Рішення адміністративного суду від 2014-02-17 00:00:00+02

25 листопада 2013 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Луганського окружного адміністративного суду з позовом до Комунального підприємства «Білокуракинське районне бюро технічної інвентаризації» (далі - БТІ, відповідач № 1), Реєстраційної служби Білокуракинського районного управління юстиції у Луганській області (далі - Реєстраційна служба, відповідач № 2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - [PERSON], в якому просила визнати незаконним і скасувати рішення від 15.12.2009 відповідача № 1 про реєстрацію в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно права приватної власності на споруду ангара за адресою: [ADDRESS], на ім'я [PERSON], оскільки заява [PERSON] не була оформлена належним чином (не була підписана); визнати незаконними дії відповідача № 1, що полягають у поновленні реєстрації в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно права приватної власності на споруду ангара за адресою: [ADDRESS], на ім'я [PERSON] на підставі ухвали апеляційного суду Луганської області від 15.08.2012, оскільки [PERSON] на той час уже не був власником даної споруди ангара; зобов'язати відповідача № 2 внести запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про відсутність права власності на споруду ангара за адресою: [ADDRESS] (закрити розділ реєстру про право власності на ім'я [PERSON]). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає наступне. [INFO] помер її чоловік - [PERSON] На час смерті він був власником майнового сертифіката КСП «Шлях Леніна», позивач є єдиною спадкоємицею за заповітом [PERSON] щодо майнового паю, як члена колишнього КСП «Шлях Леніна». Її чоловік так і не отримав у натурі майно, що залишилось після ліквідації КСП «Шлях Леніна». Але це нерухоме майно збереглося, зокрема, це - споруда ангара за адресою: [ADDRESS]. Позивач посилається, що цей ангар був побудований КСП «Шлях Леніна», але пізніше перебував у володінні СТОВ «Надія», а потім цим майном безпідставно заволодів [PERSON] Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 16.11.2009 було задоволено позовні вимоги [PERSON] до СТОВ «Надія» про визнання права власності на рухоме і нерухоме майно. Але ухвалою апеляційного суду Луганської області від 22.02.2010 було скасовано рішення суду першої інстанції як незаконне. Надалі в задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено, рішення суду набрало законної сили. Не дивлячись на припинення чинності рішення суду про визнання права власності [PERSON] на споруду ангара, [PERSON] встиг оформити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно через БТІ на себе право власності на вказану споруду ангара та видає себе за її власника, що є незаконним. За життя чоловіка позивач, як його представник, звернулася до Білокуракинського районного суду Луганської області з заявою про поворот виконання рішення суду і просила БТІ скасувати державну реєстрацію права власності на споруду ангара. Суд першої інстанції задовольнив її вимоги, на підставі чого позивач звернулася до БТІ з заявою про скасування запису про право власності [PERSON] Заяву було задоволено та здійснено закриття розділу Реєстру про право власності у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно - ангар, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], згідно з якою власник вищезазначеної будівлі відсутній. Однак, ухвалою апеляційного суду Луганської області було скасовано ухвалу Білокуракинського районного суду Луганської області від 11.06.2012 про поворот виконання рішення суду. Позивач зазначає, що вона тривалий час не занала про поновлення запису про право власності на споруду ангару за [PERSON] в Державному реєстрі прав. У серпні 2013 року вона звернулася до Реєстраційної служби з заявою про скасування державної реєстрації права власності на вказану споруду ангару за [PERSON] На свою заяву позивач отримала відповідь від БТІ про те, що скасувати реєстраційний запис державний реєстратор самостійно не може, це можливо лише за рішенням суду. Тому позивач змушена звернутися з даним позовом до суду. В ході судового розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги, просить: визнати незаконним і скасувати рішення від 15.12.2009 відповідача 1 - Комунального підприємства «Білокуракинське районне бюро технічної інвентаризації» про реєстрацію в Реєстрі прав власності на нерухоме майно права приватної власності на споруду ангара за адресою: [ADDRESS], на ім'я [PERSON], оскільки заява [PERSON] не була оформлена належним чином (не була підписана); визнати незаконними дії відповідача 1 - Комунального підприємства «Білокуракинське районне бюро технічної інвентаризації», що полягають у поновленні реєстрації в Реєстрі прав власності на нерухоме майно права приватної власності на споруду ангара за адресою: [ADDRESS], на ім'я [PERSON] на підставі ухвали апеляційного суду Луганської області від 15.08.2012, оскільки [PERSON] на той час уже не був власником даної споруди ангара; зобов'язати відповідача 2 - Реєстраційну службу Булокуракинського районного управління юстиції у Луганській області внести запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про відсутність права власності на споруду ангара за адресою: [ADDRESS] (закрити розділ реєстру про право власності на ім'я [PERSON]). У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі, надали суду пояснення, аналогічні викладеному в позові, просили задовольнити позов. Представник відповідача № 1 у судове засідання не прибув, до його початку надав суду заяву про розгляд справи без його участі та письмові заеречення проти позову, в яких посилається на наступне. У провадженні Луганського окружного адміністративного суду знаходиться справа між тими ж сторонами та з того ж самого спору, та у відповідності до пункту 5 частини 3 статті 108 КАС України позовна заява повертається позивачу. Щодо твердження позивача про відсутність на заяві про реєстрацію права власності підпису [PERSON], то це є лише технічною помилкою. Заява була складена у відповідності до встановлених вимог, також було надано всі необхідні документи для реєстрації права власності. Відповідач № 1 просить повернути позовну заяву без розгляду, а в випадку її неповернення - розглянути справу на розсуд суду. Представник відповідача № 2 в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував з наступних підстав. 13.08.2013 та 19.08.2013 позивач звернулася до відповідача з заявою, оформленою на підставі норм Закону України «Про звернення громадян». 15.08.2013 за № С-4-02.1/02.1 та 19.08.2013 за № с-4/1-02 їй було надано відповідь, згідно якої надано роз'яснення стосовно необхідних документів та порядку проведення реєстрації скасування державної реєстрації прав або скасування записів Державного реєстру прав в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідач зазначає, що внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування записів Державного реєстру прав можливе лише за наявності відповідних реєстраційних записів у Державному реєстрі речових прав. Норми Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 № 703, стосуються скасування державної реєстрації прав або скасування записів в нині діючому Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Що стосується скасування відомостей в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, то така можливість чинним законодавством не передбачена. Пояснив, що інформація про право власності [PERSON] на вказаний ангар до нині діючого Державного реєстру прав не вносилася. Також відповідач повідомляє, що позивачем до реєстраційної служби заява встановленої форми, яка визначена наказом Міністерства юстиції України від 17.04.2012 № 595/5 «Про впорядкування відносин, пов'язаних із державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» надана не була та не зареєстрована в базі даних про реєстрацію заяв та запитів, відповідно, рішення про відмову в скасуванні державної реєстрації прав державним реєстратором не надавалось. На підставі викладеного відповідач № 2 просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Третя особа та її представник у судовому засіданні проти позовних вимог заперечували, вважають, що права та інтереси позивача не порушено, оскільки споруда ангара не входить до переліку майна, що знаходиться у спільній частковій власності членів колишнього КСП «Шлях Леніна». [PERSON] вважає, що правомірно володіє майном у вигляді ангару, доводи позивача про поновлення реєстрації права власності на ангар у Реєстрі прав власності на нерухоме майно він вважає безпідставними, оскільки в матеріалах інвентарної справи відсутні будь-які рішення про таке поновлення, крім того, вважає, що позивачем було пропущено строк звернення до суду з позовом. На підставі викладеного третя особа та її представник просили відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення сторін та третьої особи, дослідивши письмові докази, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 69-72 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов наступного. Судом установлено, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом (арк. справи 15). Згідно зі вказаним свідоцтвом спадщина складається з майнового паю розміром 3796 грн., що становить 0,25% від загальної вартості майна пайового фонду підприємства станом на 25 січня 2000 року в сумі 1509000 грн. та нарахованими дивідендами, що знаходяться в колективному сільського господарському підприємстві «Шлях Леніна», с. Олексіївка, Білокуракинського району, Луганської області і належить гр. [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серія ЛУ № 08982, виданого Олексіївською сільською радою Білокуракинського району 21 червня 2006 року за № 99. Згідно зі свідоцтвом про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновим сертифікатом) серії ЛУ № 089871, [PERSON] має право на пайовий фонд майна КСП «Шлях Леніна», загальна частка майна позивача становить 3796 грн., або 0,25 відсотків (арк. справи 14). Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 16.11.2009 у справі № 2-386 за позовом [PERSON] до СТОВ «Надія» про визнання права власності на рухоме і нерухоме майно було визнано дійсним договір купівлі-продажу, укладений 17.04.2007 між СТОВ «Надія» та [PERSON], визнано право власності за [PERSON] на споруду ангару 2003 року та ворохоочищувальну машину ОВС-25 (арк. справи 102-103). На підставі заяви [PERSON] та вказаного рішення суду реєстратором КП «Білокуракинське РБТІ» прийнято рішення від 15.12.2009 про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на будівлю ангару, що розташована за адресою: [ADDRESS] (арк. справи 99, 104). Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно було зареєстровано право власності на ангар за адресою: [ADDRESS], за [PERSON] (арк. справи 105). У подальшому ухвалою апеляційного суду Луганської області від 22.02.2010 рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 16.11.2009 за позовом [PERSON] до СТОВ «Надія» про визнання права власності на рухоме і нерухоме майно скасовано, справу передано на новий розгляд до того ж суду в іншому складі (арк. справи 16). Рішенням Білокуракинського районного суду Луганської області від 06.05.2011 у справі за позом [PERSON] до СТОВ «Надія» про визнання права власності на рухоме і нерухоме майно, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], СТОВ «Надія» про визнання права власності на 97,87% споруди ангару, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], за позовом [PERSON] до [PERSON] та СТОВ «Надія» про визнання права власності на 2,13% споруди ангару та ворохоочищувальну машину ОВС-25, що є устаткуванням ангіру, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до СТОВ «Надія» про визнання права власності на рухоме і нерухоме майно, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], СТОВ «Надія» про визнання права власності на 97,87% споруди ангару, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] та СТОВ «Надія» про визнання права власності на 2,13% споруди ангару та ворохоочищувальну машину ОВС-25, що є устаткуванням ангару, відмовлено (арк. справи 17-21). Ухвалою апеляційного суду Луганської області від 20.09.2011 рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 06.05.2011 залишено без змін (арк. справи 10-12). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 11.01.2012 рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 06.05.2011 та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 20.09.2011 залишено без змін (арк. справи 154-155). Ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області від 11.06.2012 було допущено поворот виконання рішення Білокуракинського районного суду Луганської області від 16.11.2009, однак, ухвалою апеляційного суду Луганської області ухвалу Білокуракинського районного суду Луганської області від 15.08.2012 було скасовано, в задоволенні заяви [PERSON] про поворот виконання рішення суду - відмовлено (арк. справи 23). Згідно з інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.09.2012 в Реєстрі міститься запис про право приватної власності [PERSON] на ангар за адресою: [ADDRESS] (арк. справи 111). 13.08.2013 та 19.08.2013 позивач звернулася до Реєстраційної служби Білокуракинського районного управління юстиції у Луганській області з заявами про скасування реєстрації прав на нерухоме майно - споруду ангара за адресою: [ADDRESS], на ім'я [PERSON], листами від 15.08.2013 № С-4-02.1/02.1 та від 19.08.2013 № С-4/1-02.1 відповідачем було надано позивачу відповіді, якими надано роз'ясненення стосовно необхідних документів та порядку проведення реєстрації скасування державної реєстрації прав або скасування записів Державного реєстру прав (арк. справи 71-82). При вирішенні спору по суті суд керується наступним. Завданням адміністративного судочинства є захист прав та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, їхніх посадових і службових осіб при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства (частина 1 статті 2 КАС України). Відповідно до частини 2 статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Спеціальним законом, що визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, та їх обтяжень є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV (далі - Закон № 1952). Згідно з частиною 13 статті 15 Закону № 1952 Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень встановлює Кабінет Міністрів України. Такий порядок затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (далі - Порядок № 703). Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що передбачено абзацом 2 частини 1 статті 2 Закону № 1952. Згідно з частиною 1 статті 3 Закону № 1952 державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Відповідно до частини 3 статті 3 Закону № 1952 права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав, що встановлено частиною 4 статті 3 Закону № 1952. Відповідно до частини 1 статті 6 Закону № 1952 систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку. Пунктами 1, 5 частини 1 статті 8 Закону № 1952 визначено, що до повноважень органу державної реєстрації прав належить проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень або відмова у їх реєстрації; здійснення інших повноважень, передбачених цим Законом та іншими законами України. Пунктами 1, 2, 9 частини 2 статті 9 Закону № 1952 встановлено, що державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав; 2) приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав; 9) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України. На час прийняття реєстратором КП «Білокуракинське районне бюро технічної інвентаризації» рішення про реєстрацію права власності на будівлю ангару за адресою: [ADDRESS], на ім'я [PERSON] діяло Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (далі - Тимчасове положення). Пунктом 1.2 Тимчасового положення встановлено, що державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також права власності на об'єкти незавершеного будівництва шляхом внесення відповідного запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Згідно з пунктом 1.4 Тимчасового положення обов'язковій державній реєстрації підлягали речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме, зокрема: право власності на нерухоме майно. Пункт 1.3 Тимчасового положення встановлював, що державна реєстрація прав проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць, обслуговування на території яких здійснюється БТІ, створеними до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Відповідно до пункту 3.10 Тимчасового положення одночасно з прийняттям рішення про державну реєстрацію прав реєстратор БТІ вносить записи до відповідного розділу Реєстру прав. Після внесення запису до відповідного розділу Реєстру прав реєстратор БТІ видає витяг про державну реєстрацію прав, який є невід'ємною частиною правовстановлювального документа, а у разі проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно на правовстановлювальному документі також робить відмітку (штамп) про державну реєстрацію прав за формою, визначеною у додатку 8 (пункт 3.11 Тимчасового положення). Пункт 1.8 Тимчасового положення передбачав, що реєстр прав власності на нерухоме майно (далі - Реєстр прав) є єдиною державною інформаційною системою, що містить відомості про зареєстровані права, суб'єктів прав, об'єкти нерухомого майна та незавершеного будівництва (далі - об'єкти, права щодо яких підлягають державній реєстрації), правовстановлювальні документи та документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію права власності на об'єкт незавершеного будівництва, що встановлювалось. Відповідно до пункту 1.12 Тимчасового положення прямий доступ до Реєстру прав мають БТІ, створені до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» та підключені до Реєстру прав у межах визначених територій адміністративно-територіальних одиниць на підставі укладених договорів з Адміністратором Реєстру прав. Згідно з пунктом 6.1. Тимчасового положення було передбачено, що на кожний об'єкт, права щодо якого підлягають державній реєстрації та право власності на який заявлено вперше, реєстратором БТІ відкриваються відповідний розділ Реєстру прав та реєстраційна справа. Згідно з пунктом 6.2 Тимчасового положення розділ Реєстру прав складається з трьох частин, які містять записи про об'єкт, права щодо якого підлягають державній реєстрації; право власності на об'єкт, права щодо якого підлягають державній реєстрації, та суб'єкта (суб'єктів) цього права; інші речові права на нерухоме майно та суб'єкта (суб'єктів) цих прав. Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 Тимчасового положення для проведення державної реєстрації виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно власник (власники), інший правонабувач (правонабувачі) або уповноважена ним (ними) особа подає реєстратору БТІ заяву про державну реєстрацію прав за формою, визначеною у додатку 1. Заява про державну реєстрацію прав подається реєстратору того БТІ, яке здійснює свою діяльність відповідно до договору з Адміністратором Реєстру прав на території адміністративно-територіальної одиниці, на якій розташований об'єкт, права щодо якого підлягають державній реєстрації. До заяви про державну реєстрацію прав додаються правовстановлювальні документи (додаток 2), їх нотаріально засвідчені копії, документи, що підтверджують оплату за проведення державної реєстрації прав та видачу витягу про державну реєстрацію прав, а також інші документи, визначені Положенням. Відповідальність за достовірність та повноту інформації у заяві про державну реєстрацію прав та доданих документах несе(уть) заявник (заявники). Згідно з пунктом 3.4 Тимчасового положення за результатом розгляду заяви про державну реєстрацію прав реєстратор БТІ приймає рішення про державну реєстрацію прав або відмову в ній. Відповідно до пункту 3.5 Тимчасового положення реєстратор БТІ відмовляє у проведенні державної реєстрації прав, якщо: заявлене право не є таким, що підлягає державній реєстрації відповідно до Положення; із заявою про державну реєстрацію прав звернулась особа (особи), яка не може бути заявником відповідно до Положення; об'єкт, права щодо якого підлягають державній реєстрації, розташований у межах території, на якій свою діяльність здійснює інше БТІ відповідно до договору з Адміністратором Реєстру прав; подані документи не відповідають вимогам, установленим Положенням та іншими нормативно-правовими актами, або не дають змоги установити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства; заявлене право вже зареєстроване; не проведено технічну інвентаризацію об'єкта, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або