Рішення адміністративного суду від 2014-03-21 00:00:00+02

Дочірнє підприємство "Слобожанське" Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Славія" (далі - позивач, ДП "Слобожанське") звернулось до суду із позовом до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Херсонській області (далі - відповідач, УДВС ГУЮ у Херсонській області), в якому просить скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Херсонської області (далі - ВПВР УДВС ГУЮ у Херсонській області) від 26.02.2014р. ВП №35196130 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Позовні вимоги мотивовані тим, що ДП "Слобожанське" не є власником земельної ділянки, щодо прав на яку накладено арешт; за змістом ст.ст. 11, 57 Закону України "Про виконавче провадження" державному виконавцю не надано права накладати арешт на майнові права, в тому числі і на право оренди, а навпаки, державний виконавець може накласти арешт виключно на майно, що належить боржнику. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що державний виконавець діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, які визначені Конституцією та законами України і не допустив порушень прав позивача. Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що на виконанні у відповідача знаходиться зведене виконавче провадження №31501483 про стягнення з ДП "Слобожанське" на користь фізичних та юридичних осіб коштів в сумі 1 155 392,76 грн., в тому числі і на виконання рішень Херсонського окружного адміністративного суду, а також виданих органами Державної виконавчої служби виконавчих документів. Крім того, у зведеному виконавчому провадженні знаходиться виконавче провадження з виконання наказу господарського суду Херсонської області від 30.01.2009р. №7/520-08 про стягнення з ДП "Слобожанське" на користь ПАТ "Промінвестбанк" 829 521,69 грн. В ході здійснення виконавчих дій у зведеному виконавчому провадженні №31501483 постановою державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Херсонській області від 26.02.2014р. ВП №35196130 накладено арешт в межах суми стягнення на майнові права, а саме на право довгострокової оренди земельної ділянки, переданої в оренду боржнику ДП "Слобожанське" на підставі договору оренди від 25.11.2003р., укладеного між Херсонською ОДА та ДП "Слобожанське", загальною площею 287 га, з них ріллі - 277 га, в тому числі зрошуваної - 133,2 га, господарських шляхів - 6,7 га, лісосмуг - 3,3 га, із землекористування комунального підприємства радгоспу-заводу "Янтарний", яка розташована на території Антонівської селищної ради Дніпровського району м. Херсона (кадастрові номери 6510165300:22:015:0001; 6510165300:22:009:0001; 6510162300:22:014:0001; 6510165300:21:010:0001; 6510165300:13:010:0001; 6510165300:16:0001:0001; 6510165300:13:007:0001) та заборонено відчуження цього права. Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного. Перш за все слід визначитись із юрисдикцією даного спору. Згідно зі статтею 33 Закону України "Про виконавче провадження" кілька відкритих виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника об'єднуються у зведене виконавче провадження. Ознаками для об'єднання (приєднання) виконавчих проваджень є наявність двох і більше відкритих проваджень щодо одного і того ж боржника про стягнення коштів. У зв'язку з цим у зведеному виконавчому провадженні можуть бути об'єднані виконавчі провадження щодо примусового виконання одного або різних видів виконавчих документів, у тому числі виданих судами однієї чи різних юрисдикцій. Визначаючи юрисдикцію даного позову з огляду на вчинення оскаржених позивачем дій у зведеному виконавчому провадженні з виконання ухвалених, в тому числі і в порядку адміністративного судочинства судових рішень та виконавчих документів, що видані іншими, ніж суд, органами, суд враховує, що всі справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності цих органів, прийнятих (вчинених, допущених) з метою виконання зведеного виконавчого провадження, у якому об'єднані виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих документів, виданих різними органами, у тому числі судами різних юрисдикцій, належать до юрисдикції адміністративних судів. Такі справи належать до юрисдикції адміністративних судів навіть у разі, коли у зведеному виконавчому провадженні відсутнє виконавче провадження з примусового виконання рішення адміністративного суду. Аналогічна позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року №3 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби" із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 21 травня 2012 року №5, від 14 вересня 2012 року №10 та від 30 вересня 2013 року №14. За таких обставин дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства і предметно підсудна окружному суду. Положеннями ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року № 606-XIV, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 606-XIV) визначено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Згідно із ст. 17 Закону № 606-XIV примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Статтями 6, 11 Закону № 606-XIV, встановлені гарантії дотримання прав учасників виконавчого провадження, а на державного виконавця покладено обов'язок неупереджено, своєчасно та повно вчиняти виконавчі дії. Статтею 11 цього Закону передбачено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Згідно із ст. 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону. Державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Відповідно до ст. 49 Закону № 606-XIV, виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема, у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Станом на час розгляду даної справи виконавчий документ боржником не виконано, що не спростовано сторонами. Державним виконавцем вживались заходи з примусового виконання виконавчого документу. При цьому встановлено, що у боржника відсутні кошти, нерухоме та рухоме майно, на які можливо звернути стягнення, але наявне майнове право - право довгострокової оренди земельної ділянки. Оскільки боржником не виконується в добровільному порядку виконавчий документ, державним виконавцем прийнято рішення про арешт і заборону відчуження майнового права - права довгострокової оренди земельної ділянки, переданої в оренду боржнику ДП "Слобожанське" на підставі договору оренди від 25.11.2003р., укладеного між Херсонською ОДА та ДП "Слобожанське", загальною площею 287 га. Оцінюючи правомірність цього рішення, суд враховує наступні норми законодавства. Відповідно до ч.3 ст. 11 Закону № 606-XIV, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження, зокрема, має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; залучати у встановленому порядку до провадження виконавчих дій понятих, працівників органів внутрішніх справ, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для оцінки майна - суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами. Згідно із ст.