Рішення адміністративного суду від 2014-03-17 00:00:00+02

Фізична особа-підприємець [PERSON] звернувся в суд з адміністративним позовом до Мукачівської об'єднаної державної податкової інспекції Закарпатської області Державної податкової служби про визнання протиправними податкових повідомлень-рішень від 22.01.2013 року № 1767611742 та № 1767631742. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що податковим органом помилково зроблено висновок щодо нереальності господарських операцій між позивачем та ПП "Версант", ПП "МКМ-Сервіс", ПП "АФ Астарта" та ФГ "Вікторія Ч" внаслідок чого безпідставно збільшено податкове зобов»язання з податку на додану вартість та податку на доходи фізичних осіб. На момент вчинення господарських операцій відомості про вказаних контрагентів знаходилися в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та останні були зареєстрованими платниками податку на додану вартість. Валові витрати та податковий кредит сформовані відповідно до вимог п.п.7.2.4, п.п.7.2.6 п.7.2, п.п.7.4.1, п.п.7.4.5. п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 року №168-97/ВР, ст.ст. 177, 198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. №2755-УІ, розділу ІУ ст.13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 року №13-92, у зв'язку з виконанням контрагентами договорів купівлі-продажу та певних послуг. При цьому понесені валові витрати та сформований податковий кредит підтверджуються первинними, розрахунковими документами та податковими накладними. Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 05.03.2013 року задоволено позовні вимоги, оскільки суд погодився з наведеними позивачем доводами в понесених валових витрат та сформованого податкового кредиту. Не погодившись з постановою суду її оскаржив відповідач - Мукачівської ОДПІ Закарпатської області Державної податкової служби, яка просить скасувати дану постанову про задоволених позовних вимог та прийняти нову про відмову в задоволенні позову. При цьому апелянт обґрунтовує та мотивує свої вимоги аналогічно обґрунтуванням заперечень на позовні вимоги та зазначає, що в ході проведення перевірки, результати якої оформлені в акті №01/17-02/[NUMBER] від 08.01.2013 року, встановлено неможливість фактичного здійснення контрагентами позивача ПП "Версант", ПП "МКМ-Сервіс", ПП "АФ Астарта", ФГ "Вікторія Ч" господарських операцій у зв'язку з відсутністю основних фондів, посадових осіб, технічного персоналу, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, економічно необхідних для здійснення операцій купівлі-продажу та поставки. Також вказав на те, що до перевірки не представлено жодних первинних документів, що підтверджують факт переміщення товару від постачальника до покупця. Апелянт вважає перевіркою доведеним, що укладення договорів спрямовано на здійснення операцій з отримання податкової вигоди з метою штучного формування податкового кредиту та валових витрат. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення обставин справи, правильність їх юридичної оцінки, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, з наступних мотивів. Даючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів врахувала наступні обставини справи та норми чинного законодавства. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі і в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Фізична особа-підприємець [PERSON] 12.07.2005 року зареєстрований виконавчим комітетом Мукачівської міської ради та 25.07.2005 року взято на податковий облік і на момент проведення перевірки знаходиться на обліку в Мукачівській ОДПІ та 12.12.2006 року зареєстрований платником податку на додану вартість. Працівниками Мукачівської ОДПІ в період з 10.12.2012 року по 28.12.2012 року проведено планову виїзну перевірку ФОП [PERSON] з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2010 року по 31.12.2011 року. 08.01.2013 року за результатами перевірки складено акт перевірки №01/17-02/[NUMBER], яким встановлено порушення підприємцем вимог п.п.7.2.4, п.п.7.2.6 п.7.2, п.п.7.4.1, п.