Рішення адміністративного суду від 2014-01-23 00:00:00+02

01.08.2005 р. позивач звернувся до суду з позовом до Другого відділу Державної виконавчої служби Приморського районного управління юстиції м. Одеси, Головного управління Державного Казначейства України в Одеській області про стягнення заподіяної майнової та моральної шкоди. В ході розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та просить визнати незаконними дії ВДВС Жовтневого районного управління юстиції в Одеській області з продажу його майна - 451/2000 частин квартири [ADDRESS]; визнати недійсним акт від 26.01.2001 р. ВДВС Жовтневого районного управління юстиції м. Одеса про проведення прилюдних торгів з продажу 451/2000 частин квартири [ADDRESS] [PERSON]; стягнути з держави в особі Головного управління державного казначейства України в Одеській області на його користь майнову шкоду у розмірі 12 200 гривень; моральну шкоду у розмірі 20 000 гривень; суму сплаченого держмита у розмірі 122 гривень. Оскільки відбував покарання до січня 2004 року, то просив поновити йому строк звернення до суду. При цьому посилається на те, що 25.04.2001 року Ленінським районним судом м. Одеси його було засуджено до позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке йому належало на праві власності. Йому на праві власності належало 451/2000 частини у квартирі [ADDRESS]. Вирок суду набрав чинності 04.05.2001 р. та його було направлено для відбуття покарання в ОВК-14, де він знаходився до січня 2014 р. 01.09.2001 р. набрав чинності Кримінальний кодекс України від 05.04.2001 р., норми якого вже не передбачали за скоєння злочину, за який він відбув покарання такий вид відповідальності як конфіскація майна. Пунктом 8 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Кримінального кодексу України від 05.04.2001 р. визначено, - не приводити у виконання вироки судів в частині конфіскації майна і стягнення штрафу, якщо до набрання чинності цим Кодексом конфісковане майно не було вилучене і реалізоване, а штраф не був стягнутий у разі, якщо за даний злочин цим Кодексом конфіскація майна і накладення штрафу не передбачені. До набрання чинності КК України - 01.09.2001 р. його майно, яке підлягало конфіскації не було реалізовано. Протиправні дії державного виконавця полягають в ініціюванні проведення прилюдних торгів на виконання виконавчого листа про конфіскацію його майна, виданого на виконання вироку Ленінського районного суду м. Одеси від 25.04.2001 р., на яких 15.10.2001 р. за ціною 12 000 гривень було реалізовано у примусовому порядку 451/2000 частин квартири [ADDRESS], та у затвердженні результатів цих торгів актом, який був складений 26.10.2001 р. за наявності, встановленої законом заборони, вчиняти такі дії. Також просить стягнути на його користь завдану йому майнову шкоду у розмірі 12 200 гривень та моральну шкоду оцінює у розмірі 20 000 гривень. Оскільки він відбував покарання до січня 2004 року, то просить поновити йому строк позовної давності. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Представники відповідачів Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції та Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області в судовому засіданні позов не визнали, вважають його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Представник прокуратури Приморського району м. Одеси вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлений належним чином. Третю особу - спеціалізоване державне підприємство „Укрспецюст" Міністерства юстиції України ліквідовано. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно вироку Ленінського районного суду м. Одеси від 25.04.2001 року позивача було засуджено за ст.ст. 81 ч. 3; 140 ч. 3, ст. 17,81 ч.3 КК України та йому було призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна. Даний вирок набрав чинності 04.05.2001 року. На підставі даного вироку Ленінським районним судом м. Одеси 14.05.2001 р. був виданий виконавчий лист про конфіскацію всього належного позивачу майна. (а.с. 15, 310-317) Згідно свідоцтва про право власності на житло від 27 грудня 1995 року позивачу належало житло - 451/2000 частини у квартирі [ADDRESS]. (а.с.11) Постановою ВДВС Жовтневого районного управління юстиції від 12.07.2001р. на виконання виконавчого листа №1-103, виданого 14.05.2001р. Ленінським райсудом м. Одеси про конфіскацію майна [PERSON], було накладено арешт на власність позивача -451/2000 частини квартири [ADDRESS]. (а.с.8) З 01.09.2001 року почав діяти новий КК України, який скасував покарання у вигляді застосування конфіскації майна за злочини, за які було засуджено позивача. Розділом 2 п.8 Прикінцевих та перехідних положень КК України передбачено не приводити у виконання вироки суддів в частині конфіскації майна, якщо до набрання чинності цим кодексом конфісковане майно не було вилучене і реалізоване у разі, якщо за даний злочин цим кодексом конфіскація майно не передбачена. В супереч цьому, 15 жовтня 2001 року Одеською філією державного спеціалізованого підприємства „Укрспецюст" з прилюдних торгів було продано належні позивачу 451/2000 частини квартири [ADDRESS] за 12 200 гривень. Про здійснення продажу старшим державним виконавцем Крицькою В.А. було складено акт від 26.10.2001 року. (а.с.10,14) Оскільки до набрання чинності КК України 01.09.2001року майно позивача, яке підлягало конфіскації, не було реалізоване, тому вирок в частині конфіскації майна не підлягав виконанню, отже діями ВДВС Жовтневого районного управління юстиції м. Одеси були порушені вимоги закону, щодо реалізації конфіскованого майна. Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 06.11.2002р. № 95/5 "Про утворення у м. Одесі районних управлінь юстиції " було ліквідовано 8 районних управлінь юстиції та створено 4 нових управління юстиції. Наказом Одеського обласного управління юстиції від 08.01.2003р. були ліквідовані 8 відділів державної виконавчої служби, в тому числі відділ державної виконавчої служби Жовтневого районного управління юстиції м. Одеси. З метою належного забезпечення реформування органів державної виконавчої служби були утворені комісії з прийняття від органів державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції, що ліквідуються, незавершених виконавчих проваджень. Незавершені виконавчі провадження ВДВС Жовтневого районного управління юстиції були передані Другому відділу державної виконавчої служби Приморського районного управління юстиції у м. Одесі. За роз'ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003 року „Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень виконавчого провадження" (п. 21 ч.5) при розгляді позовів фізичних і юридичних осіб про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної діями (бездіяльністю) державного виконавця, суди повинні виходити з положень ст. 11 Закону № 20298 - ВР, ст. 86 Закону 606-ХIV і врахувати, що в таких справах відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України. Тому суд вважає, що відповідачем у даній справі повинен виступати Другий відділ державної виконавчої служби Приморського районного управління юстиції м. Одеси та Головне управління Державного Казначейства України в Одеській області. Позивач, знаходячись в ОВК-14, подав скаргу на незаконні дії виконавчої служби до прокуратури Одеської області, оскільки на той час було відомо про суттєві зміни до КК України. Після проведення відповідних перевірок позивача було повідомлено про визнання незаконними дій ВДВС та про порушення кримінальної справи проти службових осіб ВДВС. Вже після звільнення від покарання, в січні 2004 року, позивач з'ясував обставини реалізації свого майна, тому суд вважає, що слід поновити йому строк для звернення до суду оскільки він був пропущений з поважної причини. Згідно зі ст. ст. 21, 22 Конституції України встановлено, що права і свободи людини є невідчужуваними і непорушними. Конституційні права гарантуються державою і не можуть бути скасовані. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений своєї власності. Право приватної власності є непорушним. Під час продажу майна позивача діяли норми ЦК України в редакції 1963 року. Згідно ч. 1 ст. 145 ЦК (в редакції 1963 року), якщо майно за плату придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не повинен був знати (добросовісний набувач), то власник вправі витребувати це майно від набувача лише в разі, коли майно загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їх володіння іншим шляхом поза їх волею. Відповідно до ч. 2 ст. 145 ЦК (в редакції 1963 року), витребування майна з підстав, зазначених у ч.1 цієї статті не допускається, якщо майно було продане в порядку, встановленому для виконання судових рішень. Згідно з ч.2 ст. 388 діючого ЦК України (в редакції 2003 року) майно не може бути витребуване від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до ч.1 ст. 440 ЦК України в редакції 1963 року, шкода, заподіяна особі або майну громадянина, а також шкода, заподіяна організації, підлягає відшкодуванню особою, яка заподіяла шкоду у повному обсязі. Ст. 441 ЦК України встановлює, що організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов'язків, а ст. 442 ЦК України встановлює, що шкода, заподіяна громадянинові незаконними діями державних і громадських організацій, а також службових осіб при виконанні ними службових обов'язків в галузі адміністративного управління, відшкодовується на загальних підставах, якщо інше не передбачене законом. Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам при здійснені виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Відповідно до ст. 1174 ЦК України (в редакції 2003 року) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Згідно ст. 1, 6, 18 Закону України „Про державну виконавчу службу" Державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції України, державні виконавці є державними службовцями, фінансування та матеріальне забезпечення діяльності яких здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України „Про державну виконавчу службу" шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Таким чином, суд вважає, що позивні вимоги в частині матеріальної шкоди є доведеними і підлягаючими задоволенню в повному обсязі у розмірі 12 200 гривень. Вирішуючи питання в частині моральної шкоди, враховуючи вимоги постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», а також ті обставини, що позивач був позбавлений власної кімнати, вимушений був нервувати для організації свого життя, суд приходить до висновку, що моральна шкода повинна бути стягнена у розмірі 2 000 гривень. Крім того у відповідності до ст. 94 КАС України на користь позивача слід стягнути судові витрати у загальному розмірі 236,70 гривень. Стягнення слід покласти на державу в особі Головного Управляння Державного Казначейства України в Одеській області.

Результат розгляду: partial