Рішення адміністративного суду від 2014-01-16 00:00:00+02

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання неправомірною бездіяльності Правління Пенсійного фонду України щодо не передачі відповідачу-2 її заяви про поновлення виплати пенсії за віком та зобов'язання відповідачів поновити виплату раніше призначеної їй пенсії відповідно до рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 10.04.2012 року, починаючи з 07.10.09р. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.05.13р. позовні вимоги в частині поновлення призначеної пенсії за період з 07.10.09р. по 03.10.12р. залишено без розгляду. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 07.05.13р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач подала апеляційну скаргу, у якій просить суд скасувати постанову з мотивів порушення судом норм матеріального права та ухвалити нове рішення про задоволення адміністративного позову. Враховуючи вимоги пункту третього частини першої статті 1832 КАС України, розгляд апеляційної скарги було проведено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у відповідності до статті 197 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу позивача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не зверталась до відповідача - 2 із заявою та необхідним пакетом документів в порядку встановленому Законом №1058-IV та Постановою Правління ПФУ №22-1, а також з того, що на даний час відсутні нормативно-правові акти, які врегульовують відносини щодо виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міжнародних договорів щодо пенсійного забезпечення. Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. Як свідчать обставини справи, позивач перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Хмельницькій області та отримувала пенсію за віком до жовтня 2010 року. У жовтні 2010 року позивачка виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю. Позивач неодноразово зверталась із заявами та доданими до них документами до Пенсійного фонду України про поновлення їй виплати пенсії за віком відповідно до рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 10.04.2012 року. За результатами розгляду вказаних заяв відповідачем відмовлено у поновленні виплати пенсії за віком з підстав відсутності нормативно-правових актів, що передбачають умови, норми та механізм виплати пенсії громадянам, що проживають за межами України. Відповідно до ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Передбачене Конституцією України право громадян на соціальний захист конкретизоване у Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.03 № 1058-IV (надалі - Закон № 1058-IV) та Законі України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.91р. № 1788-XII (надалі - Закон № 1788-XII), якими встановлено порядок нарахування та виплати пенсії. Відповідно до ст.1 Закону № 1788-XII громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Іноземні громадяни та особи без громадянства, які проживають в Україні, мають право на пенсію на рівні з громадянами України на умовах, передбачених законодавством або міжнародними угодами. Згідно п.1 ч.1 № 1058-IV, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж. Статтею 44 Закону № 1058-IV встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Порядок подання та оформлення документів для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачений у постанові Пенсійного фонду України від 25.11.05р. №22-1, зареєстрована в Мін'юсті України від 27.12.05р. за №1566/11846. Як встановлено вище, позивачем до заяви було подано вичерпний перелік документів передбачений постановою Пенсійного фонду України від 25.11.05р. №22-1, а відтак висновок суду першої інстанції щодо не звернення позивача до пенсійного органу є необґрунтованим. Щодо відмови відповідача - 1 у поновленні позивачу пенсії за віком з підстав відсутності нормативно-правових актів, що врегульовують порядок та умови виплати пенсії особам, що проживають за межами України, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону № 1058-IV, виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсій не укладалося. Разом з тим, Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.09р. по справі №1-32/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України, положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9.07.2003 року № 1058-IV. Відповідно до статті 152 частини 2 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. З огляду на зазначене положення пункту 2 частини 1 статті 49 та другого речення статті 51 Закону втрачають чинність з 7.10.2009 року, тобто, від дати прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009. Відповідно до частини 2 статті 49 Закону поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що проживаючи в Ізраїлі, позивач має такі ж самі конституційні права як і інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання. Аналогічна позиція викладена в ухвалі ВАСУ від 06.06.13р. у справі №К/9991/51100/12 та у постанові ВАСУ від 11.06.13р. у справі № К/9991/81240/12. Водночас, з урахуванням того, що ухвалою суду першої інстанції від 07.05.13р. позовні вимоги в частині поновлення призначеної пенсії за період з 07.10.09р. по 03.10.12р. залишено без розгляду та ухвала суду набрала законної сили, позовні вимоги підлягають задоволенню починаючи з 04.10.12р. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставою для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Результат розгляду: partial