Рішення адміністративного суду від 2014-02-13 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати протиправним дії відповідача, які полягають в наданні незаконних відповідей. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 26.12.2013 року Державна інспекція з енергетичного нагляду за режимами споживання енергетичної і теплової енергії в Одеській області (далі - Інспекція) надала відповідь на звернення позивача від 20.12.2013 року. На думку позивача, вказана відповідь не відповідає дійсності, ґрунтується на перекручених фактах та викладена без посилань на норми законодавства. У зв'язку із цим 13.01.2014 року позивач повторно звернулась до Інспекції та просила навести правові підстави, на яких зроблено висновки про правомірність встановлення енергопостачальною організацією обмежувального пристрою номіналом 40А, а не 50А. 16 січня 2014 року позивач отримала відповідь, яка на її думку, як і попередня, не містить правового обґрунтування щодо: 1) взяття до уваги місця розташування демонтованого у 2012 році електролічильника під час обстеження у 2013 році електромережі споживча; 2) проведення замірів перерізу проводів, які відходили від колишнього лічильника, а на теперішній час є заглушеними та відрізаними; 3) виконання рішення комісії Інформаційно-консультаційного центру по роботі із споживачами електричної енергії від 24.01.2013 року на власний розсуд, а саме: відповідно до рішення комісії необхідно було провести заміри перерізу проводів, які відходять від відхідних клем лічильника електроенергії, замість цього відповідачем самовільно взято до уваги проводи, які колись відходили від вхідних та вихідних клем демонтованого раніше лічильника. У зв'язку із тим, що відповіді Інспекції не відповідають вимогам ст.55 Конституції України та ст.15 Закону України «Про звернення громадян», позивач звернулась за судовим захистом. В судовому засіданні позивач позовні вимоги із викладених вище підстав підтримала у повному обсязі та просила задовольнити позов. Представник відповідача до суду не з'явився, про час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином; заперечення на адміністративний позов не надав. Згідно наданого до канцелярії суду клопотання, відповідач просив розгляд справи відкласти у зв'язку із закінченням терміну дії довіреності представника Інспекції. Судом визнано неявку представника відповідача неповажною, оскільки зазначені у клопотанні обставини не позбавляють можливості участі в судовому засіданні іншого повноважного представника позивача, у тому числі й керівника підприємства. Вислухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення. Судом встановлено, що позивач неодноразово зверталась до Інспекції із заявами та скаргами щодо правильності визначення дозволеної потужності та можливості встановлення номіналу обмежувального пристрою. Не погодившись із результатами розгляду її звернень, позивач звернулась до суду, в результаті чого постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.12.2013 року Інспекцію було зобов'язано надати позивачу обґрунтовану відповідь на її звернення. 20 грудня 2013 року позивач звернулась до Інспекції із заявою, в якій, пославшись на вищевказане судове рішення, просила ретельно проаналізувати раніше надані звернення (вх. №№ 6-202/х-04, 6-609/х-70, 6-697), отримані нею відповіді та проаналізувати заяви позивача до ПРЕМ (від 22.02.2013 оку № 727, від 13.03.2013 року № 941, від 09.04.2013 року № х-14, від 29.04.2013 року № х-36). Листом від 26.12.2013 року Інспекція надала відповідь [PERSON] на її звернення від 20.12.2013 року, в якому зазначила, що до моменту встановлення закритого комплексу обліку на фасаді будинку лічильник електричної енергії знаходився в приміщенні. Вхідні та вихідні проводи до клем лічильники електричної енергії було виконано частково скрито, оскільки прокладено в стіні. 25 січня 2013 року на виконання рішення комісії Інформаційно-консультаційного центру по роботі із споживача електричної енергії, представниками ПАТ «Одесаобленерго» спільно з інспекцією Держенергонагляду в Одеській області були проведені заміри проводів, які відходили від вхідних та вихідних клем лічильника електричної енергії, який було встановлено в приміщенні. На підставі того, що проводи від вхідних та вихідних клем електричного лічильнику прокладено скрито та враховуючи вимоги таблиці 1.3.4 Правил улаштування електроустановок, допустимий тривалий струм для зазначеного типу проводку необхідно прийняти як для проводів, прокладених в одній трубі. При наявності змішаної прокладки кабелів (відкрито від опори до фасаду будинку, скрито від фасаду будинку до приладу обліку та далі від приладу обліку скрито) тривалий допустими струм повинен визначатися для проводів (кабелів) з найгіршими умовами охолодження. Переріз скритих проводів становить 6 мм2, матеріал - мідь. Тривалий допустимий струм, який проходить через такий провід, згідно таблиці 1.3.4 Правил улаштування електроустановок, складає 40А. На підставі зазначеного та враховуючи характеристики електромережі номінал обмежуючого пристрою, згідно до вимог нормативно-технічної документації, має складати 40А. Не погодившись із викладеним у вказаному вище листі обґрунтуванням щодо правомірності встановлення енергопостачальною організацією обмежувального пристрою номіналом 40А, а не 50А, позивач 13.01.2014 року звернулась до Інспекції із заявою, в якій просила надати відповіді на запитання (мовою оригіналу): « 1) якою правовою нормою підтверджується, що ввід проводу до приміщення через стіну є закритою проводкою, беручи до уваги, що цей ввід не знаходиться ні в трубі, ні в коробі, ні в лотках пучками? 