Рішення адміністративного суду від 2014-03-12 00:00:00+02

У червні 2011 року позивач [PERSON] звернулась в суд із адміністративним позовом до відповідача Львівської міської ради, в якому просила зобов'язати відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою для передачі позивачу земельної ділянки площею 0,0482 га. у власність для ведення садівництва. В обґрунтування позовних вимог покликалась позивач на те, що вона являється членом споживчого кооперативу «Конструктор» і є законним користувачем земельної ділянки № 53 площею 0,0482 га. для ведення садівництва, яка знаходиться в урочищі «Збойськ» вул. Абхазька в м. Львові. 17.03.2011 року позивач подала до відповідача письмову заяву з проханням передати їй цю землю у власність, згідно ст. 118 ЗК України. До заяви було додано усі необхідні документи. Однак, така заява відповідачем у місячний строк не розглянута і безпідставно залишена без розгляду. Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 23.01.2012 року в задоволенні позову відмовлено. З цією постановою суду не погодилась позивач і оскаржила її в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що постанова суду винесена з порушенням норм матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а тому постанова суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що судом першої інстанції безпідставно не було враховано доводів позивача щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог. Вказує апелянт, що розглядувана земельна ділянка знаходиться в межах міста Львова, а тому відповідач Львівська міська рада зобов'язана була відповідно до статей 12, 118 ЗК України розглянути заяву позивача від 17.03.2011 року про передачу земельної ділянки у власність. Вважає апелянт безпідставним покликання відповідача на ухвалу Львівської міської ради № 3704 від 08.07.2010 року «Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради», оскільки розпорядження землею належить до виключних повноважень Львівської міської ради. За наслідками апеляційного розгляду апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції від 23.01.2012 року та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задоволити. Відповідач подав заперечення на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову сулу першої інстанції залишити без змін. Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та з'явились в засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави та межі апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задоволити частково, з врахуванням наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] подала до відповідача Львівської міської ради письмову заяву від 17.03.2011 року із проханням надати їй безоплатно у власність для ведення садівництва земельну ділянку площею 0,0482 га. на [ADDRESS], згідно статей 35, 118, 121 ЗК України. У цій заяві позивач вказувала, що вона являється членом споживчого кооперативу «Конструктор» і є законним користувачем вказаної земельної ділянки. До заяви було додано копії додаткових документів. Така заява була зареєстрована у відповідача за № 3-0-6144 від 17.03.2011 року (а.с. 62). Із змісту письмової відповіді № 2403-3вих-681 від 07.04.2011 року, яка надана позивачу Управлінням ресурсів та регулювання земельних відносин Львівської міської ради видно, що вказана вище заява позивача розглянута цим Управлінням і за результатами розгляду така заява повернена заявнику [PERSON], з обґрунтуванням необхідності попереднього виготовлення, погодження і затвердження технічної документації на усю земельну ділянку садівничого товариства (а.с. 11, 61). Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог. Так, частинами 1, 5 статті 35 ЗК України (тут і надалі в редакції на час розглядуваних правовідносин) передбачено право громадян України на отримання безоплатно у власність або на умовах оренди земельних ділянок для ведення індивідуального або колективного садівництва із земель державної і комунальної власності, в тому числі право члена садівницького товариства на приватизацію земельної ділянки. Статями 12, 122 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належать, зокрема, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб для усіх потреб, відповідно до цього Кодексу. Згідно статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, в межах їх повноважень. Крім цього, згідно п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішується питання регулювання земельних відносин. Норми безоплатної передачі земельних ділянок, в тому числі для ведення садівництва, визначені статтею 121 ЗК України, а Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений статтею 118 ЗК України. Так, відповідно до ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної місцевої ради за місцем знаходження земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення садівництва подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування за місцем знаходження земельної ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Таким чином, законодавчими нормами передбачено, що вирішення питання щодо безоплатної передачі громадянину України земельної ділянки із земель державної або комунальної власності на відповідній території належить до виключної компетенції місцевої ради як органу місцевого самоврядування. Місцева рада зобов'язана в місячний строк розглянути заяву громадянина щодо безоплатної передачі земельної ділянки. У розглядуваній адміністративній справі судом встановлено, що письмова заява позивача [PERSON] від 17.03.2011 року щодо надання їй безоплатно у власність для ведення садівництва земельної ділянки площею 0,0482 га. на [ADDRESS], не була розглянута по суті відповідачем Львівської міської радою. Тому, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність зобов'язати відповідача розглянути по суті заяву позивача від 17.03.2011 р. і за результатом розгляду прийняти рішення. Також, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними покликання відповідача на ухвалу Львівської міської ради № 3704 від 08.07.2010 року «Про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради» як на правомірність передачі заяви позивача від 17.03.2011 року до Управління ресурсів та регулювання земельних відносин. З цього приводу суд зазначає, що Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради, що затверджене ухвалою Львівської міської ради № 3704 від 08.07.2010 року, визначає повноваження щодо прийняття розпорядчих документів, визначає повноваження і межі відповідальності виконавчих органів міської ради. Питання ж регулювання земельних відносин, зокрема щодо безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок, врегульовані вказаними вище нормами законодавства. Отже, враховуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, постанова суду винесена з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Тому, оскаржену постанову суду від 23.01.2012 року слід скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задоволити частково.

Результат розгляду: denied