п.7.4.5. п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 року №168-97/ВР, ст.198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. №2755-УІ,в результаті чого занижено податок на додану вартість в сумі 143931 грн.; розділу ІУ ст.13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 року №13-92, ст.177 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. №2755-УІ, в результаті чого занижено податок на доходи фізичних осіб в сумі 182744 грн. На підставі акта перевірки податковим органом 22.01.2013 року прийнято щодо підприємця податкові повідомлення-рішення з якими не погодився позивач, а саме: № 1767611742, яким збільшено суму грошового зобов'язання по податку на додану вартість у розмірі 143931 грн. за основним платежем та 3773,75 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями та № 1767631742, яким збільшено суму грошового зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб у розмірі 182744 грн. за основним платежем та 30736,25 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями. Предметом апеляційного оскарження є скасовані податкові повідомлення-рішення від 22.01.2013 року, № 1767611742, № 1767631742, якими відповідно збільшено суми грошового зобов'язання за платежами податку на додану вартість та податку на доходи фізичних осіб. Між сторонами немає спору щодо змісту та форми первинних документів, які є у справі та досліджувалися під час перевірки та під час судового розгляду. Водночас, відповідач заперечує сам факт (реальність) здійснення господарських операцій ФОП [PERSON] з ПП "Версант", ПП "МКМ-Сервіс", ПП "АФ Астарта", ФГ "Вікторія Ч" Вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наступного. Податкові зобовязання з податку на доходи фізичних осіб визначені внаслідок порушення, на думку відповідача, розділу ІУ ст.13 Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26.12.1992 року №13-92, ст.177 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. №2755-УІ, в результаті чого відповідачем збільшено підприємцю суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб на суму 147704,75 грн. Згідно зі статтею 2 пунктом 2.1. Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" (який регулював правовідносини по сплаті податку з доходів фізичних осіб до 01 січня 2011 року), платниками податку з доходів фізичних осіб є зокрема резидент, який отримує як доходи з джерелом їх походження з території України, так і іноземні доходи. Відповідно до статті 9 пункту 9.12 підпункту 9.12.1 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" оподаткування доходів, отриманих фізичною особою від продажу нею товарів (надання послуг, виконання робіт) у межах її підприємницької діяльності без створення юридичної особи, а також фізичною особою, яка сплачує ринковий збір, здійснюється за правилами, встановленими спеціальним законодавством з цих питань, з урахуванням норм цього пункту. Відповідно до статті 22 пункту 22.10 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визнано таким, що втратив чинність, Декрет Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №13-92 "Про прибутковий податок з громадян", крім розділу IV у частині оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю, який застосовується з урахуванням положень пункту 9.12 статті 9 цього Закону та діє до набрання чинності спеціальним законом з питань оподаткування фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності. Згідно зі статтею 13 абзацу 3 вказаного розділу Декрету встановлено, що до складу витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходів, належать витрати, які включаються до складу валових витрат виробництва (обігу) або підлягають амортизації згідно з Законом України "Про оподаткування прибутку підприємств". Статтею 5 пунктом 5.1. Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" встановлено, що валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності. Згідно зі статтею 177 пунктом Податкового кодексу України (яким здійснюється правове регулювання оподаткування доходів фізичних осіб з 01.01.2011 року) об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця. Відповідно до статті 177 пункту 177.4. Податкового кодексу України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу. Відповідно до п.138.1, 138.1.1. ст. 138 ПК України від 02.12.2010 року №2755-УІ витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються, зокрема, із витрат операційної діяльності. Витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2 - 140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку. Також відповідно до п. 138.2 ст. 138 ПК України від 02.12.2010 року №2755-УІ витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. Витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, крім нерозподільних постійних загальновиробничих витрат, які включаються до складу собівартості реалізованої продукції в періоді їх виникнення, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг (п.138.4 ст. 138). Відповідно до п.139.1.9 ст. 139 ПК України від 02.12.2010 року №2755-УІ не включаються до витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку. Податкові зобовязання з податку на додану вартість визначені внаслідок порушення підприємством, на думку відповідача, п.п.7.2.4, п.п.7.2.6 п.7.2, п.п.7.4.1, п.