Рішення адміністративного суду від 2014-01-02 00:00:00+02

Відповідно до постанови старшого державного виконавця ВДВС Солом'янського РУЮ Темнохуд А.В. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15 січня 2013 року ВП №36198683 при примусовому виконанні наказу Господарського суду міста Києва від 14 січня 2013 року №12/240-48/25 про стягнення з ТОВ "Мегапром" на користь [PERSON] боргу у сумі 1 564 356,98 грн. накладено арешт на все майно, що належить божнику ТОВ "Мегапром" та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику у межах суми звернення стягнення. Відповідно до постанови старшого державного виконавця ВДВС Солом'янського РУЮ Темнохуд А.В. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15 січня 2013 року ВП №36198836 при примусовому виконанні наказу Господарського суду міста Києва від 14 січня 2013 року №12/240-48/25 про стягнення з ТОВ "Мегапром" на користь [PERSON] боргу у сумі 1 786 035,37 грн. накладено арешт на все майно, що належить божнику ТОВ "Мегапром" та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику у межах суми звернення стягнення. Згідно постанов головного державного виконавця ВДВС Солом'янського РУЮ Штойки Л.Р. про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження від 01 березня 2013 року ВП №36198836 та ВП №36198683 виконавчі провадження ВП №36198836 та ВП №36198683 приєднано до зведеного виконавчого провадження №39121018, яке веде ВДВС Солом'янського РУЮ. Відповідачем 1 направлено позивачу вимогу від 31 травня 2013 року, в якій повідомлено, що актом опису й арешту майна від 23 квітня 2013 року та від 21 травня 2013 року описано та передано на відповідальне зберігання боржнику квартиру в місті Києві по вул. Народного Ополчення, 2, офісне приміщення в місті Києві по вул. Народного Ополчення, 2 та гараж в місті Києві по вул. Автопаркова, 5. Копій актів опису й арешту майна від 23 квітня 2013 року та від 21 травня 2013 року відповідачем 1 до суд не надано, однак, беручи до уваги, що сторони не заперечують вказані обставини, суд вважає їх доведеними. Згідно акта опису й арешту майна від 01 серпня 2013 року державного виконавця Кам'янобрідського ВДВС при примусовому виконанні наказу Господарського суду міста Києва від 14 січня 2013 року №12/240-48/25 про стягнення з ТОВ "Мегапром" на користь [PERSON] боргу у сумі 1 564 356,98 грн. описано і накладено арешт на майно боржника - будівлю інженерного корпусу літ. 1-4 загальною площею 3 732,8 кв. м., яка знаходиться за адресою: м. Луганськ, вул. Рудя, 17Б. Позивач вважає, що бездіяльність відповідачів порушує його права, як іпотекодержателя арештованого майна, оскільки відповідач 1, в порушення вимог статті 63 Закону України "Про виконавче провадження", своєчасно не повідомив, а відповідач 2 взагалі не повідомив ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" про арешт заставного майна; враховуючи, що право застави виникло до винесення рішень про стягнення з ТОВ "Мегапром" коштів на користь [PERSON] та [PERSON], а вартість предмета застави є нижчою ніж розмір заборгованості боржника перед заставодержателем, відповідачі мають вчинити дії по звільненню з-під арешту предметів іпотеки. Відповідачі та треті особи проти позовних вимог заперечили, вважаючи накладення арешту таким, що відповідає вимогам Закону України "Про виконавче провадження". Відповідач 1 та треті особи також зазначили, що вказаний спір не належить до юрисдикції адміністративного суду та що позивачем порушено строк звернення до суду. Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред'явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне. Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. За визначенням пункту 1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Пункт 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Таким чином, до адміністративного суду можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод. Відповідно до частини першої статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Частина четверта статті 82 Закону України "Про виконавче провадження" передбачає можливість оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення сторонами та іншим учасниками виконавчого провадження, та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій. Оскільки позивач не є стороною чи учасником виконавчого провадження та особою, яка залучається до проведення виконавчих дій у межах зведеного виконавчого провадження ВП №39121018, враховуючи відсутність іншого порядку судового оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби в Законі України "Про виконавче провадження" та Кодексі адміністративного судочинства України, а позовні вимоги про зобов'язання відповідача вчинити певні дії випливають із владних управлінських функцій останнього, суд вважає, що даний спір є справою адміністративної юрисдикції та підсудний Окружному адміністративному суду міста Києва. