Рішення адміністративного суду від 2014-03-14 00:00:00+02

15 жовтня 2013 року [PERSON] звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Авдіївської міської ради Донецької області про визнання дій неправомірними, стягнення недоотриманої допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з серпня 2012 року по жовтень 2013 року включно в сумі 9 553,46 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона є матір'ю [PERSON], [INFO], та отримує з 13 серпня 2012 року допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. За період з серпня 2012 року по жовтень 2013 року їй була нарахована та виплачена допомога у загальному розмірі 4 821,54 гривень, що не відповідає положенням законодавства. Посилаючись на вимоги Конституції України, Законів України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми", "Про Державний бюджет на 2013 рік", рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, позивач просила визнати неправомірними дії відповідача щодо нарахування, призначення та виплати державної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, стягнути з відповідача допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років за період з серпня 2012 року по жовтень 2013 року включно в сумі 9 553,46 гривень. Позивач у судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що позивачем пропущено строк звернення до суду в частині позовних вимог з серпня 2012 року по квітень 2013 року. Вказав, що Законом України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" були внесені зміни до частини 1 статті 15 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми", відповідно до яких допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі, що дорівнює різниці між прожитковим мінімумом, встановленим для працездатних осіб, та середньомісячним сукупним доходом сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців, але не менше 130 гривень. Законами України "Про Державний бюджет України на 2012 рік", "Про Державний бюджет України на 2013 рік" змін до Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" не вносилось, рішень про зупинення дії цього Закону на 2012-2013 роки не приймалось. Таким чином, відповідачем правомірно застосовуються положення частини 1 статті 15 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми". Також вказав, що виплата допомоги здійснюється на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001 року. Просив у задоволенні позову відмовити, розгляд справи здійснити за його відсутності. За таких обставин та враховуючи приписи пункту 10 частини 1 статті 3, частини 4 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін в порядку письмового провадження. Дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. Позивач - [PERSON], [INFO], є матір'ю [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] від 20 червня 2012 року, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Авдіївського міського управління юстиції Донецької області. Позивачу як особі, застрахованій в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування (свідоцтво [NUMBER]), відповідачем призначена допомога по догляду за дитиною до трьох років. Як вбачається з матеріалів справи, позивач 30.09.2013 звернулась до Управління праці та соціального захисту населення Авдіївської міської ради Донецької області з проханням здійснити їй виплату допомоги по догляду за дитиною у розмірі, передбаченому Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням". Відповідач листом від 08.10.2013 № П-032-5.1-6.2 відмовив позивачеві у проведенні виплати допомоги із посиланням на Закон України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми". 15.10.2013 позивач звернулась до суду із даним адміністративним позовом. Відповідно до частини 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Як зазначалось судом вище, відповідач листом від 08.10.2013 № П-032-5.1-6.2 відмовив позивачеві у здійсненні перерахунку розміру допомоги за її заявою від 30.09.2013. Отже, саме з дати відмови у задоволенні її вимог позивач дізналась про порушення своїх прав, свобод та інтересів, що і стало підставою для її звернення до суду 15.10.2013 з позовом, в якому, серед іншого, вона просить визнати такі дії відповідача неправомірними. Таким чином, шестимісячний строк звернення до суду позивач не пропустила, з огляду на що суд вважає необґрунтованими заперечення відповідача проти позову у цій частині. По суті заявлених позовних вимог суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суд приходить до висновку, що відповідач не доказав правомірність своїх дій з огляду на наступне. Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та Законами України. Пунктом 1 ст. 92 Конституції України встановлено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина. До 1 січня 2008 року - дати набрання чинності Законом України від 28 грудня 2007 № 107-VI "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (далі - Закон № 107-VI), правовідносини щодо виплати допомоги регулювалися Законом України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" № 2811-ХІІ від 21.11.1992 (далі - Закон № 2811-ХІІ), дія якого поширювалася на осіб, не застрахованих в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування (стаття 13) та Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням" № 2240-ІІІ від 18.01.2001 (далі - Закон № 2240-III), який поширював свою дію на застрахованих у зазначеній системі осіб. Розмір допомоги також визначався цими Законами. Зокрема, статтею 43 Закону № 2240-III передбачено, що допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається застрахованій особі у розмірі, що встановлюється правлінням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, але не менше розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом. Пунктами 23, 25 розділу ІІ Закону № 107-VI внесені відповідні зміни до Закону № 2811-ХІІ та Закону № 2240-III. Зокрема, змінами до статті 13 Закону № 2811-ХІІ його дію поширено на застрахованих осіб, а із Закону № 2240-III виключено статті 40-44. Конституційний Суд України рішенням від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 визнав неконституційними низку положень Закону № 107-VI, в тому числі й пункт 25 розділу II Закону № 107-VI щодо виключення статей 40-44 Закону № 2240-III. Пунктом 2 розділу ІІІ Закону № 107-VI передбачено, що розділ II цього Закону діє до 31 грудня 2008 року. Таким чином, з часу проголошення Рішення № 10-рп/2008 Конституційним Судом України відновили свою дію вищезазначені положення Закону № 2240-III, а з 1 січня 2009 року - статті 13, 15 Закону № 2811-ХІІ. Статтею 46 Закону України від 26 грудня 2008 № 835-VI "Про Державний бюджет України на 2009 рік" та статтею 45 Закону України від 27 квітня 2010 року № 2154-VI "Про Державний бюджет України на 2010 рік" (далі - Закон № 2154-VI) передбачено, що у 2009, 2010 роках допомога при народженні дитини та по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідно до Закону № 2240-ІІІ призначається і здійснюється в розмірах і порядку, визначених Кабінетом Міністрів України. Порядок призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми був затверджений постановою Кабінету Міністрів України 27 грудня 2001 року № 1751 саме на виконання Закону № 2811-ХІІ (пункт 1). Новий акт уряду на виконання статті 45 Закону № 2154-VI не приймався. Розміри і порядок виплати допомоги відповідно до Закону № 2240-III на виконання статті 45 Закону № 2154-VI Кабінетом Міністрів України не визначалися. Оскільки у даній справі предметом спору є розмір виплати допомоги у період з серпня 2012 року по жовтень 2013 року особі, яка застрахована у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, позивачу у справі, то за таких обставин суд дійшов висновку, що на відносини щодо виплати допомоги такій особі у зазначеному періоді поширюються норми спеціального Закону (яким є Закон № 2240-III), відповідно до статті 43 якого допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається застрахованій особі у розмірі, що встановлюється правлінням Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, але не менше розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом. Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2012 року, яка є обов'язковою для суду відповідно до статті 244-2 КАС України. За таких обставин, суд приходить до висновку, що дії відповідача стосовно нарахування, призначення та виплати зазначеної допомоги у період з серпня 2012 року по жовтень 2013 року у розмірі, нижчому за прожитковий мінімум, є неправомірними. Стосовно позовних вимог про стягнення недоотриманих сум допомоги, суд зазначає наступне. Як вбачається з матеріалів справи, за період з серпня 2012 року по лютий 2013 року позивачу було сплачено допомогу у розмірі по 130 гривень щомісяця, з березня 2013 року по серпень 2013 року - по 462,45 гривні щомісяця, з вересня 2013 року по жовтень 2013 року - по 568,42 гривні щомісяця. Загальна сума отриманої допомоги у період з серпня 2012 року по жовтень 2013 року склала 4 821,54 гривню. Статтею 12 Закону України "Про Державний бюджет України на 2012 рік" встановлено розмір прожиткового мінімуму для дитини віком до 6 років: з 1 липня - 917 гривень, з 1 жовтня - 930 гривень, з 1 грудня - 961 гривня. Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2013 рік" розмір прожиткового мінімуму для дитини віком до 6 років встановлено з 1 січня в сумі 972 гривні. Таким чином, у період з серпня 2012 року по жовтень 2013 року позивач мала отримувати допомогу у розмірах, визначеними зазначеними вище положеннями Законів України "Про Державний бюджет України на 2012 рік" та "Про Державний бюджет України на 2013 рік". Тобто, у загальному розмірі 14 375 гривень. Фактично позивач отримала допомогу в загальній сумі 4 821,54 гривні. Таким чином, позивачем недоотримано допомогу у розмірі 9 553,46 гривень (14 375 гривень - 4 821,54 гривень = 9 553,46 гривень), яку належить стягнути з відповідача. За таких обставин, суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] до Управління праці та соціального захисту населення Авдіївської міської ради Донецької області повністю. На підставі статті 94 КАС України, суд присуджує до стягнення з Державного бюджету України на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору, що документально підтверджені.

Результат розгляду: granted