ст.32, 52 Закону № 606-XIV, заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб. Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Аналізуючи ці правові норми, суд приходить до висновку, що державний виконавець в ході здійснення заходів примусового виконання рішень має право звертати стягнення на майно боржника, в тому числі і на його майнові права; звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Порядок арешту та вилучення майна боржника визначений ст.57 Закону № 606-XIV, відповідно до якої арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем в тому числі і шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Такою постановою може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Обґрунтовуючи протиправність оскарженої постанови, позивач вважає, що державний виконавець відповідно до ст.ст. 11, 57 Закону № 606-XIV не має права накладати арешт на майнові права, а лише на майно. Суд вважає ці доводи позивача помилковими, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст.177, 190 Цивільного кодексу України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Тобто, майнові права як особливий об'єкт цивільних прав у розумінні цих правових норм є майном. Слід також зазначити, що Цивільний кодекс України не дає чіткого визначення поняття "майнові права". В той же час, таке визначення надає Закон України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" від 12 липня 2001 року № 2658-III, згідно із ст.3 якого майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги. Відповідно до ст.1 Закону України "Про оренду землі" від 6 жовтня 1998 року №161-XIV, оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Тобто, право оренди землі належить орендареві і це право є майновим, а тому на нього може бути звернуто стягнення відповідно до Закону України "Про виконавче провадження". У зв'язку з цим суд також звертає увагу на те, що за змістом ст.ст. 134-139 Земельного кодексу України, звернення стягнення на земельні ділянки або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) здійснюється державним виконавцем під час виконання рішень, що підлягають примусовому виконанню в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей підготовки до проведення та проведення земельних торгів, визначених цим Кодексом. Тобто, Земельним кодексом України передбачена можливість продажу на земельних торгах права оренди земельної ділянки в разі звернення державним виконавцем у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", стягнення на таке право. Таким чином, оскільки на майнові права може бути звернуто державним виконавцем стягнення, а процедура стягнення передбачає арешт її об'єкту, то оскаржена постанова про накладення арешту і заборону відчуження належного боржнику майнового права - права довгострокової оренди земельної ділянки є правомірною. З цього приводу суд також зазначає, що арешт накладено державним виконавцем у зведеному виконавчому провадженні, в якому перебувають видані судами різних юрисдикцій виконавчі документи про стягнення з боржника - ДП "Слобожанське" грошових коштів. Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Статтею 11 Закону № 606-XIV визначені права та обов'язки державних виконавців. Відповідно до цих правових норм державний виконавець, зокрема: зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії; здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка ратифікована Верховною Радою України згідно Закону України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), гарантує кожному при визначенні цивільних прав і обов'язків право на справедливий і відкритий судовий розгляд. Виходячи з положень вказаної статті складовою частиною системи справедливого судочинства є виконання рішень. Статті 6 та 13 Конвенції, а також стаття 1 Першого протоколу до Конвенції, також передбачають таке: "Кожен має право на... розгляд його справи упродовж розумного строку... судом,.... який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру...". "Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження". "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права... Кожний, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження." Згідно ст.17 Закону України від 23.02.2006 р. № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (справи "Юрій Миколайович Іванов проти України", "Горнсбі проти Греції", "Іммобільяре Саффі" проти Італії") виконання судових рішень розглядається як невід'ємна частина судового розгляду в розумінні ст. 6 Конвенції. Європейський суд неодноразово робив висновок, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Інакше це призводить до ситуації, несумісної з принципом верховенства права. Тобто, державний виконавець зобов'язаний вживати всіх можливих та ефективних заходів для забезпечення виконання судових рішень. З матеріалів справи видно, що державним виконавцем установлено відсутність у боржника - ДП "Слобожанське" грошових коштів та майна, на яке можливо звернути стягнення в межах зведеного виконавчого провадження, окрім майнового права у вигляді права довгострокової оренди земельної ділянки. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що накладення відповідачем оскарженою постановою арешту на майнове права позивача є за даних обставин виправданим заходом, спрямованим на реальне виконання судових рішень, що перебувають у відповідача на виконанні. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Цьому конституційному принципу кореспондують положення ст.2 КАС України, якими передбачено, що суб'єкти владних повноважень при прийнятті рішень, вчиненні дій або бездіяльності мають діяти: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до ч.ч. 1,2,4 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. З огляду на це є всі підстави вважати, що до повноважень державного виконавця належить вчинення такої виконавчої дії, як накладення арешту на майнове право боржника та оголошення заборони на його відчуження. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем спростовано доводи позивача, покладені в основу позову і доведено правомірність прийнятого ним рішення - постанови про накладення арешту на майнове право та заборону його відчуження, а тому позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

Результат розгляду: denied