Рішення адміністративного суду від 2014-03-18 00:00:00+02

У вересні 2013 року позивач звернулася у суд із позовом до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві та Головного управління юстиції в м. Києві, в якому просила: - визнати незаконною бездіяльність керівництва ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві та ГУЮ в м. Києві, а також старшого державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві Стельмах О.О. (повторно) щодо невиконання окремої ухвали Солом'янського районного суду м. Києва від 08 травня 2013 року, провадження 4-с-50/13 в справі № 760/3140/13-ц, головуюча суддя Шереметьєва Л.А., у встановленому судом порядку та місячний строк; - зобов'язати керівництво ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві та ГУЮ в м. Києві невідкладно та неухильно виконати у повному обсязі вказівки названої окремої ухвали, про що повідомити позивача; - визнати дії керівництва ГУЮ в м. Києві, пов'язані із відповіддю начальника УДВС ГУЮ в м. Києві Іванець Г.О. від 12 липня 2013 року К-2930 на звернення позивача до начальника ГУЮ в м. Києві Семереги С.І. від 10 червня 2013 року, як до керівника вказаного суб'єкта владних повноважень, такими, що не ґрунтуються і суперечать положенням, висновкам та вказівкам названої окремої ухвали, а також такими, що є неналежним, поверхневим, необґрунтованим законно, вибірковим та формальним реагуванням, яке фактично нічого не вирішило по суті звернення громадянина; - зобов'язати керівництво ГУЮ в м. Києві повторно надати позивачу повну, всебічну, об'єктивну та вичерпно переконливу відповідь по суті її заяви до начальника ГУЮ в м. Києві Семереги С.І. від 10 червня 2013 року, у неухильну відповідність викладеним у заяві фактам та висновкам і вказівкам вищеназваної окремої ухвали; - визнати незаконною бездіяльність начальника ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві Гоція Б.І., пов'язану із систематичним ненаданням відповідей у встановлені законом порядку та строки, а саме: на дві заяви позивача від 03 вересня 2012 року та від 10 червня 2013 року; - зобов'язати начальника ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві Гоція Б.І., як керівника зазначеного суб'єкта владних повноважень, невідкладно надати відповіді позивачу на її звернення від 03 вересня 2012 року та від 10 червня 2013 року. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 05 грудня 2013 року адміністративний позов залишено без задоволення. Не погоджуючись з постановою суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати судове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду - скасуванню, виходячи з наступного. Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд дійшов висновку, що відповідачами належно виконані вимоги окремої ухвали Солом'янського районного суду м. Києва від 08 травня 2013 року у справі № 760/3140/13-ц та встановив, що при розгляді звернень позивача, відповідачі діяли в межах повноважень, на підставі та у спосіб, передбачені чинним законодавством. Проте, з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися. Аналіз змісту позовних вимог дає підстави стверджувати, що [PERSON] оскаржує бездіяльність відповідачів у частині не відреагування на окрему ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 08 травня 2013 року у справі № 760/3140/13-ц та в частині ненадання відповідей на її звернення, та, відповідно, просить надати належні відповіді на її звернення і зобов'язати виконати вказівки згаданої окремої ухвали. Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам, викладеним в апеляційній скарзі позивача, в частині вимог щодо невиконання окремої ухвали Солом'янського районного суду міста Києва від 08 травня 2013 року, колегія суддів зазначає наступне. Із матеріалів справи вбачається, що за наслідками розгляду цивільної справи № 760/3140/13-ц за скаргою [PERSON] на неправомірні дії старшого державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ в місті Києві Стельмах О.О. Солом'янським районним судом м. Києва винесено на дії державного виконавця окрему ухвалу від 08 травня 2013 року, яку доведено до відома керівництва ВДВС Шевченківського РУЮ у місті Києві та Головного управління юстиції в місті Києві для вжиття відповідних заходів реагування та усунення виявлених судом порушень. Про вжиті заходи зобов'язано повідомити суд протягом місяця з дня надходження окремої ухвали. Повідомленнями про вручення рекомендованих поштових відправлень, копії яких наявні в матеріалах справи, підтверджується, що вказана окрема ухвала отримана Головним управлінням юстиції в м. Києві 20 травня 2013 року, а ВДВС Шевченківського РУЮ у місті Києві - 17 травня 2013 року. Зі змісту окремої ухвали Солом'янського районного суду м. Києва від 08 травня 2013 року слідує, що дії державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ в місті Києві Стельмах О.