Рішення адміністративного суду від 2014-02-14 00:00:00+02

16.01.2014 [PERSON] (далі-позивач) звернувся у Черкаський окружний адміністративний суд з адміністративним позовом до реєстраційної служби Звенигородського районного управління юстиції (далі-відповідач), головного управління Держземагентства у Черкаській області, в якому просив: визнати нечинним наказ головного управління Держземагентства у Черкаській області «Про скасування наказу» від 20.12.2013 №214; визнати дії відповідача щодо повернення без розгляду пакету документів про реєстрацію договору оренди на земельну ділянку, площею 55,0002 га, розташовану в адміністративних межах Мизинівської сільської ради (кадастровий №7121283600:04:004:0008) у зв'язку з відсутністю державної реєстрації права власності на неї - неправомірними; і зобов'язати відповідача провести реєстрацію цього договору оренди. За наслідками роз'єднання ухвалою суду позовних вимог у цій справі залишилося провадження в частині позовних вимог до реєстраційної служби Звенигородського районного управління юстиції. Позов мотивований тим, що відповідач безпідставно повернув без розгляду документи, подані представником позивача для реєстрації права оренди на земельну ділянку, щодо якої виникли спірні відносини, у зв'язку з відсутністю державної реєстрації права власності на неї. Позивач вважає ці дії протиправними, оскільки така підстава не передбачена нормативно-правовими актами з питань державної реєстрації прав на нерухоме майно.Тому просить суд позов задовольнити. Відповідач надав суду письмове заперечення проти позову, в якому зазначив, що підставою для повернення позивачу документів про державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки без розгляду стала відсутність відповідної заяви, як цього вимагають норми чинного законодавства. Отже, на думку відповідача, він діяв в межах та в спосіб, передбачений чинним законодавством. Тому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення представників учасників, допитавши свідка, дослідивши докази, з'ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до абз.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, та їх обтяжень, забезпечення визнання та захист державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна визначає Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 №1952-ІV (далі - Закон №1952-IV). Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону №1952 державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону №1952 обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме:право власності на нерухоме майно; право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном; інші речові права відповідно до закону; податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. Процедура проведення державної реєстрації, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, визначаються Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 №703 (який діяв до 12.02.2014) (далі - Порядок №703). Відповідно до п. 5 Порядку №703 документи, що подаються для проведення державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, що встановлені законом, цим Порядком та іншими нормативно-правовими актами. Державна реєстрація прав та їх обтяжень згідно з ч.1 ст.15 Закону №1952 проводиться в такому порядку: прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; внесення записів до Державного реєстру прав; видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Таким чином прийняття рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно або у її відмові можливо лише після прийняття та перевірки документів, що подаються для такої реєстрації. Суд встановив, що позивач через свого представника звернувся до начальника реєстраційної служби Звенигородського районного управління юстиції Буденкова О.Ю. із пакетом документів про реєстрацію договору оренди на земельну ділянку, площею 55,0002 га, розташовану в адміністративних межах Мизинівської сільської ради (кадастровий №7121283600:04:004:0008). Згідно з показами допитаного в судовому засіданні як свідка Буденкова О.Ю. прийнятий від представника позивача пакет документів для реєстрації права оренди земельної ділянки по суті ним не розглядався, перевірка можливості реєстрації такого права не здійснювалась. Листом від 30.12.2013 №08-19/381 відповідач повернув позивачу без розгляду вищевказаний пакет документів з огляду на відсутність державної реєстрації права власності на зазначену земельну ділянку. Також вказаним листом роз'яснено позивачу, що право власності на цю земельну ділянку не проведено у зв'язку із скасуванням наказу Головного управління Держземагенства у Черкаській області від 07.08.2013 №ЧК/7121283600:04:004:00000610 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду» на підставі наказу Головного управління Держземагенства у Черкаській області від 20.12.2013 №214. В той же час ні Законом №1952, ні Порядком №703 не передбачено право або обов'язок державного реєстратора повернути без розгляду пакет документів про державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки у зв'язку з відсутністю державної реєстрації права власності на неї. Суд зауважує, що відповідно до норм