п.7.4.5. п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» від 03.04.1997 року №168-97/ВР, ст.198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 р. №2755-УІ, в результаті чого відповідачем збільшено підприємству суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 213480,25 грн. Відповідно до п.198.1 ст. 198 ПК України від 02.12.2010 р. №2755-УІ, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Відповідно до п.198.2 ПК України від 02.12.2010 р. №2755-УІ, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено п.н.. Відповідно до п.198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. Так стосовно господарських відносин позивача з контрагентами ПП "Версант", ПП "МКМ-Сервіс", ПП "АФ Астарта" та ФГ "Вікторія Ч" то необхідно вказати, що такі здійснені за таких умов. 03.05.2010 року між ФОП [PERSON] та ПП "Версант" укладено договір купівлі-продажу № 2011, предметом якого є зобов'язання ПП "Версант" передати овочі та фрукти у власність позивача та зобов'язання позивача прийняти товар та сплатити за нього. ФОП [PERSON] також уклав договір № 03-01-2010 поставки товару від 01.12.2010 року з ПП "МКМ-Сервіс", предметом якого є зобов'язання ПП "МКМ-Сервіс" поставити товар позивачу та зобов'язання позивача прийняти та оплатити товар. Позивач також уклав договір № 0104 поставки товару від 01.04.2011 року з ПП "АФ Астарта", предметом якого є зобов'язання ПП "АФ Астарта" поставити товар позивачу та зобов'язання позивача прийняти та оплатити товар. 01.01.2011 року ФОП [PERSON] уклав договір № 45 з ФГ "Вікторія Ч", предметом якого є зобов'язання ФГ "Вікторія Ч" продати товар позивачу та зобов'язання позивача прийняти та оплатити товар. Реальний характер вказаних договорів підтверджується фактичним здійсненням господарських операцій по поставці продукції (овочів та фруктів, про що свідчать досліджені в судовому засіданні та наявні в матеріалах справи первинні документи, а саме видаткові накладні, податкові накладні, платіжні доручення, які підтверджують факт передачі поставленої продукції від постачальника до покупця та оплату вартості указаної продукції. Крім того, факт надходження продукції та її відпуск у зв'язку з подальшим використанням у господарській діяльності позивача підтверджується відповідними накладними. Суд відхиляє покликання апелянта на дані аналізу перевірок податковими інспекціями контрагентів позивача про відсутність основних фондів, посадових осіб, технічного персоналу, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів, економічно необхідних для здійснення операцій транспортних засобів, оскільки Мукачівська ОДПІ Закарпатської області не дала письмових доказів цього, а лише використала матеріали перевірки іншого податкового органу. Крім того, це не свідчить про не спроможність виконання господарських зобовязань. Одночасно суд першої інстанції звертає увагу на те, що за наявності всіх вказаних первинних документів, які підтверджують реальний характер спірних договорів, можливі порушення з боку ПП "Версант", ПП "МКМ-Сервіс", ПП "АФ Астарта", ФГ "Вікторія Ч" вимог податкового законодавства не є достатньою підставою для визначення спірних правочинів недійсними в силу закону, оскільки податковим законодавством, чинним на момент виникнення спірних правовідносин, встановлюється індивідуальний характер відповідальності платника податку за порушення ведення податкового обліку. Так, відповідно до ст. 16 ПК України від 02.12.2010 р. №2755-УІ обов'язок ведення обліку доходів та витрат, складання та подання податкової звітності, сплати податків і зборів покладено на кожного окремого платника податку. При цьому такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується саме платника податку і не може автоматично поширюватися на його контрагентів. Виходячи з наведеного, порушення, допущені одним платником податків у відображенні (чи невідображенні) в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом не впливають на права та обов'язки інших платників. Висновки акта перевірки №01/17-02/[NUMBER] від 08.01.2013 року відповідачем побудовані на визнанні нікчемними зазначених договорів, при цьому останнім не наведено жодної підстави та не надано належних доказів під час судового розгляду, на підставі яких можна вважати укладені позивачем договори з контрагентами нікчемними правочинами, оскільки ні в акті перевірки, ні іншими доказами не доведена ні спеціальна мета, ні вина сторін правочину (однієї з сторін правочину) в намірі порушити публічний порядок у вигляді порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина та/або знищити, пошкодити майно фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконно заволодіти ним. Законом закріплено презумпцію правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК). З наведеного випливає, що правочин (договір) є правомірним, а отже й дійсним. Неправомірність (недійсність) правочину повинна бути прямо передбачена законом або встановлена рішенням суду, що набрало законної сили. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У цій же статті розмежовується два види недійсних правочинів: нікчемні та оспорювані. Нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Оспорюваним є правочин, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний недійсним судом. Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений ст. 228 ЦК України:правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо (п. 18 Постанови Пленуму від 06.11.2009 р. № 9). Висновки податкового органу про нікчемність правочинів між позивачем і контрагентами ПП "Версант", ПП "МКМ-Сервіс", ПП "АФ Астарта" та ФГ "Вікторія Ч" ґрунтуються на тому, що під час їх вчинення не було дотримано ч. 5 ст. 203 ЦК України і ці правочини не спрямовані на реальне настання наслідків, що обумовлені ними. Такий висновок є помилковим. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Саме таку кваліфікацію правочинів було надано податковим органом в акті перевірки від 08.01.2013р. У п. 24 Постанови Пленуму від 06.11.2009 р. № 9 Верховний Суд України відзначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Під час перевірки податковий орган не встановив обставин, які б свідчили про умисел позивача на укладення договорів з контрагентами ПП "Версант", ПП "МКМ-Сервіс", ПП "АФ Астарта" та ФГ "Вікторія Ч" (та їх умислу) без наміру створити наслідки, які передбачені договором. Не надано цих доказів і під час судового розгляду справи. Навпаки, документально доведено виконання зобовязань щодо купівлі-продажу товару. Це підтверджується не лише документами, але й фактичним використанням придбаних товарів у господарській діяльності, реальністю дій позивача щодо оплати за отриманий товар. Зазначені обставини були встановлені податковим органом під час перевірки і залишились не спростованими. Відтак, протиправного умислу сторін, зокрема позивача, на укладення фіктивного правочину не встановлено, що виключає його кваліфікацію як недійсного. З огляду на відсутність доказів умислу сторін, вищезгадані правочини не можуть вважатися нікчемними як такі, що порушують публічний порядок за ст. 228 ЦК України. Суд звертає увагу також і на те, що відповідно до ч. 2 ст. 234 ЦК України фіктивний правочин визнається судом недійсним. Отже, цей вид недійсних правочинів належить до оспорюваних правочинів. З огляду на цю норму, жоден інший орган, окрім суду, не може робити висновок про недійсність фіктивного правочину. Окремо суд бере до уваги, що викладені в акті перевірки судження субєкта владних повноважень про порушення позивачем вимог ст.ст. 203, 215, 216, 228 ЦК України зроблені з перевищенням компетенції органів державної податкової служби України та не підтверджуються дослідженими судом доказами. Проаналізувавши положення Податкового кодексу України та Закону України "Про державну податкову службу в Україні" від 04.12.1990 р. (з наступними змінами і доповненнями), Суд доходить висновку, що податкові органи не наділені законодавцем компетенцією на встановлення фактів порушення платниками податків норм актів цивільного або господарського законодавства та не мають повноважень визнавати правочини нікчемними або такими, що не відповідають закону. Так, відповідно до п. 11 ст. 10 Закону України "Про державну податкову службу в Україні" державні податкові інспекції в районах, містах без районного поділу, районах у містах, міжрайонні та об'єднані спеціалізовані державні податкові інспекції виконують, зокрема, такі функції: подають до судів позови до підприємств, установ, організацій та громадян про визнання угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами, а в інших випадках - коштів, одержаних без установлених законом підстав, а також про стягнення заборгованості перед бюджетом і державними цільовими фондами за рахунок їх майна; звертаються до суду в інших випадках, передбачених законом. Відтак, встановивши правочин, який має ознаки фіктивного, податковий орган, діючи в межах своїх повноважень, повинен звернутися до суду з позовом про визнання цього правочину недійсним. До набрання рішенням суду законної сили правочин вважається дійсним, оскільки саме це є змістом презумпції, яка наведена у ст. 204 ЦК України. До цього часу податковий орган не може застосовувати наслідки недійсності правочину, зокрема й корегувати податкові зобовязання, навіть якщо б у нього і були відповідні переконання. Здійснення таких дій не відповідає повноваженням податкового органу та способу їх реалізації, свідчить про перевищення компетенції та безпідставне втручання в приватні правовідносини, порушує