О. не відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження» щодо своєчасного, повного та неупередженого примусового виконання рішення суду, яке стосується інтересів [PERSON] Як убачається з матеріалів справи, 20 червня 2011 року на підставі заяви позивача головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві Бялим М.Г. відкрито виконавче провадження ВП № 27071191 з примусового виконання судового рішення Соломянського районного суду м. Києва від 22 листопада 2010 року на підставі виконавчого листа цього суду від 18 травня 2011 року № 2-4727/10 про стягнення з ТОВ «Енглер Україна» на користь [PERSON] коштів у розмірі 204782,90 грн. В рамках примусового виконання даного судового рішення державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві було проведено ряд виконавчих дій, однак станом на час розгляду даної адміністративної справи судове рішення не виконане. Не погоджуючись із тривалістю виконавчого провадження та достатністю вжитих державним виконавцем заходів у виконавчому провадженні ВП № 27071191, [PERSON] оскаржувала бездіяльність першого до суду. Вимоги скарги позивача були частково задоволені Солом'янським районним судом м. Києва рішенням від 08 травня 2013 року у справі № 760/3140/13-ц: визнано неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві Стельмах О.О. при здійсненні виконавчих дій у виконавчому провадженні № 27071191 по виконанню рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22.11.2010 року про стягнення з ТОВ «Енглер Україна» на користь [PERSON] грошових коштів; зобов'язано названого державного виконавця вжити всі передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи для виконання вказаного судового рішення. Водночас, за наслідками розгляду вищезгаданої скарги позивача на дії державного виконавця, Солом'янським районним судом м. Києва винесено окрему ухвалу, бездіяльність щодо виконання якої з боку відповідачів у даній справі оскаржує позивач. Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову в частині вимог визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо виконання приписів окремої ухвали Солом'янського районного суду м. Києва від 08 травня 2013 року у цивільній справі №760/3140/13-ц, місцевий суд дійшов висновку, що позивач вправі заявляти до суду відповідні вимоги. Однак, апеляційний суд не може погодитись із таким висновком місцевого суду, з огляду на наступне. За частиною 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Колегія суддів наголошує, що право на судовий захист, гарантоване Конституцією України (ст. 55), закріплене ст. 6 КАС України, має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд повинен встановити, що особа дійсно має право, свободу чи інтерес, про захист яких вона просить, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем. Тобто, із позовом до суду може звернутись лише учасник спірних правових відносин. При цьому, загальними положеннями Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 КАС України). З аналізу наведеного вбачається, що об'єктом захисту в адміністративному судочинстві є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Отже захист таких є наступним, тобто передбачає наявність відповідного права, свободи чи інтересу у особи. Разом з тим, положеннями статті 211 ЦПК України передбачено, що суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону і встановивши причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів щодо усунення цих причин та умов. Про вжиті заходи протягом місяця з дня надходження окремої ухвали повинно бути повідомлено суд, який постановив окрему ухвалу (ч. 1). Окрему ухвалу може бути оскаржено особами, інтересів яких вона стосується, у загальному порядку, встановленому цим Кодексом (ч. 2). Наведеною правовою нормою встановлені право суду щодо винесення та направлення окремої ухвали особам чи органам, з боку яких судом виявлено порушення закону, а також обов'язок адресатів окремої ухвали протягом тридцяти днів з дня її отримання усунути причини та умови, що сприяли виникненню такого порушення, про що останні зобов'язані повідомити суд. Частиною другою зазначеної правової норми забезпечується право осіб, яких стосується окрема ухвала (її адресатів), оскаржити таку в передбачену ЦПК України порядку. Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що позивач у справі, за наслідками вирішення якої стосовно відповідача (відповідачів) винесено судом окрему ухвалу, не являється суб'єктом правових відносин, пов'язаних з її виконанням (невиконанням) останнім (останніми). В даному випадку контроль за дотриманням адресатом окремої ухвали покликається саме на суд, який, у разі невжиття першим заходів щодо окремої ухвали, діє за правилами, передбаченими Кодексом України про адміністративні правопорушення. Одночасно, колегія суддів наголошує, що суд не вправі зобов'язати адресатів окремої ухвали невідкладно та неухильно виконати у повному обсязі її вказівки, оскільки вони зобов'язані її виконати в силу закону (ч. 5 ст. 124 Конституції України, ч. 1 ст. 14 ЦПК України). Таке невиконання тягне за собою відповідальність, передбачену статтею 185-6 КУпАП. Зважаючи на встановлені обставини та приведені норми, колегія суддів не вбачає підстав для надання позивачу судового захисту у правовідносинах, в яких він не являється безпосереднім учасником. Таким чином, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що вимоги позивача в частині щодо невиконання окремої ухвали Солом'янського районного суду міста Києва від 08 травня 2013 року підлягають перевірці, через не правильне застосування норм процесуального права. У зв'язку із чим, оскаржувана постанова підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині вимог з наведених вище підстав. Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам, викладеним в апеляційній скарзі позивача, в частині вимог щодо ненадання відповідей на її звернення, колегія суддів зважає на наступне. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 40 Конституції України встановлено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Відповідно до статті 1 вказаного Закону громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги (ч. 1 ст. 3 Закону України «Про звернення громадян»). Частинами першою, третьою статті 15 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки. Відповідно до статті 19 цього Закону органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані, зокрема, об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги, письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення, не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам. Статтею 20 Закону встановлено термін розгляду звернень громадян, зокрема, зазначено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів. Частинами 1, 8 статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду. Скарга, подана у виконавчому провадженні начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, розглядається у десятиденний строк з дня її надходження. За результатами розгляду скарги начальник відділу виносить постанову про її задоволення чи відмову, яка в десятиденний строк може бути оскаржена до вищестоящого органу державної виконавчої служби або до суду. Скарга, подана без додержання вимог, викладених у частині шостій цієї статті, розглядається начальником відділу в порядку, встановленому Законом України "Про звернення громадян". Як убачається із матеріалів справи, 03 вересня 2012 року позивач звернулась до відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві із проханням вирішити питання щодо приведення строків виконавчого провадження № 27071191 у відповідність до вимог пункту 2 статті 30 Закону України «Про виконавче провадження», а також вжити заходів щодо боржника (ТОВ «Енглер Україна»), в порядку частини 2 пункту 2 та пункту 3 статті 75 Закону України «Про виконавче провадження», про що повідомити заявника письмово. Заява позивача отримана уповноваженим представником адресата 05 вересня 2013 року, що підтверджується розпискою довіреного представника у повідомленні про вручення рекомендованого поштового відправлення. Крім цього, 10 червня 2013 року позивач звернулась із заявою до відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, в якій просила приєднати до матеріалів виконавчого провадження ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 06 травня 2013 року у справі №760/3140/13-ц та окрему ухвалу цього суду в указаній цивільній справі від 08 травня 2013 року, винести постанову про відвід державного виконавця Стельмах О.