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року №3 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби". Що стосується дотримання позивачем строку звернення до суду, слід зауважити, що відповідно до частини другої статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася, або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державної виконавчої служби встановлені у статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Так, частина перша статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Відповідно до частини другої статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України позовну заяву може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Водночас, на думку суду, передбачений частиною другою статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України строк звернення не застосовується до інших осіб, окрім передбачених у частині першій статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України, адже особи, які не брали участь у виконавчому провадженні перебувають у необізнаності з приводу прийняття рішень державним виконавцем, а тому об'єктивно позбавлені можливості протягом десятиденного терміну належно оцінити дії, бездіяльність чи рішення, якими порушені їхні права та реалізувати право на судовий захист. Таким чином, особи, які не є учасниками виконавчого провадження, яким, на їхню думку, завдана шкода правам та інтересам, мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби в межах загального шестимісячного строку звернення до адміністративного суду, встановленого частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України. З наданих відповідачем 1 матеріалів виконавчого провадження суд встановив, що вперше про арешт майна: квартири в місті Києві по вул. Народного Ополчення, 2, офісного приміщення в місті Києві по вул. Народного Ополчення, 2 та гаража в місті Києві по вул. Автопаркова, 5, позивач дізнався 01 червня 2013 року, отримавши вимогу ВДВС Солом'янського РУЮ від 31 травня 2013 року. Як свідчить відмітка служби діловодства суду, адміністративний позов ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" подало 27 листопада 2013 року, що свідчить про дотримання ним строку звернення до адміністративного суду, встановленого частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України. Стосовно арешту майна згідно акта опису й арешту майна від 01 серпня 2013 року, складеного державним виконавцем Кам'янобрідського ВДВС, вбачається, що позивач звернувся до суду також у межах встановленого строку звернення, оскільки не міг дізнатись про арешт будівлі інженерного корпусу літ. 1-4 загальною площею 3 732,8 кв. м., яка знаходиться за адресою: м. Луганськ, вул. Рудя, 17Б, раніше ніж складено акт опису й арешту майна. Доказів на підтвердження зворотного відповідачами до суду не надано. Суд не приймає до уваги доводи відповідача та третіх осіб про те, що позивач знав про накладення арешту на кошти боржника ТОВ "Мегапром" та наявності у нього обтяжень ще у березні 2013 року, оскільки не оскаржує рішень, дій чи бездіяльності, пов'язаних із арештом коштів ТОВ "Мегапром" та інших обтяжень, ніж ті, що пов'язані з актами опису і арешту майна від 23 квітня 2013 року, від 21 травня 2013 року та від 01 серпня 2013 року. За таких підстав суд приходить до висновку, що ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" подало позов у межах строку звернення до адміністративного суду та про відсутність підстав для залишення цього позову без розгляду. Вирішуючи позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідачів щодо несвоєчасного повідомлення та неповідомлення позивача про арешт заставленого майна, суд виходить з наступного. Матеріали справи підтверджують, що відповідно до договору застави від 23 лютого 2004 року, укладеного між Акціонерним поштово-пенсійним банком "Аваль", правонаступником якого є позивач, (заставодержатель) та ТОВ "Мегапром" (заставодавець), викладеного у новій редакції від 10 жовтня 2012 року як такий що укладеним між ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" (іпотекодержатель) та ТОВ "Мегапром" (іпотекодавець), останній передає в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно: квартира №1 по вул. Народного Ополчення, 2 у місті Києві; 15/100 частин нежилих приміщень площею 1340,4 кв. м. або 5/100 частин від всього домоволодіння в літ. А по вул. Народного Ополчення, 2 у місті Києві; гараж в літ. Б площею 758,40 кв. м. по вул. Автопаркова, 5 у місті Києві. За згодою сторін вартість об'єктів нерухомості становить 6 039 060,80 грн. Відповідно до пункту 1.2 вказаного договору іпотека забезпечує повне виконання грошових зобов'язань, що випливає із субліміта 2 та субліміта 3 Генеральної кредитної угоди від 18 лютого 2004 року №010/08/1901, укладеної між іпотеко держателем та ТОВ "Мегапром", ДП "Промінструмент", ДТПП "Комсервіс", ВАТ "Вінницький інструментальний завод", ВАТ "Львівський завод штучних алмазів і алмазного інструменту", ТОВ "Промислово-торгова компанія "Схід", ВАТ "Львівський інструментальний завод", що виникають та/або виникнуть у майбутньому; відповідно до умов Генерального договору кредитор (іпотекодержатель) здійснює на користь позичальника кредитні операції в межах загального ліміту в розмірі 4 038 957,00 доларів США. Згідно договору іпотеки від 25 квітня 2007 року, укладеного