Рішення адміністративного суду від 2014-03-04 00:00:00+02

Постановою Дарницького районного суду м.Києва від 20 квітня 2012 року у задоволенні позову [PERSON] до Управління Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м.Києва, треті особи: начальник Пенсійного Фонду України в Дарницькому районі м.Києва Плющ Валентина Петрівна, головний спеціаліст Пенсійного Фонду України в Дарницькому районі м.Києва Ромащук Олена Тадеушівна про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії, відшкодування збитків, матеріальної та моральної шкоди відмовлено. Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права та постановити нову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що ним до матеріалів справи було надано усі необхідні докази для підтвердження права на отримання державної та додаткової пенсії у відповідності до ст.ст.50, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а також виплати моральної та матеріальної шкоди. Особи, які беруть участь в справі в судове засідання не з'явилися, про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином, тому у відповідності до ч.6 ст.12, ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав: Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Дарницькому районі м.Києва та з 11 квітня 2011 року отримує пенсію відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» по списку №1, є інвалідом 2 групи захворювання, пов'язаного з Чорнобильською катастрофою, та відноситься до 1 категорії громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується довідкою МСЕК серії МСЕ №152776 та посвідченням серії [NUMBER], виданого Держадміністрацією м.Києва 12 липня 1994 року. З матеріалів справи вбачається, що на користь позивача необхідно здійснити перерахунок та виплату відповідно до ст.50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, встановленої ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». У відповідності до ст.49 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію. За змістом ст.50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, віднесеним до категорії 1, інвалідам IІ групи призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі - 75 відсотків мінімальної пенсії за віком. Всупереч ст.50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» позивачу додаткова пенсія виплачувалась частково, у фіксованому розмірі, визначеному відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №530 від 28 травня 2008 року, а не в кратному відношенні до мінімальної пенсії за віком, як того вимагає вказаний Закон. За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право на призначення додаткової пенсії в розмірі, передбаченому з врахуванням ст.50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Згідно з положеннями ч.4 ст. 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Отже, за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру пенсії позивачеві застосуванню підлягає ст.50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а не постанова Кабінету Міністрів України, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав. Зі змісту ст.50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» випливає, що під час визначення розміру пенсій за основу їх нарахування береться мінімальна пенсія за віком. За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає. При цьому, з 23 липня 2011 року виплата додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, регулюється постановою Кабінету Міністрів України №745 від 06 липня 2011 року «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», яка прийнята на виконання п.7 Закону України від 14 червня 2011 року №3491-VI «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», а тому позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню по 22 липня 2011 року. Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача щодо перерахунку та виплати пенсії по інвалідності відповідно до ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки в силу ст.10 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Як вбачається з матеріалів справи, позивач за своїм вибором отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» по списку №1, при цьому, в матеріалах справи відсутня заява позивача до органу Пенсійного фонду України щодо переведення на інший вид пенсії (по інвалідності) та відмови відповідача в переведенні. Згідно п.п.3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому, позивачем у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Позовні вимоги позивача в частині відшкодування збитків, матеріальної та моральної шкоди, яка була завдана діями та бездіяльністю відповідача не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено та не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що моральна шкода спричинена незаконними діями або бездіяльністю відповідача, не обгрунтовано її розмір та не зазначено, які саме моральні або фізичні страждання чи інші негативні явища заподіяні позивачеві та чим це підтверджується, а також не доведено та не надано будь-яких доказів щодо завданої позивачу матеріальної шкоди, що свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог в зазначеній частині. Крім того, позовні вимоги позивача за період з 01 січня 2008 року не підлягають задоволенню, оскільки позивачем позов подано 11 жовтня 2011 року, що підтверджується матеріалами справи, а саме відтиском штампу вхідної кореспонденції, тому колегія суддів вважає за необхідне позовні вимоги за період з 01 січня 2008 року по 10 квітня 2011 року включно залишити без розгляду у відповідності до вимог ч.2 ст.99, ст.100 КАС України, так як пропуск строку звернення до суду є підставою для залишення позовних вимог без розгляду. Враховуючи вищезазначене, судова колегія, переглядаючи судове рішення в межах апеляційної скарги, прийшла до висновку про допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, що стало підставою для постановлення неправильного рішення.

Результат розгляду: partial