2) яким документом передбачена можливість при обстеженні електромережі споживача 26.01.2013 року брати до уваги лічильник, який був демонтований 15.06.2012 року? 3) на якій підставі Ви взяли до уваги ті проводи, які на теперішній час знаходилися після засобу обліку, тобто на якій підставі Ви вийшли за межу розподілу експлуатаційної відповідальності?» та ознайомити із фотоматеріалами, на які є посилання у попередній відповіді. Листом від 16.01.2014 року (а.с.11) Інспекція надала відповідь позивачу по порушеним у зверненні від 13.01.2014 року питанням, додавши копію фотоматеріалів у роздрукованому вигляді. Так, згідно відповіді Інспекції від 16.01.2014 року скрита електропроводка - це прокладена всередині конструктивних елементів зданій та споруд (в стінах, полах, фундаментах, перекриттях), а також по перекриттями в підготовці полу, безпосередньо під з ємним полом та ін., відповідно до п.2.1.4 Глави 2.1 Розділу 2 Правил улаштування електроустановок. При скритій проводці застосовуються прокладки проводів та кабелів в трубах, гнучких металевих рукавах, коробах, замкнутих каналах та пустотах будівельних конструкцій, в заштукатурених борознах, під штукатуркою. У вказаній відповіді також зазначено, що під час заміни приладу обліку 15.06.2012 року представники електропостачальника повинні були визначити загальну потужність, яка не може бути вищою за потужність, передбачену технічними характеристиками електромережі, після чого встановити на фасаді будинку в закритому комплексі обмежуючий пристрій відповідного номіналу. Крім того, в листі зазначено, що, в силу п.4 Правил користування електричною енергією для населення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року № 1357, у договорі обов'язково зазначається величина потужності, яка визначається виходячи з потужності наявних у споживача струмоприймачів. При цьому загальна потужність не може бути вищою за потужність, передбачену технічними умовами чи технічними характеристиками електромережі споживача. В даному випадку необхідно враховувати всі характеристики електромережі споживача, як до приладу обліку, так і після приладу обліку. Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає дії відповідача щодо надання відповідей вчиненими в межах правового поля, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з наступним. Як на підставу для задоволення позовних вимог про визнання дій відповідача незаконними, позивач послалась на незаконність його відповідей в аспекті ст.15 Закону України «Про звернення громадян», якою регламентований розгляд заяв (клопотань). Зі змісту отриманої позивачем відповіді Інспекції від 16.01.2014 року вбачається, що Інспекцією надано відповідь по трьом порушеним позивачем питанням та додано запитувані фотоматеріали. Статтею 15 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки. Звернення адресуються органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненні питань. Звернення може бути усним (викладеним громадянином і записаним посадовою особою на особистому прийомі) чи письмовим, надісланим поштою або переданим громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, якщо ці повноваження оформлені відповідно до чинного законодавства. Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства (ч.1 ст.7 КАС України). Вирішуючи спір, суд враховує, що позивачем не зазначено, в чому полягає порушення її прав, свобод та інтересів оскаржуваними відповідями Інспекції та не зазначено, яким нормативно-правовим актам відповіді суперечать або не відповідають. У зв'язку із цим суд критично оцінює посилання позивача на ст.15 Закону, як на підставу для задоволення адміністративного позову, оскільки вказаною нормою встановлені загальні обов'язки відповідних суб'єктів щодо вчасного та об'єктивного розгляду заяв (клопотань). Відповідно до ст. ст. 4, 5 Закону України «Про звернення громадян» до рішень, дій (бездіяльності) належать такі, які можуть бути оскаржені, і у сфері управлінської діяльності, внаслідок яких: порушено права і законні інтереси чи свободи громадянина (групи громадян); створено перешкоди для здійснення громадянином його прав і законних інтересів чи свобод: незаконно покладено на громадянина які-небудь обов'язки або його незаконно притягнуто до відповідальності. Законом України «Про інформацію» передбачений поділ за змістом інформації на такі види: інформація про фізичну особу; інформація довідково-енциклопедичного характеру; інформація про стан довкілля (екологічна інформація); інформація про товар (роботу, послугу); науково-технічна інформація; податкова інформація; правова інформація; статистична інформація; соціологічна інформація; інші види інформації. За порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Відкритою вважається вся інформація, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом. Закон зобов'язав, зокрема, органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інших суб'єктів, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання, надавати та оприлюднювати інформацію, відображену та задокументовану будь-якими засобами і на будь-яких носіях, що була отримана або створена ними в процесі виконання своїх владних повноважень та обов'язків. Таким чином, судом встановлено, що Інспекцією надані повні та вичерпні відповіді на звернення [PERSON] в порядку та строки, передбачені спеціальним законодавством, яким регламентовано одержання інформації. Вирішуючи спір, суд враховує, що позивач не погоджується із змістом відповіді Інспекції (відсутність правового обґрунтування відповіді), не зазначаючи при цьому, якому нормативному акту зміст відповіді не відповідає та які права та інтереси позивача цим порушуються. Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про звернення громадян» заява - це звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - це письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. У свою чергу, частиною 3 статті 17 Закону України «Про інформацію» передбачено, що з метою забезпечення доступу до законодавчих та інших нормативних актів фізичним та юридичним особам держава забезпечує офіційне видання цих актів масовими тиражами у найкоротші строки після їх прийняття. З урахуванням викладеного, судом не встановлено порушень Інспекцією прав та інтересів позивача у врегульованих Законом України «Про звернення громадян» питаннях, оскільки цим Законом врегульована практична реалізація громадянами України їх права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривання недоліків в роботі, оскарження дій посадових осіб, державних і громадських органів. Зазначені у позовній заяві звернення позивача не містять внесень пропозицій про поліпшення діяльності Інспекції, посилань на недоліки у роботі та скарг на дії. Поряд із тим, звернуті позивачем до Інспекції запити розглянуті з дотриманням вимог Законів України «Про інформацію» та «Про звернення громадян». Спірні відповіді містять позицію Інспекції по порушеним заявником питанням і не встановлюють для позивача будь-яких заборон, не приписують вчинити певні дії тощо. Суд констатує, що такі акти реагування не спроможні порушити права та законні інтереси, оскільки не являються рішеннями суб'єкта владних повноважень, у розумінні ст.17 КАС України. Позивач отримала відповіді на свої звернення у відповідності до п.6 ч.1 ст.18 Закону України «Про звернення громадян». Посилання [PERSON] на неправомірність дій відповідача з огляду на те, що дії Інспекції не відповідають уявленням позивача про зміст таких відповідей, не ґрунтуються на приписах законодавства та є безпідставними. В контексті приписів КАС України має значення лише суб'єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку, а обов'язковою ознакою нормативно-правового акта чи правового акта індивідуальної дії є створення юридичних наслідків у формі прав, обов'язків, їх зміни чи припинення. Об'єктом судового захисту є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Відповідно до п. 3.1 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 (справа № 1-10/2004) у загальносоціологічному значенні категорія «інтерес» розуміється як об'єктивно існуюча і суб'єктивно усвідомлена соціальна потреба, як мотив, стимул, збудник, спонукання до дії; у психології - як ставлення особистості до предмета як до чогось для неї цінного, такого, що притягує. В юридичних актах термін «інтерес», враховуючи його як етимологічне, так і загальносоціологічне, психологічне значення, вживається у широкому чи вузькому значенні як самостійний об'єкт правовідносин, реалізація якого задовольняється чи блокується нормативними засобами. У п.3.4 цього ж Рішення зазначено, що, виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України, охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. Конституційний Суд України вирішив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб'єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач при наданні [PERSON] відповідей від 26.12.2013 року та від 16.01.2014 року діяв у передбачений законодавством спосіб та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії). Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. При цьому, з огляду на положення ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які Конституцією України віднесені до компетенції цього органу державної влади. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого адміністративного суду України 21.10.2010 року № П-278/10. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративний суд, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Аналіз приписів КАС України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя. В даному випадку відповідачем надано відповіді по суті порушених питань в межах компетенції та повноважень, без порушень прав позивача на отримання інформації. Незгода із певним викладом обставин або невідповідність змісту відповіді уявленням позивача про належність таких відповідей не свідчить про неправомірність дій відповідача та не ґрунтується на вимогах законодавства. Суд також враховує, що по порушеним позивачем у зверненнях від 25.12.2013 року та від 16.01.2014 року питаннях Інспекцією надавались відповіді по суті, а в силу ч.2 ст.7 Закону України «Про звернення громадян»» не розглядаються повторні звернення одним і тим же органом від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо перше вирішено по суті, однак відповідачем у черговий раз було надано відповіді на запити позивача. Таким чином, на підставі ст.10 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.11 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними доказів, з'ясувавши обставини у справі; надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, у зв'язку із чим у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Результат розгляду: denied