між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", правонаступником якого є позивач, (іпотекодержатель) та ТОВ "Мегапром" (іпотекодавець), в забезпечення вимог іпотеко держателя, що витікають з Генеральної кредитної угоди від 18 лютого 2004 року №010/08/1901, укладеної між іпотекодержателем та ТОВ "Мегапром", ДП "Промінструмент", ДТПП "Комсервіс", ВАТ "Вінницький інструментальний завод", ВАТ "Львівський завод штучних алмазів і алмазного інструменту", ТОВ "Промислово-торгова компанія "Схід", ВАТ "Львівський інструментальний завод", іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно: будівля інженерного корпусу, що знаходиться за адресою: місто Луганськ, вул. Рудя, №17-б. За даними витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек вказані вище обтяження зареєстровано 26 квітня 2007 року. Оскільки іпотека є одним із видів застави, передане ТОВ "Мегапром" майно в іпотеку ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" є заставленим майном. Відповідно до частини четвертої статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Згідно частини другої статті 57 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Як встановлено вище, арешт на заставлене майно ТОВ "Мегапром": квартиру в місті Києві по вул. Народного Ополчення, 2, офісне приміщення в місті Києві по вул. Народного Ополчення, 2, гараж в місті Києві по вул. Автопаркова, 5 та будівлю інженерного корпусу літ. 1-4 загальною площею 3 732,8 кв. м., яка знаходиться за адресою: м. Луганськ, вул. Рудя, 17Б, накладено шляхом проведення опису цього майна і накладення на нього арешту згідно актів опису й арешту майна державного виконавця ВДВС Солом'янського РУЮ від 23 квітня 2013 року та від 21 травня 2013 року, та акта опису й арешту майна державного виконавця Кам'янобрідського ВДВС від 01 серпня 2013 року. Разом з тим, відповідач 1 повідомив позивача про накладення арешту на заставлене майно лише 01 червня 2013 року у своїй вимозі від 31 травня 2013 року та не надав суду доказів повідомлення позивача не пізніше наступного дня після накладення арешту на заставлене майно, як того вимагає частина четверта статті 54 Закону України "Про виконавче провадження". Відповідач 2 в порушення вимог частини четвертої статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" взагалі не надав суду доказів повідомлення ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" не пізніше наступного дня після накладення арешту на заставлене майно та доказів того, що ним роз'яснено заставодержателю про право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Наведене вказує про протиправну бездіяльність державного виконавця ВДВС Солом'янського РУЮ в частині повідомлення заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на заставлене майно та про протиправну бездіяльність відповідача 2 щодо неповідомлення заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно, а отже, вказує на наявність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині. Стосовно позовних вимог про зобов'язання відповідачів звільнити з-під арешту об'єкти нерухомого майна суд звертає увагу на наступне. Частина перша статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" визначає, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Відповідно до частини першої статті 57 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Таким чином, з метою забезпечення реального виконання рішення державний виконавець має право накладати арешт на майно божника. Відповідно до частини першої статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Частина третя статті 54 Закону України "Про виконавче провадження" передбачає, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: - виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; - якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Судом встановлено, що накази Господарського суду міста Києва 14 січня 2013 року №12/240-48/25 про стягнення з ТОВ "Мегапром" на користь [PERSON] та [PERSON] суми боргу видані з метою виконання рішення Господарського суду міста Києва від 10 грудня 2012 року у праві №12/240-48/25 за позовом [PERSON] та [PERSON] до ТОВ "Мегапром" про стягнення вартості частки. З урахуванням встановлених вище обставин іпотеки нерухомого майна вбачається, що право застави (іпотеки) у позивача виникло до винесення судом рішення про стягнення коштів з ТОВ "Мегапром". Разом з тим, позивач не довів суду, що вартість предмета застави не перевищує розмір заборгованості боржника - ТОВ "Мегапром" перед ПАТ "Райффайзен Банк Аваль". Так, відповідно до статті 1 додаткової угоди від 19 квітня 2010 року до Генеральної кредитної угоди від 18 лютого 2004 року, укладеної між ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" (кредитор) та ТОВ "Мегапром", ДП "Промінструмент", ДТПП "Комсервіс", ВАТ "Вінницький інструментальний завод", ВАТ "Львівський завод штучних алмазів і алмазного інструменту", ТОВ "Промислово-торгова компанія "Схід", ВАТ "Львівський інструментальний завод" (позичальники), з урахуванням додаткової угоди від 12 жовтня 2012 року до Генеральної кредитної угоди від 18 лютого 2004 року, кредитор зобов'язується здійснювати активні