Рішення адміністративного суду від 2014-03-21 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування їй, як працівнику культури, яка мешкає в сільській місцевості, пільг за спожитий природний газ та використану електроенергію відповідно до ч.5 ст. 29 Закону України «Про культуру» за період з 2011 року по 29.04.2013 року. Посилаючись на протиправність бездіяльності відповідача, позивач просила зобов'язати його нарахувати та виплатити дану пільгу та стягнути 1000 грн. моральної шкоди, завданої бездіяльністю відповідача. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечив, вказавши, що протягом періоду, про який йде мова у позові, позивач не мала право на отримання пільги, передбаченої ч.5 ст. 29 Закону України «Про культуру», оскільки сільська рада при наданні відповідних даних до УСЗН Баштанської райдержадміністрації керувалась положеннями Постанови Кабінету Міністрів України від 31.03.2003 року №426, які передбачали надання пільги, якщо розмір наданих пільг у грошовому еквіваленті разом із середньомісячним сукупним доходом пільговика за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу. Оскільки середньомісячний дохід позивача за вказаний період перевищував вказані величини, тому сільська рада не подавала до УСЗН дані про позивача як про особу, яка має право на пільги. Представник третьої особи - Управління соціального захисту населення Баштанської райдержадміністрації позов не підтримала, вказавши, що право даної категорії працівників має визначатись з врахуванням положень п.14 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року та Постанови Кабінету Міністрів України від 31.03.2003 року №426, які ставлять право на вказану пільгу в залежність від середньомісячного доходу пільговика. Вислухавши пояснення сторін та представника третьої особи, дослідивши наявні у справі докази, суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, вважає, заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з 01.02.2001 року працює на посаді директора Плющівського будинку культури та проживає в [ADDRESS]. Відповідно до ч.5 ст. 29 Закону України «Про культуру» [PERSON], як працівник комунального закладу культури, яка працює та проживає у сільській місцевості, має право на безоплатне користування житлом з опаленням і освітленням у межах установлених норм. Проте в період з 2011 року по 29.04.2013 року позивач послуги з газопостачання та електропостачання сплачує самостійно в повному обсязі, оскільки Плющівська сільська рада Баштанського району Миколаївської області не подавала відомості про позивача, як про особу, яка має право на дану пільгу, до Управління соціального захисту населення Баштанської райдержадміністрації. Відповідно до ч.5 ст. 29 Закону України «Про культуру» працівникам державних і комунальних закладів культури, педагогічним працівникам закладів освіти сфери культури, які працюють у сільській місцевості та селищах міського типу, а також пенсіонерам, які раніше працювали в державних та комунальних закладах культури, закладах освіти сфери культури у таких населених пунктах і проживають у них, держава забезпечує відповідно до законодавства безоплатне користування житлом з опаленням і освітленням у межах установлених норм. Позиція відповідача ґрунтується на тому, що порядок надання подібної пільги та гарантії визначається Постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.2003 року №426, яка передбачає надання пільги, якщо розмір наданих пільг у грошовому еквіваленті разом із середньомісячним сукупним доходом пільговика за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу. Тому, на думку відповідача, позивач середньомісячний дохід якої більший, аніж визначені у вказаному нормативному акті величини, - не має права на вказану пільгу. Щодо такої позиції відповідача суд вважає за необхідне вказати на наступне. Положення ч. 5 ст. 29 Закону України «Про культуру», які декларують право гарантії та пільги даної категорії працівників культури, діють з часу набрання чинності самим Законом України «Про культуру», тобто, з 12.01.2011 року. До цього діяли Основи законодавства України про культуру, частина 4 ст. 29 яких також передбачали пільги щодо безоплатного користування житлом, опаленням і освітленням. При цьому, ані Основи законодавства України про культуру, ані Закон України «Про культуру» взагалі не містять конкретних розмірів, порядку отримання вказаних пільг та гарантій, вони лише декларували таке право даної категорії пільговиків та вказували, що всі інші суттєві обставини мають визначатись законодавством. Тому порядок і механізм нарахування та отримання таких пільг та гарантій, їх розміри визначаються відповідними нормативними актами, які були прийняті у виконання вказаних законів. Порядок та механізм отримання вказаних гарантій та пільг визначені в Постанові Кабінету Міністрів України від 31.03.2003 року №426 та в Наказі Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства освіти і науки України, Міністерства охорони здоров'я України та Міністерства культури і туризму України від 13.09.2006 року №341/651/619/769 «Про затвердження Порядку забезпечення працівників бюджетних установ (закладів) безплатним користуванням житлом з опаленням і освітленням відповідно до пункту "ї" частини першої статті 77 Основ законодавства України про охорону здоров'я, частини п'ятої статті 29 Закону України "Про культуру", абзацу першого частини четвертої статті 57 Закону України "Про освіту"». При цьому, вказані підзаконні акти визначали порядок та механізм надання саме пільги, передбаченої ч.4 ст. 29 Основ законодавства України про культуру (оскільки в даних підзаконних актах містилось посилання саме на вказану норму), але Основи законодавства про культуру втратили чинність з 12.01.2011 року з набранням чинності Закону України «Про культуру». Незважаючи на це, дані норми підзаконних актів продовжували визначати порядок та механізм отримання гарантій та пільг, визначених вже Законом України «Про культуру», оскільки відповідно до прикінцевих положень Закону України «Про культуру» до приведення законів, інших нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом вони діють у частині, що не суперечить цьому Закону. При цьому, при конкуренції норм Постанови Кабінету Міністрів України та спільного наказу міністерств перевага мала надаватись саме положенням Постанови Кабінету Міністрів України від 31.03.2003 року №426, як акту вищого органу у системі органів виконавчої влади. Проте, з 11.01.2012 року Наказ Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства освіти і науки України, Міністерства охорони