Рішення адміністративного суду від 2014-01-23 00:00:00+02

В жовтні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до Вінницького районного сектору управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Бохоницька сільська рада Вінницького району Вінницької області, управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, у якому просив зобов'язати відповідача у встановленому законом порядку здійснити реєстрацію місця його проживання по [ADDRESS] з внесенням відомостей до паспортного документа. Відповідно до постанови Вінницького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2013 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим, апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судовому засіданні апелянт підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив щодо її задоволення. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги позивача. Треті особи в судове засідання не з'явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а постанову суду першої інстанції - скасувати, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач [PERSON] є власником садового будинку з господарською будівлею та спорудами за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії САЕ № 211466 від 27.04.2011 року та витягом про державну реєстрацію прав № 29945248 від 13.05.2011 року. 23.08.2013 року у зв'язку із зняттям з реєстрації місця проживання по [ADDRESS] позивач звернувся до Вінницького районного сектору УДМС у Вінницькій області з заявою, у якій просив зареєструвати його нове місце проживання за адресою: [ADDRESS]. Листом № 1273 від 12.09.2013 року позивача повідомлено, що зазначена ним у заяві адреса на території садового масиву "Сонячний" згідно з довідкою Бохоницької сільської ради № 1183 від 12.09.2013 року розташована поза межами населеного пункту і відповідно до ст.ст. 4, 6 ЖК України не належить до житлового фонду. Крім того, позивача інформовано, що зміна цільового призначення будівлі не є компетенцією Державної міграційної служби України і реєстрацію його місця проживання буде проведено в разі подання необхідних для цього документів згідно із ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". Виходячи з вищенаведеного, позивач вважає дії відповідача протиправними, у зв'язку із чим просив суд першої інстанції позов задовольнити в повному обсязі. Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що належний позивачу [PERSON] садовий будинок не є житловим будинком і розміщений на земельній ділянці, не призначеній для житлової забудови, що унеможливлює проведення реєстрації місця проживання в ньому на даний час. Відтак, Вінницький районний сектор УДМС у Вінницькій області правомірно відмовив позивачу у реєстрації місця проживання, оскільки особа не може бути зареєстрованою поза межами населеного пункту та у нежитловому приміщенні. Суд апеляційної інстанції не погоджується з даним рішенням суду першої інстанції та надаючи правову оцінку правовідносинам що виникли, зазначає наступне. Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з вимогами ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і випадки їх обмеження визначено Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», який регулює відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними актами. Згідно з ч.1 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. За визначенням ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції; місце проживання - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Крім того, виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» колегія суддів приходить до висновку, що даний Закон не містить посилань на поняття житлового фонду та не встановлює обмежень у реєстрації за адресою приміщення, яке не відноситься до житлового фонду. Відповідно до ст.379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Як вбачається з матеріалів справи, садовий будинок позивача є придатним для експлуатації та проживання в ньому людей. Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що реєстрація за адресою житла фізичної особи, зокрема, садового будинку, є можливою та повністю узгоджується зі статтею 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що невиконання відповідачем покладених на нього Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" обов'язків призводить до порушення прав позивача. Крім цього, це суттєво обмежує і здійснення інших цивільних, громадських та політичних прав позивача, які підлягають безумовному захисту. Суд також зазначає, що відповідно до статті 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Верховенство права закріплено у частині першій статті 8 Конституції України як загальноправовий принцип: "В Україні визнається і діє принцип верховенства права". За змістом це один із найбагатогранніших правових принципів. Один із елементів принципу верховенства права втілено у статті 3 Конституції України: "Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю". Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції звичаї тощо. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність осіб. Європейський Суд з прав людини розкриває зміст принципу верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу. Однією з таких вимог є вимога про якість закону. Під законом тут мається на увазі положення нормативно-правового акта. По-перше, закон повинен бути доступним особі, тобто містити зрозумілі й чіткі формулювання, які б давали можливість особі самостійно або з відповідною консультацією регулювати свою поведінку. По-друге, він має бути передбачуваним, тобто таким, щоб особа могла передбачити наслідки його застосування. По-третє, закон повинен відповідати всім іншим вимогам верховенства права, зокрема він з достатньою чіткістю має встановлювати межі дискреційних повноважень, наданих суб'єктам владних повноважень, та спосіб їх здійснення. Це необхідно, щоб особа була захищеною від свавілля суб'єктів владних повноважень (п. 27 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Круслен проти Франції" від 24 квітня 1990 року). Крім того, суд зазначає, що прийняття рішень, вчинення дій пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані ці рішення (дії), є критерієм, який випливає з принципу пропорційності (адекватності). Дотримання принципу пропорційності особливо важливе при прийнятті рішень або вжитті заходів, які матимуть вплив на права, свободи та інтереси особи. Метою дотримання цього принципу є досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямовані рішення або дії суб'єкта владних повноважень, та інтересами конкретної особи. Кожен громадянин України не може бути позбавлений права на освіту, медицину, участі у виборах та інших прав, які встановлено та гарантовано Конституцією України та законодавчими актами держави. Враховуючи конституційний принцип верховенства права, суд вважає, що право особи на свободу вибору місця проживання та можливість користування правами та свободами, які закріплені Конституцією України та іншими нормативно-правовими актами, не може бути обмеженим. Отже, відмовляючи у проведенні реєстрації за обраним позивачем місця проживання, відповідач фактично обмежує реалізацію зазначених прав та інтересів позивача. Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції на ці обставини уваги не звернув, належної оцінки не дав, помилково трактував норму цивільного законодавства щодо поняття житлового будинку, яка на думку суду першої інстанції не дає право на постійне проживання в садовому будинку, який капітально збудований і обладнаний. Відповідно до ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що при ухваленні постанови були порушені норми матеріального і процесуального права, і як наслідок апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова скасуванню з прийняттям нової про задоволення позовних вимог.

Результат розгляду: granted