Рішення адміністративного суду від 2014-03-05 00:00:00+02

У жовтні 2011 року позивачі [PERSON], [PERSON] звернулись в суд із адміністративним позовом до відповідача відділу з питань охорони здоров'я та медичного забезпечення Ужгородської РДА Закарпатської області, в якому, з врахуванням уточнених і збільшених позовних вимог, просили : 1) зобов'язати відповідача надати письмову відповідь на звернення від 14.06.2011 року; 2) притягнути до відповідальності відповідача та інших встановлених винних осіб; 3) стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] моральну шкоду в сумі 15000 грн. і матеріальну шкоду в сумі 798,43 грн.; 4) стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] моральну шкоду в сумі 20000 грн. і матеріальну шкоду в сумі 4967,91 грн.; 5) стягнути з відповідача на користь позивачів [PERSON] і [PERSON] по 1000 грн. судових витрат, витрачених на оплату юридичних послуг. В обгрунтування позовних вимог покликались позивачі на те, що відповідач порушив вимоги чинного законодавства і безпідставно не надав позивачам відповіді на письмове звернення від 14.06.2011 року про надання інформації щодо функцій, завдання і обов'язків Сторожинської амбулаторії загальної практики сімейної медицини та її працівників. Незаконні дії відповідача мали наслідком порушення прав позивачів, приниження їхньої честі і гідності, погіршення стану здоров'я, заподіяння моральної і матеріальної шкоди. Вказували також позивачі, що відповідач не надає необхідної лікарської допомоги та медичного забезпечення позивачу [PERSON], який являється інвалідом 1 групи. Відповідач відділ з питань охорони здоров'я та медичного забезпечення Ужгородської РДА Закарпатської області позову не визнав, у суді першої інстанції подав заперечення, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування заперечень відповідач вказав, що на заяву позивачів від 14.06.2011 року відповіді не було надано, оскільки цього ж дня [PERSON], який є сином позивача [PERSON], оригінал цієї заяви вирвав з рук начальника відділу з питань охорони здоров'я та медичного забезпечення Шванди І.І. і її розірвав. Про знищення цієї заяви було складено акт від 14.06.2011 року. Також відповідач зазначав, що позивачами не надано жодних доказів про те, що діями відповідача завдано позивачам моральної і матеріальної шкоди. Позивачі є постійними скаржниками і метою написання їхніх заяв і скарг, які пише [PERSON] від імені своїх батьків, є виключно корисливі мотиви. Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 12.03.2012 року відмовлено у задоволенні усіх позовних вимог. З цією постановою суду не погодились позивачі [PERSON], [PERSON] і оскаржили її в апеляційному порядку. Вважають апелянти, що постанова суду винесена з порушенням норм матеріального і процесуального права, судом неповно з'ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а тому постанова суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. В обґрунтування апеляційних вимог апелянти посилаються на те, що постанова суду першої інстанції від 12.03.2012 року неправомірно винесена суддею одноособово в порядку скороченого провадження. Суд першої інстанції не розглянув по суті усіх позовних вимог. Суд безпідставно не врахував наданих позивачами обґрунтувань на підтвердження позовних вимог. Вказують апелянти, що відповідач по даний час не надав позивачам письмової відповіді на звернення від 14.06.2011 року про надання інформації щодо функцій, завдання і обов'язків Сторожинської амбулаторії загальної практики сімейної медицини та її працівників, а твердження відповідача про те, що оригінал цієї заяви знищив [PERSON], не відповідають дійсності. На думку апелянтів суд діяв упереджено та проявив заінтересованість у винесенні рішення на користь відповідача. За наслідками апеляційного розгляду апелянти просять скасувати постанову суду першої інстанції від 12.03.2012 року і прийняти нове рішення про задоволення усіх позовних вимог. Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави та межі апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задоволити частково. Так, із матеріалів адміністративної справи видно, що провадження по цій справі було відкрито ухвалою судді Закарпатського окружного адміністративного суду від 27.10.2011 року, справа була призначено до судового розгляду на 23.11.2011 року, розгляд справи в період листопада 2011 року - лютого 2012 року здійснювався судом у відкритому судовому засіданні за загальними правилами в порядку глави 3 розділу 3 КАС України. Після винесення ухвали суду від 14.02.2012 року про задоволення заяви позивачів про відвід головуючого судді Калинич Я.М. і передачі справи на розгляд іншому складу суду (а.с. 136), не було підстав для повторного вирішення суддею питання щодо відкриття провадження у цій же адміністративній справі. Таким чином, суддею Плехановою З.Б. Закарпатського окружного адміністративного суду безпідставно винесено ухвалу від 28.02.2012 року про відкриття скороченого провадження у вказаній адміністративній справі за позовом [PERSON], [PERSON] (а.