Рішення адміністративного суду від 2014-01-27 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Управління Пенсійного фонду України в Куйбишевському районі м. Донецька про визнання незаконною та скасування вимоги про сплату боргу від 09.08.2013 року № Ф-1302 У і стягнення витрат на правову допомогу. До початку судового розгляду справи по суті позивачем збільшено розмір позовних вимог, про що надано відповідну письмову заяву, згідно якої останній просить визнати незаконними та скасувати вимоги про сплату боргу від 09.08.2013 року № Ф-1302-У на суму 233,63 грн. і № Ф-1302 на суму 2 051,67 грн. та стягнути витрати на правову допомогу. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є пенсіонером за віком на пільгових умовах та знаходиться на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Куйбишевському районі м.Донецька як платник єдиного внеску, зареєстрований як фізична особа-підприємець, перебуває на спрощеній системі оподаткування. Зазначає, що згідно ч. 4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування. З урахуванням зазначеного вважає незаконними спірні вимоги про сплату недоїмки. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, надав пояснення, аналогічні викладеному в позовній заяві, просить позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. В матеріалах справи наявні письмові заперечення проти позову, які вмотивовані тим, що відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсіонер - це особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім'ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом. Пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визначення її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом. Відповідач вважає, що умови призначення пенсії за віком визначені ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення чоловіками 60 років, жінками - 55 років. Таким чином, вважає, що позивач тільки після досягнення пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», набуде право приймати участь в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування на добровільній основі. Тому, з приводу цього, вважає, що спірні вимоги про сплату недоїмки є законними та винесені правомірно. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Позивач, [PERSON], є фізичною особою-підприємцем, зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців з 28.11.2003р., що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію (а.с. 16), перебуває на спрощеній системі оподаткування, що підтверджується свідоцтвом про сплату єдиного податку серії [NUMBER] (а.с. 17) та є пенсіонером за віком з 16.06.2010 року, що підтверджується пенсійним посвідченням серії [NUMBER] (а.с. 15), отримує пенсію за віком та знаходиться на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Куйбишевському районі м. Донецька як платник єдиного внеску. Відповідач - Управління Пенсійного фонду України в Куйбишевському районі м.Донецька є органом виконавчої влади, який в цих правовідносинах здійснює повноваження, покладені на нього п. 12 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Положенням про Пенсійний фонд України, затвердженим Указом Президента України від 06 квітня 2011 року №384/2011. У відповідності до п. 12 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у період до перетворення Пенсійного фонду України в неприбуткову самоврядну організацію він функціонує як центральний орган виконавчої влади на підставі норм цього Закону (крім норм, зазначених в абзаці шостому пункту 1 цього розділу) та Положенням про Пенсійний фонд України, затвердженим Указом Президента України від 06 квітня 2011 року № 384/2011. Згідно зі ст. 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року № 384/2011, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення персоніфікованого обліку надходжень від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок). Згідно ст. 7 Положення, Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Пенсійний фонд України - орган, уповноважений відповідно до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року № 2464-VI (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) вести облік платників єдиного внеску, забезпечувати збір та ведення обліку страхових коштів, контролювати повноту та своєчасність їх сплати, вести Державний реєстр загальнообов'язкового державного соціального страхування та виконувати інші функції, передбачені законом. Правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються нормами Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року № 2464-VI (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закону № 2464), Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003 року (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 1058), Законом України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ від 05.11.1991 р. (далі - Закон № 1788) та іншими нормативно-правовими актами. Відповідачем 09 серпня 2013р. прийнято вимоги про сплату боргу зі сплати єдиного внеску № Ф-1302 на суму 2 051,67 грн. за період квітень-липень 2013 року та №Ф-1302-У на суму 233,63 грн. за період серпень 2013 року. Позивач вважає зазначені вимоги про сплату недоїмки з єдиного внеску неправомірними, оскільки він є фізичною особою-підприємцем та пенсіонером за віком, отримує відповідну пенсію і на підставі ч. 4 ст. 4 Закону № 2464 звільнений від сплати за себе єдиного внеску. Предметом доказування в цій справі є правомірність винесених органом Пенсійного фонду вимог про сплату недоїмки у вищезазначеному розмірі та правильність застосування відповідачем норм діючого законодавства в даних правовідносинах. Відповідно до статті 1 Закону № 1788 громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Статтею 1 Закону №1058 поняття «пенсія» визначено як щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону №1058 за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника. Згідно зі ст. 26 цього Закону, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення чоловіками 60 років, жінками - 55 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. У відповідності до приписів ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці. Таким чином, Як встановлено в судовому засіданні і підтверджено матеріалами справи, позивач, у відповідності до вищенаведених приписів законодавства, отримує пенсію за віком на пільгових умовах (список №1). Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону № 2464 платник єдиного внеску зобов'язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність до територіального органу Пенсійного фонду у строки, в порядку та за формою, встановленими Пенсійним фондом за погодженням з відповідними фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування та центральним органом виконавчої влади. Згідно з частиною 8 статті 9 Закону № 2464 платники єдиного внеску зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за відповідний базовий звітний період, не пізніше 20 числа місяця, що настає за базовим звітним періодом. Єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника, як передбачено частиною 12 статті 9 Закону №2464. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 4 Закону № 2464 особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування. З аналізу наведеної норми вбачається, що законодавцем з поняття «пенсіонери за віком» не виключені особи, які є пенсіонерами за віком на пільгових умовах. Таким чином, фізичні особи-підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу, з 06.08.2011р. звільняються від сплати єдиного внеску. Оскільки, позивач є пенсіонером за віком та отримує пенсію за віком, він у відповідності до зазначеної норми звільняється від сплати за себе єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування з 06.08.2011р. Також, суд зазначає, що добровільна сплата єдиного внеску врегульована ст. 10 Закону України № 2464. Відповідно до вимог зазначеної норми, обов'язковою умовою добровільної участі особи у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування є належним чином укладений договір в порядку ст. 10 Закону України № 2464. В судовому засіданні встановлено, що договору про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування між сторонами не укладалось. Крім того, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача стосовно того, що позивачу призначена пенсія відповідно до ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", у зв'язку з чим він не досяг пенсійного віку, а тому відсутні підстави для звільнення його від сплати єдиного внеску. Частиною 4 статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" чітко визначено про звільнення від сплати єдиного внеску за себе фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. При цьому законодавець не ставить в залежність звільнення від сплати єдиного внеску від того, чи досягла особа пенсійного віку. Таким чином, в даному випадку не має правового значення підстави призначення пенсії за віком. Суд зазначає, що пенсії, призначені на пільгових умовах відповідно до ст. 13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", є різновидом пенсій за віком. З огляду на викладене, спірна в даній справі вимога про сплату боргу від 09.08.2013 року № Ф-1302 на суму 2 051,67 грн. підлягає скасуванню. Стосовно суми боргу, включеної Пенсійним фондом до складу спірної вимоги за період серпень 2013 року у розмірі 233,63 грн., суд зазначає наступне. Пунктом 6.3 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженою постановою Правління Пенсійного фонду України 27.09.2010р. № 21-5, передбачено, що органи Пенсійного фонду надсилають платникам вимогу про сплату недоїмки у випадках, зокрема, якщо платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску. Вимога формується на підставі даних особових рахунків платників на суму боргу, що перевищує 10 грн. Як вбачається з матеріалів справи, за даними картки особового рахунку платника - фізичної особи-підприємця [PERSON] сума недоїмки зі сплати єдиного внеску у розмірі 233,63 грн. виникла внаслідок часткової сплати позивачем суми недоїмки у розмірі 2 051,67 грн., нарахованої вимогою про сплату боргу від 09.08.2013 року № Ф-1302. Також, за даними картки особового рахунку позивача заборгованість останнього зі сплати єдиного внеску у розмірі 233,63 грн. виникла лише 21.08.2013 року, тоді як вимога про сплату боргу у зазначеному розмірі № Ф-1302-У винесена Управлінням Пенсійного фонду України в Куйбишевському районі м. Донецька 09.08.2013 року. Таким чином, суд дійшов висновку, що вимога про сплату боргу від 09.08.2013 року № Ф-1302-У на суму 233,63 грн. за період серпень 2013 року, з урахуванням також вищенаведених приписів Закону № 2464, винесена відповідачем у порядку та спосіб, що суперечать нормам чинного законодавства. Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади й органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. У відповідності до ст.ст. 71, 86 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Згідно ч. 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Таким чином, враховуючи те, що спірні в даній справі вимоги про сплату боргу органом Пенсійного фонду прийнято на підставі неправильного застосування норм діючого законодавства, позовні вимоги [PERSON] в частині визнання незаконними та скасування вимог про сплату боргу від 09.08.2013 року № Ф-1302 на суму 2 051,67 грн. та № Ф-1302-У на суму 233,63 грн. підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог позивача щодо стягнення витрат на правову допомогу, понесених позивачем, суд зазначає наступне. Згідно ст. 16 КАС України кожен має право користуватися правовою допомогою при вирішенні справ в адміністративному суді, яка надається в порядку, встановленому законом. Для надання правової допомоги при вирішенні справ у судах в Україні діє адвокатура. У випадках, встановлених законом, правова допомога може надаватися й іншими фахівцями в галузі права. Порядок і умови надання правової допомоги, права й обов'язки адвокатів та інших фахівців у галузі права, які беруть участь в адміністративному процесі і надають правову допомогу, визначаються цим Кодексом та іншими законами. Відповідно до приписів ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Таким чином, враховуючи приписи зазначених правових норм, компенсація витрат на правову допомогу в адміністративних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суб'єктом владних повноважень, підлягає стягненню з останнього лише у випадках надання правової допомоги безпосередньо в процесі судового розгляду справи, тобто право на правову допомогу може реалізуватися в адміністративному процесі безпосередньо у формі представництва у відповідності з вимогами ст. 56 КАС України. З огляду на зазначене, позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення витрат на правову допомогу не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 94 КАСУ якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України відповідно до обсягу задоволених позовних вимог.

Результат розгляду: partial