Рішення адміністративного суду від 2014-02-11 00:00:00+02

Позивач звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду із позовом до Апарату Верховної Ради України, у якому просить суд визнати протиправною невиплату йому відповідачем грошової допомоги у розмірі 10 посадових окладів в зв'язку з його виходом на пенсію, а також зобов'язати відповідача виплатити позивачу за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України грошову допомоги у розмірі 10 місячних окладів помічника-консультанта народного депутата у зв'язку з його виходом на пенсію. Представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, надавши суду пояснення. Позовні вимоги просить задоволити у повному обсязі, виходячи із підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи за відсутності повноважного представника Апарату Верховної Ради України, проти задоволення позовних вимог заперечує, детально позицію відповідача викладено у письмових запереченнях, які долучені до матеріалів справи. Заслухавши доводи представника позивача, дослідивши матеріали справи та надані докази у їх єдності, взаємному зв'язку та сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] 08.11.2013 р. подав на ім'я народного депутата Кравчука В.П. заяву про прийняття на посаду помічника-консультанта народного депутата. Відповідно, 08.11.2013 року народний депутат України Кравчук В.П. звернувся з поданням на ім'я Керівника Апарату Верховної Ради України Зайчука В.О. про зарахування [PERSON] на посаду помічника - консультанта народного депутата України. Розпорядженням № 9269 від 15.11.2013 р. Керівника Апарату Верховної Ради України з 08.11.2013 р. був прийнятий на роботу в Апарат Верховної Ради України та зарахований на посаду помічника-консультанта народного депутата України Кравчука В.П. з поширенням дії Закону України «Про державну службу», порядком переведення з Управління Пенсійного фонду України в Теофіпольському районі. Цим же розпорядженням позивачу присвоєно 7 ранг державного службовця. 29.11.2013 позивач написав на ім'я народного депутата України Кравчука В.П. заяву про звільнення його з посади помічника-консультанта народного депутата України, у зв'язку з виходом на пенсію. 02.12.2013 р. народний депутат України Кравчук В.П. звернувся з поданням на ім'я Керівника Апарату Верховної Ради України Зайчука В.О. про звільнення [PERSON] з посади помічника-консультанта народного депутата у зв'язку з виходом на пенсію. Розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України № 9733 від 04.12.2013 р. [PERSON] з 02.12.2013 р. був звільнений з роботи за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. Загальний трудовий стаж позивача на день звільнення становив понад 30 років, стаж державного службовця - 15 років 15 днів. Внаслідок зазначеного, на підставі ст. 37 Закону України, Управлінням Пенсійного фонду України з 03.12.2013 р. позивачу призначено пенсію. 18.12.2013 р. народний депутат України Кравчук В.П. звернувся з поданням на ім'я Керівника Апарату Верховної Ради України Зайчука В.О. про виплату [PERSON] грошової допомоги у розмірі 10 місячних окладів відповідно до ч. 13 ст. 37 Закону України «Про державну службу». Листом від 23.12.2013 р. Керівника Апарату Верховної Ради України народного депутата Кравчука В.П. повідомлено, що відповідно до Закону України "Про статус народного депутата України" та Положення про помічника-консультанта народного депутата України всі виплати помічникам-консультантам виплачуються лише у межах загального фонду народного депутата України, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів. У даному листі також відзначено, що народний депутат України самостійно здійснює розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів. За рахунок економії фонду у серпні 2013 року була виплачена премія певним особам, з огляду на що, фонд оплати праці помічників-консультантів станом на 02.12.2013 р. використано у повному обсязі, а грошова допомога у розмірі 10 посадових окладів при виході на пенсію може бути виплачена помічникам-консультантам у разі наявності економії фонду оплати праці помічників-консультантів та за розпорядженням Керівника Апарату Верховної Ради України на підставі особистого подання народного депутата України. 25.12.2013 року народний депутат України Кравчук В.П. відкликав подання щодо виплати [PERSON] грошової допомоги у розмірі 10 місячних окладів відповідно до ч. 13 ст. 37 Закону України «Про державну службу». У зв'язку із зазначеним, компенсація при звільненні позивачу виплачена не була. Відповідно до частини першої статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України», в редакції, що діяла на час зарахування позивача на посаду, народний депутат може мати до п'ятнадцяти помічників-консультантів, правовий статус і умови діяльності яких визначаються цим та іншими законами та прийнятим відповідно до них Положенням про помічника-консультанта народного депутата, яке затверджується Верховною Радою України. Пунктом 5 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що на чотирьох помічників-консультантів народного депутата України поширюється дія Закону України «Про державну службу», їм присвоюється не вище ніж сьомий ранг державного службовця четвертої категорії, вони прикріплюються для кадрового та фінансового обслуговування до Апарату Верховної Ради України або до виконавчих апаратів органів місцевого