с. 153). При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що підстави для розгляду справи в порядку скороченого провадження передбачені статтею 183-2 КАС України, де вказано, що скорочене провадження застосовується в адміністративних справах, зокрема, щодо зобов'язання суб'єкта владних повноважень вчинити певні дії щодо розгляду звернення, у тому числі інформаційного запиту, фізичної або юридичної особи. Однак, по даній адміністративній справі предметом судового розгляду були позовні вимоги також щодо стягнення моральної і матеріальної шкоди, притягнення до відповідальності відповідача та інших осіб. Тому, з врахуванням обсягу заявлених позовних вимог та неможливості прийняття законного судового рішення без проведення судового засідання, є незаконною постанова суду першої інстанції від 12.03.2012 року, яка прийнята за результатами розгляду справи в порядку скороченого провадження. Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність скасування оскарженої постанови суду першої інстанції від 12.03.2012 року і прийняття нової постанови з приводу заявлених позовних вимог. Відносно позовних вимог [PERSON] і [PERSON] про притягнення до відповідальності відповідача та інших осіб (пункт 3 резолютивної частини позовної заяви), суд апеляційної інстанції зазначає наступне. Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Відповідно до ст. 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема, на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Повноваження адміністративного суду при вирішенні адміністративної справи передбачені статтею 162 КАС України. Із змісту наведених правових норм видно, що до повноважень адміністративного суду не входить встановлення винних осіб і притягнення винних осіб до відповідальності. Тому, суд першої інстанції безпідставно прийняв до розгляду в порядку адміністративного судочинства позовні вимоги щодо притягнення до відповідальності відповідача та інших винних осіб. З врахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що провадження по розглядуваній адміністративній справі в частині позовної вимоги про притягнення до відповідальності відповідача та інших винних осіб (пункт 3 резолютивної частини позовної заяви), слід закрити, на підставі п.1 ч.1 ст. 157 КАС України, у зв'язку із тим, що в цій частині позову справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Одночасно, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що вирішення питання про притягнення винних осіб до відповідальності являється завданнями або кримінального судочинства, або суду в порядку КУпАП у справах про притягнення до адміністративної відповідальності. Відносно позовної вимоги про зобов'язання відповідача надати письмову відповідь на звернення від 14.06.2011 року (пункт 2 резолютивної частини позовної заяви), то суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що така вимога підлягає до часткового задоволення, з врахуванням наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] звернулась до начальника відділу з питань охорони здоров'я та медичного забезпечення Ужгородської РДА із письмовою заявою від 14.06.2011 року, в якій просила на підставі Закону України «Про доступ до публічної інформації» надати в 5-ти денний термін повну інформацію про роботу Сторожинської амбулаторії, а саме : - графік роботи, штатний розпис; - функції, завдання і обов'язки амбулаторії та працівників; - розмір бюджетних витрат (по статтях) в 2010 році; - розмір бюджетних витрат (по статтях) за 1 півріччя 2011 року; - постатейно вказати зарплатний фонд зарплат, фінансування господарської частини (ремонт, утримання автомобілів, виділення матеріалів, тощо), фінансування на устаткування, канцелярські витрати, інвентар, лікування та медичне забезпечення, тощо. Така заява була зареєстрована у відповідача, тобто у відділі з питань охорони здоров'я та медичного забезпечення Ужгородської РДА 14.06.2011 року за № П-358 (а.с. 5-зв., 121). Таку заяву відповідачем по суті не було розглянуто і відповідь заявнику на цю заяву відповідачем не надано по даний час, що підтверджується матеріалами справи і визнається відповідачем. Відповідно до ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Законом України «Про звернення громадян» (в редакції на час розглядуваних правовідносин), зокрема статею 7, гарантовано, що звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду. Відповідно до ст. 15 цього Закону, органи державної влади та їх посадові особи, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань) зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Статтею 18 вказаного Закону закріплені права громадянина при розгляді звернення чи скарги, в тому числі право особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви, знайомитися з матеріалами перевірки, подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запит органом, який розглядає заяву чи скаргу, бути присутнім при розгляді заяви чи скарги, одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги. Статтею 19 вказаного Закону закріплено обов'язки органів державної влади, їх керівників та інших посадових осіб щодо розгляду заяв чи скарг, а саме: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суті прийнятого рішення. Звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше 1 місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше 15 днів від дня їх отримання (ст. 20 вказаного Закону). Суд апеляційної інстанції також враховує, що статтею 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» (в редакції на час розглядуваних правовідносин) визначено, що публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Судом встановлено, що відповідач відділ з питань охорони здоров'я та медичного забезпечення Ужгородської РДА Закарпатської області, будучи суб'єктом владних повноважень, належить до розпорядників