Рішення адміністративного суду від 2014-01-21 00:00:00+02

03 березня 2011 року позивач звернувся з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеської області про стягнення недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги "дітям війни" за період з 01 січня 2009 року по 31 грудня 2009 року, з 01 січня 2010 року по 31 грудня 2010 року а з 01 січня 2011 року до моменту ухвалення рішення суду першої інстанції. Постановою Комінтернівського районного суду Одеської області від 18 листопада 2011 року позов задоволено частково, зобов'язано відповідача нарахувати та виплатити позивачу підвищення до пенсії на 30% за період з 03 вересня 2010 року по 18 листопада 2011 року з урахуванням вже виплачених сум. Не погоджуючись з постановою суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права. Позивач письмових заперечень на апеляційну скаргу не надав. Ухвалюючи постанову про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що позивач є за статусом «дитиною війни» та має право на підвищення до пенсії відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» Справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до п.1 ч.1 ст. 197 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач є «дитиною війни», перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Одеської області та має право на підвищення до пенсії як «дитині війни» у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог за період з 23 липня 2011 року по 18 листопада 2011 року, оскільки із 23 липня 2011 року відповідач діяв у відповідності з вимогами Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» та постанови КМУ від 6 липня 2011 року № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету». З 22 травня 2008 року по 22 липня 2011 року ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» не змінювалась та її дія у часі не зупинялась, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню за період з 03 вересня 2010 року по 22 липня 2011 року. Твердження апелянта про непоширення приписів ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на дані правовідносини є необґрунтованим, оскільки розмір мінімальної пенсії за віком законодавчо установлено лише статтею 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", яка й підлягає застосуванню під час розгляду таких спорів. Також апеляційний суд зазначає, що відсутність коштів не є підставою для невиконання зобов'язань, покладених на відповідача. Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги посилання апелянта на положення постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян» від 28.05.2008 року №530, якими визначено розмір підвищення до пенсії або щомісячного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, тому що ці положення суперечать ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», який має вищу юридичну силу. Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи у зв'язку з чим, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, це є підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування оскарженої постанови та ухвалення нового судового рішення.

Результат розгляду: partial