принцип офіційності. У п. 6 розділу І Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства затверджено наказом Державної податкової адміністрації України від 22.12.2010 р. № 984 передбачено, що у висновку акта документальної перевірки зазначається опис виявлених перевіркою порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, з посиланням на підпункти, пункти, статті законодавчих актів або загальний висновок щодо відсутності таких порушень. Всупереч наведеній нормі, відповідач досліджував дійсність правочинів, тобто фактично контролював дотримання платником податків цивільного законодавства, на що податковий орган не уповноважений. Відповідно до п. 6 розділу ІІ цього Порядку факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів. Суд відзначає, що в силу п.83.1 ст.83 Податкового кодексу України для посадових осіб органів державної податкової служби під час проведення перевірок підставами для висновків є: 83.1.1. документи, визначені цим Кодексом; 83.1.2. податкова інформація; 83.1.3. експертні висновки; 83.1.4. судові рішення; 83.1.5. виключено; 83.1.6. інші матеріали, отримані в порядку та у спосіб, передбачені цим Кодексом або іншими законами, контроль за дотриманням яких покладений на органи державної податкової служби. З огляду на приписи наведених вище норм права, суд першої інстанції підставно прийшов до висновку, що до набуття законної сили рішенням суду про визнання недійсним правочину, за яким платником податків було сформовано податковий кредит та податкове зобовязання з податку на додану вартість, податковий орган не має правових підстав для відображення в акті перевірки судження про вчинення таким платником порушення податкового законодавства щодо правильності та повноти справляння податків за цим правочином. Підстави нікчемності правочину встановлюються законом, а не актами податкових перевірок. Вказані в актах перевірки недоліки, допущені субєктом господарювання при укладенні та виконанні договорів, не є підставою для визнання правочинів нікчемними, оскільки законодавство не встановлює таких підстав нікчемності правочину. Аналогічне тлумачення повноважень органів державної податкової служби наведене в листі Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва від 16.09.2011р. Під час складення акту перевірки ці вимоги податковим органом не виконані. Натомість, первинні документи, надані платником податків, невмотивовано не взяті до уваги і не вплинули на висновки податкового органу. Зазначене свідчить про необґрунтованість оскаржуваних дій та їх упередженість. Заперечуючи фактичне виконання робіт (поставку товарів), податковий орган повинен навести відповідні докази, що ці роботи (товари) не виконувалися взагалі або виконувалися не тими особами, які зазначені в первинних документах. Одночасно необхідно зазначити, що відсутність товаро-транспортних накладних не є безумовною підставою для визнання безтоварності господарських операцій і це стверджується наступним. Відповідно до ст. 48 Закон України "Про автомобільний транспорт" автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для юридичної особи, що здійснює вантажні перевезення на договірних умовах, є: для автомобільного перевізника ліцензія та документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи па транспортний засіб, ліцензійна картка, дорожній лист, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством України. Документами для юридичної особи, що здійснює вантажні перевезення для власних потреб, є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу па законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, дорожній лист, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством України. Відповідно Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України 14.10.1997 р. № 363 товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи. Відповідно до п. 11.1 цих Правил товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля є основними документами на перевезення вантажів. Отже наявність товаро-транспортної накладної є обов'язковим документом, який повинен складатися під час перевезень. Водночас, право платника податку на включення сплачених коштів до складу податкового кредиту чи до складу валових витрат виникає не з факту перевезення товару, а у зв'язку із оплатою його вартості постачальнику. Товаро-транспортні накладені, як і перевезення товару в цілому, не перебувають у безпосередньому зв'язку з фактом оплати товару. Відтак, відсутність товаро-транспортних накладних в жодному разі не позбавляє платника податків на включення сплачених постачальникам сум до складу податкового кредиту чи до складу валових витрат, а лише може бути доказом відсутності господарських