публічної інформації, що визначені ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Позивач [PERSON], відповідно до ст. 12 цього Закону, належить до запитувачів публічної інформації. Відповідно до статей 14, 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» відповідач зобов'язаний був надати позивачеві [PERSON] достовірну, точну та повну інформацію на запит від 14.06.2011 року щодо кожного із поставлених запитань, або ж відмовити в наданні інформації у разі наявності підстав, визначених частиною 1 статті 22 цього Закону. Крім цього, відповідно до ч.3 ст. 22 цього Закону, розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов'язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. Частинами 4 і 5 ст. 22 цього Закону передбачено, що відмова в задоволенні запиту на інформацію надається у письмовій формі. Така відмова повинна відповідати встановленим вимогам щодо форми та змісту. Суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими і безпідставними покликання відповідача на те, що відповідач правомірно не надав відповіді на звернення позивача [PERSON] від 14.06.2011 року у зв'язку із тим, що відповідна заява була знищена сином позивачів [PERSON]. З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає, що як уже було вказано вище, відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян» та Закону України «Про доступ до публічної інформації», обов'язок щодо надання заявнику інформації на належним чином оформленим і зареєстрованим запитом лежить на відповідачеві як на розпоряднику публічної інформації до якого адресовано відповідне звернення. Чинним законодавством не передбачено такої підстави для звільнення суб'єкта владних повноважень від обов'язку щодо надання відповіді на запит про надання інформації як втрата оригіналу відповідного запиту, а тому втрата відповідачем оригіналу заяви позивача від 14.06.2011 року шляхом її знищення чи в інший спосіб, не звільняє відповідача від обов'язку щодо надання позивачу [PERSON] відповіді на таку заяву. При цьому, суд апеляційної інстанції акцентує, що після отримання відповідачем заяви позивача від 14.06.2011 року та її офіційної реєстрації саме у відповідача існував обов'язок щодо збереження цілісності такої заяви. Невиконання відповідачем обов'язку щодо збереження такої заяви, що мало наслідком її втрату, згідно акту комісії від 14.06.2011 року (а.с. 29, 80), вказує на неналежне виконання саме відповідачем своїх обов'язків. Крім цього, в матеріалах адміністративної справи немає жодних доказів того, що відповідачем вживались заходи для відновлення втраченої заяви від 14.06.2011 року чи отримання хоча б її копії, з метою належного її розгляду і вирішення. Відповідно до ст. 71 ч.2 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. З врахуванням наведеного вище, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що підлягає до часткового задоволення позовна вимога про зобов'язання відповідача надати письмову відповідь на письмове звернення від 14.06.2011 року. Таку відповідь відповідач повинен надати позивачу [PERSON], яка згідно заяви від 14.06.2011 року є запитувачем публічної інформації. Відносно позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачів [PERSON] і [PERSON] моральної шкоди і матеріальної шкоди (пункти 4, 5, 6, 7 резолютивної частини позовної заяви), то суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення таких позовних вимог. Так, відповідно до ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Частиною 1 статті 71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Суд апеляційної інстанції враховує, що в матеріалах адміністративної справи відсутні належні докази того, що діями (бездіяльністю) відповідача щодо ненадання відповіді позивачу [PERSON] на заяву від 14.06.2011 року завдано моральної і матеріальної шкоди позивачам [PERSON] і [PERSON]. При цьому, наявні у справі копії касових чеків про придбання лікарських засобів не містять необхідної інформації і не являються належними доказами відносно існування причинного зв'язку між оскарженими діями (бездіяльністю) відповідача щодо ненадання відповіді на заяву від 14.06.2011 року та твердженнями позивачів про настання для них у зв'язку із цим негативних наслідків у виді моральної і матеріальної шкоди. Відносно вимог позивачів про стягнення з відповідача на користь позивачів [PERSON] і [PERSON] по 1000 грн. судових витрат, витрачених на оплату юридичних послуг, то суд апеляційної інстанції враховує наступне. Відповідно до ст. 87 КАС України витрати на правову допомогу належать до судових витрат. Згідно ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У матеріалах адміністративної справи відсутні будь-які документальні підтвердження про сплату позивачами судових витрат по даній справі, в тому числі щодо реального понесення витрат у розмірах по 1000 грн. за надання юридичних послуг за договорами про надання послуг від 12.10.2011 року. Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення в користь позивачів вказаних ними сум по 1000 грн. витрат за надання юридичних послуг. З врахуванням наведеного вище, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції від 12.03.2012 року прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Тому, оскаржену постанову суду слід скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задоволити частково, а в частині позовних вимог провадження по адміністративній справі закрити.

Результат розгляду: denied