О., а також забезпечити неухильне виконання доданих до заяви згаданих судових рішень. Заява позивача отримана уповноваженим представником адресата 12 червня 2013 року, що підтверджується розпискою довіреного представника у повідомленні про вручення рекомендованого поштового відправлення. Також, у зв'язку із тим, що нею не було отримано жодної відповіді на звернення від 03 вересня 2012 року до відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, позивач звернулась до начальника Головного управління юстиції у місті Києві із заявою від 10 червня 2013 року, в якій просила вжити належних заходів щодо виконання окремої ухвали Солом'янського районного суду міста Києва від 08 травня 2013 року та надати кваліфікаційно-кадрову оцінку бездіяльності державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Стельмах О.О. та начальника ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Гоція Б.І. Вважаючи, що Головне управління юстиції у місті Києві неналежно, поверхнево, необґрунтовано та формально відреагувало на її звернення від 10 червня 2013 року листом від 17 липня 2013 року №К-2930, та у зв'язку із неотриманням жодної відповіді на звернення, направлені до відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, позивач звернулась у суд із вимогами про зобов'язання відповідачів надати повні, об'єктивні та ґрунтовні відповіді на її вищезгадані звернення. Відмовляючи у задоволенні позову в частині приведених позовних вимог, місцевий суд виходив із того, що на звернення позивача до начальника ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 03 вересня 2012 року адресат листом від 30 вересня 2012 року повідомив заявника про вжиті заходи в межах виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа Солом'янського районного суду міста Києва № 2-4724 від 18 травня 2011 року, а також повідомив, що дії державного виконавця здійснюються в рамках Закону України «Про виконавче провадження». Також, місцевий суд встановив, що листом ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 18 червня 2013 року (у відповідь на заяву позивача від 10 червня 2013 року) позивача повідомлено про вжиті заходи на виконання вимог окремої ухвали Солом'янського районного суду міста Києва від 08 травня 2013 року, про заходи, що вчинялись державним виконавцем по виконанню виконавчого листа № 2-4724 від 18 травня 2011 року. При цьому, позивача повідомлено, що всі дії державного виконавця здійснено у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження». У свою чергу, листом Головного управління юстиції у місті Києві від 12 липня 2013 року № К-2930 (у відповідь на заяву від 10 червня 2013 року) позивача повідомлено, що державним виконавцем вживаються дії щодо безпосереднього виконання виконавчого листа № 2-4724 від 18 травня 2011 року. Відтак, суд першої інстанції дослідив зазначені відповіді на звернення позивача на предмет відповідності їх вимогам статті 20 Закону України «Про звернення громадян» щодо терміну розгляду звернень, та дійшов висновку, що усі відповіді надано заявнику вчасно (в межах тридцятиденного терміну, встановленого зазначеної правою нормою). При цьому, суд першої інстанції виходив із того, що доказом направлення відповідей позивачу від ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві є витяг із журналу вихідної кореспонденції, копія якого міститься в матеріалах справи. Однак, апеляційний суд не може погодитись із таким висновком місцевого суду, адже копії сторінок журналу реєстрації вихідної кореспонденції, надані відповідачем, містять лише записи про надання відповідей [PERSON] (без будь-яких ідентифікуючих ознак звернення, на яке надано відповідь) від 14 червня 2013 року, від 31 липня 2013 року та від 01 жовтня 2012 року, в той час як складені, нібито у відповідь на звернення позивача, листи датовані 18 червня 2013 року та 30 вересня 2012 року. Колегія суддів зауважує, що копії з журналу реєстрації вихідної кореспонденції не містять даних, які дозволяли би пов'язати відповідь із конкретним зверненням позивача, а також не підтверджують фактичне відправлення листа на адресу позивача (у журналі відсутні записи щодо адреси). Також, колегія суддів звертає увагу на те, що у згаданих листах ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві, всупереч вимогам Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 25.12.2008 року №2274/5, відсутні будь-які посилання на дату звернень, на які надавалась відповідь. Таким чином, ані вказані витяги з журналів вихідної кореспонденції, ані копії вищезазначених листів ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві не можна розцінювати як