вона проведена не тим БТІ, що здійснює свою діяльність на території, у межах якої розташований такий об'єкт; право власності та інші речові права на нерухоме майно виникли на підставі правочинів за наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відомостей про накладення заборони та/або арешту нерухомого майна, що підтверджується відповідним витягом; право власності на нерухоме майно, що перебуває у податковій заставі, виникло з порушенням встановленого порядку відчуження; відчуження або інше визначення юридичної долі об'єкта, права щодо якого підлягають державній реєстрації, у випадках, встановлених нормативно-правовими актами, відбулося без отримання витягу з Реєстру прав або строк його дії закінчився; у тридцятиденний строк з моменту надіслання рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав заявником (заявниками) не усунено обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав. Як установлено судом, [PERSON] було надано реєстратору БТІ заяву про реєстрацію права власності та всі необхідні документи, в тому числі рішення суду, що набрало законної сили. [PERSON] було оплачено відповідні послуги, пов'язані з проведенням державної реєстрації, що підтверджується квитанцією. Та обставина, що на заяві [PERSON] відсутній підпис, не може бути підставою для скасування рішення реєстратора БТІ, оскільки [PERSON] підтвердив, що ним були вчинені дії, спрямовані на реєстрацію права власності на нерухоме майно. Підстав для відмови в проведенні державної реєстрації прав, передбачених пунктом 3.5 Тимчасового положення, як реєстратором БТІ, так і судом не встановлено, тому суд вважає, що при прийнятті рішення від 15.12.2009 про державну реєстрацію прав КП «Білокуракинське районне бюро технічної інвентаризації» діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені законом. Відповідно до пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 11 лютого 2010 року № 1878-VI, який набрав чинності з 01 січня 2013 року, державна реєстрація в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державному реєстрі іпотек, надання інформації із зазначених реєстрів здійснюються до 1 січня 2013 року. Державний реєстратор, нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону № 1952, починаючи з 1 січня 2013 року мають доступ до Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек і використовують під час проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень реєстраційні дані зазначених реєстрів. Порядок використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно з положеннями пунктів 92, 93 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, під час розгляду заяви про державну реєстрацію, відповідно до якої державну реєстрацію прав у Державному реєстрі прав заявлено вперше, державний реєстратор використовує дані Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна для цілей справляння державного мита та/або перенесення записів про обтяження речових прав на нерухоме майно під час проведення державної реєстрації права власності або іншого речового права на таке майно. Державний реєстратор встановлює наявність (відсутність) записів про: 1) державну реєстрацію права власності або іншого речового права на нерухоме майно у Реєстрі прав власності на нерухоме майно; 2) обтяження нерухомого майна іпотекою в Державному реєстрі іпотек; 3) обтяження речових прав на нерухоме майно в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна; 4) обтяження податковою заставою речових прав на нерухоме майно у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, порядок доступу до якого встановлює Мін'юст. Аналіз наведених вище правових норм зумовлює висновок, що починаючи з 01 січня 2013 року суб'єкти владних повноважень, до компетенції яких належить державна реєстрація прав на нерухоме майно, не повноважні вносити будь-які зміни або доповнення до Реєстру прав власності на нерухоме майно, проте використовують ці дані під час проведення державної реєстрації прав в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Не повноважні вносити зміни та доповнення до Реєстру прав і посадові особи бюро технічної інвентаризації. Порядок ведення Державного реєстру прав на нерухоме майно затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141 (далі - Порядок № 1141). Частиною 2 статті 26 Закону № 1952 встановлено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Згідно з пунктом 41 Порядку № 1141 державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав. Внесення записів про скасування державної реєстрації прав здійснюється державним реєстратором за заявою, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Мін'юст. У результаті внесення записів про скасування державної реєстрації прав у відповідному розділі Державного реєстру прав державний реєстратор робить відмітку про скасування державної реєстрації прав. У разі коли внесення записів про скасування державної реєстрації прав здійснюється щодо державної реєстрації переходу чи припинення речових прав, державний реєстратор робить відмітку про скасування державної реєстрації прав та поновлює записи про речові права на нерухоме майно, обтяження