операцій, як таких. Цей доказ оцінюється судом в сукупності з іншими доказами і не має наперед встановленої сили. Одночасно необхідно звернути увагу на те, що позивач у відповідності до укладеного договору не ніс обов'язку по доставці товару від контрагента. Також необхідно погодитись з висновком суду, що порушення кримінальної справи щодо ПП «Версант» за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 205 КК України не може бути прийнято судом як доказ безтоварності господарських операцій з позивачем, звертаючи увагу на таке. Частиною 4 статті 70 КАС України встановлено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. При цьому, відповідно до ч.4 ст.72 КАС України саме вирок суду в кримінальній справі або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою. За змістом ст. 72 КАС України, відповідно до буквального тлумачення зазначеної норми, преюдиційними обставинами, що звільнені від доказування, є обставини, встановлені безпосередньо: 1) або вироком у кримінальній справі; 2) або постановою про адміністративний проступок. Водночас, у разі доведення вироком суду події злочину і вини посадових осіб під час здійснення господарських операцій, податковий орган може вимагати перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами. На даний момент, не має достовірних фактів, які б викликали сумнів суду в реальності придбання товарів та наданих послуг. Також необхідно зазначити, що вказані висновки податкового органу прямо суперечать не лише ПК України від 02.12.2010 р. №2755-УІ, а й практиці Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до вимог ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується судами як джерело права. Так, Європейський Суд у рішенні від 22 січня 2009 р. у справі "БУЛВЕС АД проти Болгарії"(заява № 3991/03) зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати податок на додану вартість другий раз, а також сплачувати пеню. На думку суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності. Одночасно необхідно погодитись з твердженням апелянта, що скасовуючи повністю податкове повідомлення-рішення від 22.01.2013 року №1767631742, яким позивачу донараховано податку на доходи фізичних осіб, суд першої інстанції не врахував той факт, що актом перевірки, на підставі якого приймалось дане податкове повідомлення-рішення, встановлено порушення позивачем, окрім завищення валових витрат, також інших вимог податкового законодавства. ФОП [PERSON] занизив валовий дохід (обсяг виручки), відображений ним у поданій декларації з відповідного податку за 2011 рік на загальну суму 118145 грн. Вказані відхилення встановлені перевіряючим на підставі відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів, банківської виписки № 26003060114407 КБ «Приватбанк» про рух коштів на рахунку за 2010 та 2011 роки, книги обліку доходів і витрат, первинних документів, представлених для проведення перевірки платником податків. Внаслідок допущеного порушення позивачу донараховано податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 11768 грн. та відповідно застосовано штрафну санкцію у розмірі 2942 грн. Також актом перевірки №01/17-02/[NUMBER] від 08.01.2013 року встановлено порушення позивачем п.51.1 ст.51, п. 176.2 ст.176 ПК України від 02.12.2010 р. №2755-УІ, щодо ненадання в податковому розрахунку форми №1ДФ відомостей про суми доходів, сплачених на користь платників податків фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності в 1,2,3,4 кв. 2011 року. Сума застосованої штрафної санкції складає 510 грн. При цьому, позивач не оспорював вказане податкове повідомлення в цій частині. Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Аналізуючи чинне законодавство та обставини справи суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в спосіб, передбачений ст.162 КАС України стосовно визнання протиправними та скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень за виключенням донарахованого податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 11768 грн. та відповідно застосованої штрафної (фінансової) санкції у розмірі 2942 грн., а також штрафної санкції в сумі 510 грн., оскільки апелянтом наведеними доказами спростовано висновок суду першої інстанції в цій частині. Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В зв'язку з цим, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції при вирішенні даної справи всебічно, повно та об'єктивно встановив обставини справи, дослідив та оцінив всі докази, які містяться в матеріалах справи. З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення питання тому, колегія суддів приходить до висновку, що постанову слід частково скасувати та прийняти нову.

Результат розгляду: partial