належні докази надання відповіді на звернення позивача від 03 вересня 2012 року та від 10 червня 2013 року. Відтак, колегія суддів констатує недоведеність судом першої інстанції обставин, покладених в основу відмови в задоволенні вимог позивача, які суд першої інстанції вважав встановленими. Окрім того, дослідивши зміст листів ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 30 вересня 2012 року та від 18 червня 2013 року у контексті відповідей на вищевказані звернення позивача до названих органів, колегія суддів доходить висновку, що дані відповіді не відповідають на поставлені позивачем у заявах питання, вимоги та висловлені пропозиції, а зводяться лише до перелічення виконавчих дій, які вчинялись державним виконавцем в рамках виконавчого провадження № 27071191. Таким чином, колегія суддів погоджується із доводами позивача щодо бездіяльності ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві в частині ненадання відповідей на її звернення, оскільки встановлені судом обставини свідчать про недотримання суб'єктами владних повноважень вимог Закону України «Про звернення громадян». Разом з тим, судова колегія не погоджується із висновком суду першої інстанції, який відмовився надати оцінку змісту відповідей суб'єктів владних повноважень, посилаючись на те, що за своєю правовою природою повноваження останніх щодо розгляду звернень громадян та надання відповідей є дискреційними повноваженнями та виключною компетенцією уповноваженого органу. Позаяк вільний розсуд (дискреція) державного органу при розгляді звернень громадян обмежується вимогами, встановленими Законом України «Про звернення громадян», щодо об'єктивної, всебічної і вчасної перевіряти заяви чи скарги (ст. 19 Закону). Тобто, в даному випадку, суд має право і зобов'язаний перевірити дотримання адресатом звернення (суб'єктом владних повноважень) при відповіді на таке критеріїв, закріплених у частині третій статті 2 КАС України, зокрема, щодо її обґрунтованості, безсторонності (неупередженості), добросовісності, розсудливості, дотримання принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації, дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких вона спрямована, своєчасності. Отже, колегія суддів дійшла висновку про протиправність бездіяльності ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві в частині ненадання відповідей на звернення позивача. Разом з тим, колегія суддів не погоджується з вимогами позивача щодо визнання дій Головного управління юстиції в м. Києві такими, що не ґрунтуються і суперечать положенням, висновкам та вказівкам названої окремої ухвали, а також такими, що є неналежним, поверхневим, необґрунтованим законно, вибірковим та формальним реагуванням, яке фактично нічого не вирішило по суті звернення [PERSON] від 10 червня 2013 року (отримане адресатом 13 червня 2013 року), з огляду на наступне. Зі змісту згаданої заяви позивача від 10 червня 2013 року слідує, що вона просила вжити належних заходів щодо виконання окремої ухвали Солом'янського районного суду міста Києва від 08 травня 2013 року та надати кваліфікаційно-кадрову оцінку бездіяльності державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Стельмах О.О. та начальника ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Гоція Б.І. Враховуючи вищевикладені висновки апеляційного суду щодо відсутності у позивача права на втручання у відносини з приводу виконання окремої ухвали Головним управлінням юстиції у м. Києві, колегія суддів вважає, що вказане управління листом від 12 липня 2013 року № К-2930 надало позивачу обґрунтовану та своєчасну відповідь на її звернення від 10 червня 2013 року про те, які дії державним виконавцем вживаються щодо безпосереднього виконання виконавчого листа № 2-4724 від 18 травня 2011 року. Відтак, вимоги позивача, адресовані до Головного управління юстиції у м. Києві є безпідставними та не підлягають задоволенню. Відповідно до частини 2 статті 162 КАС України, суд може прийняти постанову про визнання протиправними дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень та зобов'язання відповідача вчинити певні дії. Вказана норма визначає достатній обсяг захисту та відновлення порушених прав позивача. Таким чином, переглянувши постанову суду першої інстанції, апеляційний вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про частково задоволення позову. Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п. 4 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Результат розгляду: partial