таких прав, що існували до проведення державної реєстрації прав. Порядок прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно затверджений наказом Міністерства юстиції України від 12 грудня 2011 року № 3502/5 (далі - Порядок № 3502/5). Цей Порядок визначає процедуру прийняття і розгляду заяв щодо внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, перелік документів, необхідних для внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав, права та обов'язки суб'єктів, що є учасниками зазначеної процедури. Пунктом 1.2 Порядку № 3502/5 встановлено, що у разі внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав заінтересованою особою у разі внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав є особа, в інтересах якої на підставі рішення суду скасовано рішення державного реєстратора прав. Відповідно до пункту 1.3 Порядку № 3502/5 рішення щодо внесення записів про скасування державної реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав приймає державний реєстратор прав на нерухоме майно, яке оформлює за допомогою Державного реєстру прав. Судом установлено, що інформація про державну реєстрацію прав на ангар за адресою: [ADDRESS], за [PERSON] до нині діючого Державного реєстру прав не вносилася. Судом не скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав. Таким чином, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідача № 2 внести запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про відсутність права власності на споруду ангара за адресою: [ADDRESS] (закрити розділ реєстру про право власності на ім'я [PERSON]). Стосовно позовних вимог про визнання незаконними дій КП «Білокуракинське районне бюро технічної інвентаризації», що полягають у поновленні реєстрації в Реєстрі прав власності на нерухоме майно права власності на споруду ангара за [PERSON] суд зазначає наступне. Вчинення дій суб'єктом владних повноважень є способом реалізації наданої суб'єкту владних повноважень компетенції. Здійснення дії являє собою процес реалізації наданих законом функцій суб'єкту владних повноважень. Самі по собі дії не тягнуть за собою будь-яких правових наслідків для особи. Правові наслідки для позивача несуть акти індивідуальної дії, зокрема, рішення реєстратора. Саме вони мають вплив на його права та інтереси. Виходячи із завдань Кодексу адміністративного судочинства України, як то захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, судовий захист права може бути здійснений лише за умови наявності порушення для фізичної особи прав (чи інтересів). Крім того, при вирішенні спору суд виходить з наступного. Згідно зі свідоцтвом про право власності на майновий пай члена КСП частка пайового фонду позивача визначена в розмірі 3796 грн., або 0,25%, тобто, вказана частка визначена в грошовій формі та не виділена в натурі. В ухвалі апеляційного суду Луганської області від 20.09.2011 вказано, що в судовому засіданні не було встановлено того, що спірне майно, а саме: споруда ангару та ворохоочищувальна машина ОВС-25 були включені до пайового фонду КСП «Шлях Леніна» та це майно підлягає розпаюванню та передачі у власність [PERSON] та [PERSON] Судом зроблено висновок, що право [PERSON] на отримання частки майна, що знаходиться у спільній сумісній власності, не порушене. Відповідно до частини 1 статті 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Свою зацікавленість з даного питання позивач обґрунтовує тим, що вона є спадкоємцем після смерті свого чоловіка та має право на майновий пай, а вказаний ангар має відноситися до майна колишнього КСП «Шлях Леніна» та підлягає розподілу між співвласниками. Зважаючи на обставини, встановлені вищенаведеним судовим рішенням, яке набрало законної сили, а також беручи до уваги ту обставину, що при розгляді даної справи позивачем також не надано суду будь-яких доказів, які б свідчили про включення ангару за адресою: [ADDRESS], до пайового фонду КСП «Шлях Леніна», суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню через відсутність порушень прав позивача, а обраний позивачем спосіб поновлення, на його думку, порушеного права не відповідає об'єкту порушеного права. Щодо посилань третьої особи на порушення позивачем строку звернення до суду слід зазначити наступне. Відповідно до частин 1, 2 статті 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Судом установлено, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом, до складу якого входить майновий пай, позивач отримала 27.06.2013. В цей же день їй було видано свідоцтво про право власності на майновий пай. Тобто, лише з цього часу вона отримала право на частку пайового фонду майна КСП «Шлях Леніна». 13.08.2013 та 19.08.2013 позивач звернулася до Реєстраційної служби Білокуракинського районного управління юстиції у Луганській області з заявами про скасування реєстрації прав на нерухоме майно на ім'я [PERSON], листами від 15.08.2013 та від 19.08.2013 відповідачем було надано позивачу відповіді. До суду позивач звернулася з позовом 26.11.2013, тобто, в межах строку, встановленого статтею 99 КАС України. Відповідно до частини 1 статті 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Результат розгляду: denied