Рішення адміністративного суду від 2014-03-27 00:00:00+02

Позивач [PERSON] звернувся до суду 09.09.2013року до управління пенсійного фонду України Київського району м. Харкова, головного управління пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій незаконними, зобов*язання вчинити дії та компенсувати моральну та матеріальну шкоду Свої вимоги мотивує тим, що у 2002 році позивач виїхав на постійне місце проживання до держави Ізраїль. До виїзду до держави Ізраїль він був пенсіонером України та отримував пенсію за віком як громадянин України на підставі пенсійного посвідчення яке діє довічно, за місцем свого проживання в [ADDRESS]. У зв'язку з виїздом позивача до Ізраїлю Відповідач припинив йому виплату пенсії за віком, мотивуючи таке рішення положеннями ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", яке нібито свідчить про неможливість нарахування пенсії громадянам, яки виїхали за межи України. 7 жовтня 2009 р. Конституційний Суд України у справі 25-рн/2009 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. № 1058-IV. Таким чином, позивач вважаючи дії відповідача протиправними та такими ,що суперечать ч. 2 ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" звернувся з позовом до суду.Також в своїх уточненнях позивач вказує,що відповідач повинен призначити йому пенсію повторно з березня 2013року в розмірі 2969грн.49коп. та провести нарахування з березня 2013року по момент винесення рішення в розмірі 38603грн.37коп. а також стягнути матеріальну та моральну шкоду в розмірі 9900гривень оскільки робітниками пенсійного фонду допускались порушення його прав умисно та свідомо та також він потребував лікування у зв,язку з віком та виникла необхідність у придбанні певних ліків оскільки один укол коштує близько 500 доларів США а якби пенсія йому призначена було своєчасно то він би міг її витрачати на ліки. Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Харкова та Головне Управління Пенсійного фонду у Харківській області проти позову заперечували та просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає вимоги позивача такими, що підлягають задоволенню частково: З 03.01.1999року позивачу [PERSON] було призначено пенсію за віком, яку він отримував до виїзду на постійне місце проживання за кордон до держави Ізраїль та з жовтня 2002року вона була призупинена. 12.07.2011року позивач звернувся з заявою до Управління пенсійного фонду у Київському районі м. Харкова про призначення йому пенсії, однак відповіддю від 03.10.2011року йому було відмовлено у такому призначенні оскільки постійним місцем його проживання є Ізраїль. Після чого він неодноразово звертався до Головного управління Пенсійного фонду в Харківській області з тими ж самими вимогами та отримував відповіді з відмовою. Відповідно до ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Виходячи з вищенаведеного, позивач [PERSON] дізнався про порушення своїх прав у жовтні 2011року, але до суду звернувся лише 09.09.2013 року. Ухвалою суду позовні вимоги про поновлення порушеного права з жовтня 2011року по 9 березня 2013року залишені без розгляду у зв,язку з пропуском строку звернення до адміністративного суду. Суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню тільки в межах строку для звернення з адміністративним позовом, тобто з 09.03.2013 року. Відповідно до п.2 ч.1 ст.49 Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування", виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Згідно ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана ВРУ. Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р. у справі за конституційним поданням ВСУ щодо відповідності Конституції України вищезазначених положень Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування" визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення до п.2 ч.1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування". Положення Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування", визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення цього Рішення. Пунктом 3 резолютивної частини рішення, визначено, звернути увагу ВРУ на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними. Отже з 07.10.2009 р. порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування" з урахуванням рішення КСУ щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування". Після прийняття зазначеного рішення КСУ і на теперішній час інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, не прийнято. Відповідно до ч.2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Згідно ч. 2 ст. 49 Закону № 1058 поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Cуд зазначає, що положення п. 2 ч. 1 ст. 49 та другого речення ст. 51 Закону № 1058 станом на момент звернення позивача із заявою про поновлення пенсійних виплат визнані неконституційними, втратили юридичну силу і не можу бути застосовані відповідачем в якості підстави для відмови позивачу. Позивач, як громадин України, що постійно не проживає на території України, має рівні конституційні права, з громадянами, що знаходяться в її межах. Конституція України та пенсійне законодавство не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання. За вищезазначених обставин, суд вважає що позивач має право на відновлення пенсії з березня 2013 року у відповідності до його заяви, поданої в 2011році відповідачам та саме має право на відновлення пенсії, а не на нове нарахування, оскільки пенсія вже була призначена позивачу та призупинена у зв*язку з виїздом за кордон на постійне місце проживання. Що стосується вимог позивача про стягнення матеріальної та моральної шкоди у зв*язку з відмовою у відновленні пенсії, то в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки не встановлено вини відповідачів, а не визнання права не може свідчити про умисний характер їх дій На підставі викладеного,

Результат розгляду: partial