абз.7 ст.16 Закону №1952 у разі здійснення державної реєстрації речових прав на земельні ділянки, похідних від права власності, орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування зобов'язаний одночасно подати до органу державної реєстрації прав відповідну заяву про державну реєстрацію права власності держави на зазначені земельні ділянки. Такою заявою вважається рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у користування. Нормами абз.1,6 п.15 Порядку №703 встановлено, що державний реєстратор приймає рішення про залишення заяви про державну реєстрацію без розгляду лише у зв'язку з її відкликанням заявником до прийняття рішення щодо державної реєстрації прав. Згідно з абз.3 п.10 Порядку №703 документи, необхідні для проведення державної реєстрації, що подані з порушенням вимог, установлених законом, цим Порядком та іншими нормативно-правовими актами, є підставою для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію або відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, а не для відмови в прийнятті заяви про державну реєстрацію. Суд звернув увагу, що обставина коли заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації такого права відповідно до ч.1 ст.24 Закону №1952 є підставою відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень. Згідно з вимогами абз.1,3 Порядку №703 у разі відмови в державній реєстрації прав на нерухоме майно орган державної реєстрації прав не повертає документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, та документ про сплату державного мита. Враховуючи, що відповідно до даних листа відповідача від 30.12.2013 №08-19/381 позивачу повернуті всі подані документи, у тому числі квитанції про сплату державного мита і надання витягу з Державного реєстру прав, суд дійшов висновку про неправомірність дій відповідача щодо повернення позивачу без розгляду пакету документів про реєстрацію договору оренди на земельну ділянку у зв'язку з відсутністю державної реєстрації права власності на неї. Стосовно позовної вимоги про зобов'язання відповідача провести реєстрацію договору оренди земельної ділянки, суд зазначає наступне. П.7 Порядку №703 передбачено, що для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові заяву про державну реєстрацію, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Міністерство юстиції України. Заявник разом із заявою про державну реєстрацію подає органові державної реєстрації прав, нотаріусові необхідні для такої реєстрації документи, визначені цим Порядком (абз. 1 п. 10 Порядку №703). Згідно з п.3 ч.12 Порядку №703 під час розгляду заяви про державну реєстрацію і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема, щодо, відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах. За результатами розгляду заяви про державну реєстрацію документів, необхідних для її проведення, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або рішення про відмову в такій реєстрації відповідно до п. 16 Порядку №703. Суд встановив, що пакет документів, які подавались для реєстрації права оренди на земельну ділянку повернутий представнику позивача, оцінка відповідності його змісту нормам діючого законодавства не надавалася, що підтверджується даними листа відповідача від 30.12.2013 №08-19/381 та показами свідка і не заперечується позивачем. Враховуючи ці обставини суд дійшов висновку про відсутність підстав для зобов'язання позивача зареєструвати договір оренди земельної ділянки. Крім того, суд звертає увагу позивача, що відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80) 2 "Щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень", прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-му засіданні заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства. Під дискреційними повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, визначених законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення. Таким чином, враховуючи, що повноваження відповідача щодо здійснення реєстрації об'єктів нерухомого майна, задоволення або відмова у задоволенні заяв про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є дискреційними повноваженнями, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зобов'язання відповідача зареєструвати за позивачем право оренди на вказану земельну ділянку, оскільки адміністративні суди позбавлені права втручатися в роботу державного органу та зобов'язувати приймати певним чином рішення. Ч.1 ст.11 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України обов'язком суб'єкта владних повноважень в адміністративних справах про протиправність його рішень, дій чи бездіяльності є доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності у разі заперечення проти адміністративного позову. За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовна вимога зобов'язати зареєструвати договір оренди земельної ділянки є безпідставною та необґрунтованою. Відповідно до ч. 3 ст. 94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог. Враховуючи пропорційність задоволених вимог, суд дійшов висновку, що відшкодуванню позивачу підлягає половина суми сплаченого судового збору в розмірі 36грн. коп.

Результат розгляду: partial