операції; ліміт кредитних операцій за договорами, укладеними в рамках Генеральної кредитної угоди становить 4 039 000,00 доларів США. В рамках ліміту сторони можуть здійснювати активні операції відповідно до наступних сублімітів: - субліміт 1 - 36 046,00 доларів США, який можуть використовувати ТОВ "Мегапром" та ТОВ "Промислово-торгова компанія "Схід"; - субліміт 2 - 3 922 000,00 доларів США, який можуть використовувати ДП "Промінструмент", ДТПП "Комсервіс", ВАТ "Вінницький інструментальний завод", ВАТ "Львівський завод штучних алмазів і алмазного інструменту", ВАТ "Львівський інструментальний завод", ТОВ "Мегапром"; - субліміт 3 - 0,00 доларів США; - субліміт 4 - 700 000,00 доларів США, який можуть використовувати ДП "Промінструмент" та ТОВ "Промислово-торгова компанія "Схід". Останній строк дії ліміту - 31 травня 2015 року. Відповідно до статті 5 вказаної додаткової угоди нерухоме майно ТОВ "Мегапром": квартира в місті Києві по вул. Народного Ополчення, 2, офісне приміщення в місті Києві по вул. Народного Ополчення, 2, гараж в місті Києві по вул. Автопаркова, 5 та будівля інженерного корпусу літ. 1-4 загальною площею 3 732,8 кв. м., яка знаходиться за адресою: м. Луганськ, вул. Рудя, 17Б, є забезпеченням субліміту 2. На підтвердження розміру заборгованості ТОВ "Мегапром" позивач надав суду розрахунок кредитної заборгованості за вказаною вище Генеральною кредитною угодою та кредитними договорами, укладеними в її рамках, та довідки про стан заборгованості ТОВ "Мегапром" станом на 22 листопада 2013 року, згідно яких сума заборгованості ТОВ "Мегапром" перед ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" складає 1 703 531,71 грн., тобто не перевищує вартості предметів іпотеки. Крім того, надана позивачем інформація про розмір заборгованості станом на день вирішення спору є неактуальною та не підтверджується жодними доказами. При цьому суд не приймає до уваги довідки позивача про заборгованість інших позичальників в рамках Генеральної кредитної угоди від 18 лютого 2004 року, як такі, що не стосуються предмета доказування, оскільки Закон України "Про виконавче провадження" визначає умови задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, за рахунок заставленого майна боржника, виходячи із розміру заборгованості саме боржника у виконавчому провадженні, а не третіх осіб. Суд також звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Між тим, позивач не надав суду доказів, які б підтверджували настання заставного випадку згідно договорів іпотеки та доказів звернення ним стягнення на предмет іпотеки. Крім того, на думку суду, накладення арешту на майно ТОВ "Мегапром" не порушує чи обмежує права позивача на задоволення його вимог за Генеральною кредитною угодою від 18 лютого 2004 року та кредитними договорами, укладеними в її рамках, з огляду на наступне. Як зазначено вище, відповідно до частини першої статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Однак, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували вилучення або примусову реалізацію у межах спірних правовідносин арештованого нерухомого майна ТОВ "Мегапром". Частина шоста статті 54 Закону України встановлює, що за рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, здійснюються утримання, передбачені статтею 43 цього Закону, після чого кошти використовуються для задоволення вимог заставодержателя. У разі якщо заставодержатель не є стягувачем у виконавчому провадженні, йому виплачуються кошти після належного підтвердження права на заставлене майно. У разі задоволення в повному обсязі вимог заставодержателя залишок коштів використовується для задоволення вимог інших стягувачів у порядку, встановленому цим Законом. Зміст процитованої правової норми вказує, що за рахунок коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, в першу чергу задовольняються вимоги заставодержателя, а вже потім задовольняються вимоги інших стягувачів за рахунок решти коштів. Таким чином, суд приходить до висновку, що дії відповідачів в частині накладення арешту на нерухоме майно ТОВ "Мегапром" - квартиру в місті Києві по вул. Народного Ополчення, 2, офісне приміщення в місті Києві по вул. Народного Ополчення, 2, гараж в місті Києві по вул. Автопаркова, 5 та будівлю інженерного корпусу літ. 1-4 загальною площею 3 732,8 кв. м., яка знаходиться за адресою: м. Луганськ, вул. Рудя, 17Б, відповідають положенням Закону України "Про виконавче провадження". Враховуючи викладене, з урахуванням того, що Закон України "Про виконавче провадження" не визначає такої процедури як "звільнення майна з-під арешту" суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у цій частині. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачами доведено правомірність своїх дій по накладенню арешту, однак не доведено обґрунтованість підстав для бездіяльності щодо невідкладного повідомлення заставодержателя про накладення арешту на заставлене майно з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" підлягає частковому задоволенню. Згідно з частиною третьою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи викладене,

Результат розгляду: partial