118 ЗК України, що діяла на момент звернення позивача із клопотанням про надання земельної ділянки, а тому відсутні підстави для скасування спірного рішення Коктебельської селищної ради, у зв'язку з чим суд не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог.

Результат розгляду: denied