Рішення адміністративного суду від 2014-02-05 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати рішення виконавчого комітету Хотинської міської ради 6 скликання від 20 липня 2011 року № 127/7 стосовно визнання за [PERSON] права власності на 1/2 житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] Відповідно до постанови Хотинського районного суду Чернівецької області від 12.08.2013 року вказаний позов задоволено, а саме: визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Хотинської міської ради 6-го скликання № 127/7 від 20 липня 2011 року в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 житлового будинку, розташованого в [ADDRESS]. Не погоджуючись із вказаною постановою суду першої інстанції, [PERSON] подала апеляційну скаргу з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим, апелянт просить скасувати постанову та прийняти нову постанову, якою повністю відмовити в задоволенні позовних вимог. На адресу суду від апелянта та представника відповідача надійшли заяви про розгляд справи в порядку письмового провадження. Позивач в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а постанова суду першої інстанції скасувати, виходячи з наступного. Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, [PERSON] звернулась до Хотинської міської ради Чернівецької області з проханням про визнання за нею права власності на 1/2 всього житлового будинку та господарських споруд, розташованих в [ADDRESS]. За результатами розгляду вказаної заяви відповідач прийняв рішення № 127/7 від 20 липня 2011 року, яким було визнано за [PERSON] право власності на 1/2 житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] Однак, позивач вважаючи зазначене рішення таким, що не відповідає діючому законодавству і обмежує права позивача, як спадкоємця звернувся до суду. Суд першої інстанції задовольняючи позов, виходив з того, що добудоване самовільно нерухоме спірне майно розташоване по [ADDRESS] не є об'єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу. Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується, виходячи з наступного. Відповідно до рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 14 липня 2011 року було встановлено, що 1/2 частина будинковолодіння [ADDRESS] належить апелянту, право власності на 1/6 частину будинковолодіння [ADDRESS] визнано за кожним спадкоємцем [PERSON], [PERSON] та позивачем - [PERSON] (згідно витягу з реєстру про державну реєстрацію прав від 03.08.2011 року). Таким чином, спір щодо права власності вже був вирішений зазначеним судовим рішенням, яким було встановлено поділ часток у праві власності на будинковолодіння [ADDRESS] Отже, у виконавчого комітету Хотинської міської ради були підстави для прийняття оскарженого рішення. Частиною 2 статті 120 Земельного кодексу України, передбачено, що якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Таким чином, твердження позивача та висновки суду першої інстанції про те, що спірне нерухоме майно добудоване самовільно не є об'єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу є необґрунтованими, оскільки, вказаним вище рішення суду здійснений поділ часток у праві власності на спірне майно та визнано право власності апелянта на 1/2 частку спірного будинку. Отже, відповідач приймаючи оскаржене рішення діяв в межах повноважень, передбачених законодавством України, не порушуючи при цьому прав, свобод та інтересів позивача. На підставі викладеного, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним обставинам та зібраним по справі доказам, не правильно застосував норми процесуального та матеріального права, у зв'язку із чим, ухвалив рішення, яке підлягає скасуванню. Відповідно до статті 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Результат розгляду: denied