самоврядування. Отже, саме на Апарат Верховної Ради України покладено обов'язок здійснювати оплату праці помічників-консультантів народних депутатів з урахуванням розподілу коштів, здійсненому депутатом відповідно до положень статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України», а посилання відповідача на відсутність коштів у загальному фонду народного депутата України містять обмежувальний характер та відповідно, посягають на законі права та свободи позивача. Відповідно до статті 34 Закону України «Про статус народного депутата України» народний депутат самостійно визначає кількість помічників-консультантів, які працюють за строковим трудовим договором на постійній основі, за сумісництвом і на громадських засадах у межах загального фонду, який встановлюється йому для оплати праці помічників-консультантів Постановою Верховної Ради України; здійснює їх підбір, розподіляє обов'язки між ними та здійснює особисто розподіл місячного фонду заробітної плати помічників-консультантів. Вказаною нормою встановлено право народного депутата визначати порядок виплат і розмір заробітної плати помічників-консультантів, проте не надано права позбавляти їх соціальних гарантій, що встановлені законом. Як передбачає ч. 13 ст. 37 Закону України "Про державну службу", державним службовцям у разі виходу на пенсію за наявності стажу державної служби не менше 10 років виплачується грошова допомога в розмірі 10 місячних посадових окладів. Статтею 33 Закону України «Про державну службу» встановлено, що скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів, надбавок до них та фінансування інших, передбачених цим Законом, гарантій, пільг і компенсацій. Окрім цього, статтею 22 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи гарантуються. Таким чином, держава взяла на себе зобов'язання забезпечити реалізацію громадянами своїх конституційних прав. При цьому, реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, таким чином посилання позивача на відсутність коштів у фонді заробітної плати депутата, як на поважну причину неможливості виплати вказаної суми, судом до уваги не приймаються. Крім цього, необхідно зазначити, що і практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" вiд 23.02.2006 року №3477-IV є джерелом права, свідчить про недопустимість обмеження прав на соціальний захист. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в рішенні від 15.10.2009 року по справі "Комнацький проти України" визначено, що держава повинна забезпечити гарантії, передбачені Конвенцією, і що протиріччя між органами місцевої влади не повинні вплинути на права заявника, гарантовані Конвенцією (від 04.11.1950 року №ETS N 005 "Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод"). Відповідно до правової позиції Європейського суду по справі "Кечко проти України", якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань. Грошова допомога, яка надається особам у порядку ч. 13 ст. 37 Закону України "Про державну службу" по своїй суті являється соціальною гарантією, основною функціональною ознакою якої є забезпечення належного рівня розвитку та існування особи, при виході на пенсію. Дану грошову допомогу не слід ототожнювати із заробітною платою, оскільки заробітна плата вміщає у себе ціну трудових ресурсів, за цільовим призначенням є винагородою за працю працюючої особи, виплата якої залежить від роботодавця та наявності коштів у зарплатному фонді. У даному випадку, виплата грошової допомоги у порядку ч. 13 ст. 37 Закону України "Про державну службу" за своєю роллю відрізняється від заробітної плати, а тому, виплата цієї допомоги не повинна ставитись у залежність від наявності коштів у роботодавця (у даному випадку народного депутата). Політика держави в галузі соціального захисту осіб, які звільнені у зв'язку із виходом на пенсію по інвалідності є одним із пріоритетних напрямків діяльності державної влади, оскільки забезпечення соціально-економічних прав та інтересів державою є конституційно встановленою гарантією належного життя та існування людини (ст. 46 Конституції України). Норми Конституції України є нормами прямої дії, а тому, суд зважає, що конституційно та законодавчо надане позивачу право на отримання грошової допомоги у розмірі 10 місячних посадових окладів відображається у обов'язку держави здійснити вказані виплати. Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, невиплата [PERSON] грошової допомоги в розмірі 10 місячних посадових окладів є порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, та яка є частиною національного законодавства, а також статті 1 Протоколу №1 до Конвенції. З огляду на зазначене, суд вважає, що подання народного депутата України Кравчука В.П. від 25.12.2013 р. №120/0570, а також відсутність коштів у загальному фонді народного депутата не може бути підставою для відмови у виплаті вказаної компенсації, оскільки зазначене порушує конституційні гарантії на належні умови розвитку Отже, ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд приходить до переконання, що законодавством не передбачено будь-яких винятків, які б давали підстави для невиплати грошової допомоги [PERSON] Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язанні діяти лише на підставі , в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідно до ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Результат розгляду: granted