здоров'я України та Міністерства культури і туризму України від 13.09.2006 року №341/651/619/769 викладений в новій редакції та замість посилання на ч.4 ст. 29 Основ законодавства про культуру, вказано, що затверджений даним наказом Порядок визначає умови забезпечення безплатним користуванням житлом з опаленням і освітленням осіб, які мають таке право відповідно до ч.5 ст. 29 Закону України «Про культуру». При цьому, не було внесено аналогічних змін до Постанови Кабінету Міністрів України від 31.03.2003 року №426 щодо того, що вона поширює свою дію на надання гарантій та пільг, передбачених ч.5 ст. 29 Закону України «Про культуру». Тому з 11.01.2012 року порядок та механізм надання гарантій, передбачених ч.5 ст. 29 Закону України «Про культуру», регулюються Наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства освіти і науки України, Міністерства охорони здоров'я України та Міністерства культури і туризму України від 13.09.2006 року №341/651/619/769 та з цього часу відсутні достатні підстави застосовувати до даних правовідносин положення Постанови Кабінету Міністрів України від 31.03.2003 року №426. При цьому, положення Наказу Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства освіти і науки України, Міністерства охорони здоров'я України та Міністерства культури і туризму України від 13.09.2006 року №341/651/619/769 не містять обмежень щодо права пільговика на отримання відповідної гарантії та пільги в залежності від розміру його середньомісячного доходу. Відповідно до п. 3.2 -3.3, 4.1 Порядку забезпечення працівників бюджетних установ (закладів) безплатним користуванням житлом з опаленням і освітленням відповідно до пункту "ї" частини першої статті 77 Основ законодавства України про охорону здоров'я, частини п'ятої статті 29 Закону України "Про культуру", абзацу першого частини четвертої статті 57 Закону України "Про освіту", затвердженого Наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства освіти і науки України, Міністерства охорони здоров'я України та Міністерства культури і туризму України від 13.09.2006 року №341/651/619/769, бюджетні установи (заклади) ведуть персоніфікований облік працівників, які мають право на відповідні гарантії, та щомісячно надають інформацію про них головним розпорядникам коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення відповідно до постійного місця проживання працівників зазначених установ (закладів) за формою згідно з додатком. У разі ненадходження такої інформації розпорядники коштів не провадять розрахунки з підприємствами та організаціями, що надали послуги. Органи праці та соціального захисту населення як головні розпорядники коштів місцевих бюджетів, спрямованих на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення, відшкодовують підприємствам та організаціям - постачальникам послуг витрати за надані гарантії відповідним категоріям працівників установ (закладів) державної і комунальної форми власності та пенсіонерам. Особам, зазначеним у пункті 2 цього Порядку, гарантії надаються в межах норм, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.1996 року №879 «Про встановлення норм користування житлово-комунальними послугами громадянами, які мають пільги щодо їх оплати». Таким чином, з 11.01.2012 року відповідач безпідставно застосовував до спірних правовідносин положення Постанови Кабінету Міністрів України від 31.03.2003 року №426, а мав би відповідно до описаного вище Порядку надавати відповідні відомості головному розпоряднику коштів для проведення розрахунків з надавачами послуг. За такого - бездіяльність відповідача щодо цього є протиправною. При цьому, оскільки внаслідок ненадання відповідачем відповідних відомостей відповідно до п. 3.3 Порядку позивач втратила право на сплату частини отриманих нею послуг головним розпорядником коштів на користь постачальників послуг - вказані суми має розрахувати та сплатити позивачу безпосередньо відповідач, як завдану шкоду відповідно до ст. 1173 ЦК України. Тому слід визнати протиправною бездіяльність Плющівської сільської ради Баштанського району Миколаївської області щодо незабезпечення [PERSON], як працівнику закладу культури, яка працює та проживає у сільській місцевості, безоплатним користуванням житлом з опаленням і освітленням у межах установлених норм за період з 11.01.2012 року по 29.04.2013 року включно та слід зобов'язати відповідача розрахувати та виплатити позивачу вказані пільги та гарантії за період з 11.01.2012 року по 29.04.2013 року включно в межах норм, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.1996 року №879. Суд визнає також необґрунтованим і посилання третьої особи Управління соціального захисту населення Баштанської райдержадміністрації на необхідність застосування до спірних правовідносин п. 14 Постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року, оскільки вказана норма була нечинною постановами Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.01.2010 року, Київського апеляційного адміністративного суду від 21.10.2010 року, які залишені без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18.05.2011 року. Що ж стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 1000 моральної шкоди, завданої бездіяльністю відповідача, то суд виходить з наступного. Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються у випадках, коли таке відшкодування прямо передбачено Конституцією України чи іншими законами, що регулюють конкретні правовідносини. При цьому, ані Закон України «Про культуру», ані Наказ Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства освіти і науки України, Міністерства охорони здоров'я України та Міністерства культури і туризму України від 13.09.2006 року №341/651/619/769, які регулюють спірні правовідносини, не передбачають можливість відшкодування моральної шкоди. За такого, підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача 1000 грн. моральної шкоди немає. На підставі викладеного, ч.5 ст. 29 Закону України «Про культуру», Наказу Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства освіти і науки України, Міністерства охорони здоров'я України та Міністерства культури і туризму України від 13.09.2006 року №341/651/619/769 «Про затвердження Порядку забезпечення працівників бюджетних установ (закладів) безплатним користуванням житлом з опаленням і освітленням відповідно до пункту "ї" частини першої статті 77 Основ законодавства України про охорону здоров'я, частини п'ятої статті 29 Закону України "Про культуру", абзацу першого частини четвертої статті 57 Закону України "Про освіту"»,

Результат розгляду: partial