Рішення адміністративного суду від 2014-01-09 00:00:00+02

Товариство з обмеженою відповідальністю "Райенерго" (далі по тексту Товариство, позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом, який під час розгляду справи уточнили та просили визнати недійсним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 29.10.2013 р. №0007012200, прийняте Новоград-Волинською об"єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Житомирській області (далі по тексту відповідач). В обґрунтування своїх позовних вимог вказує на те, що Товариство протягом перевіряємого періоду не допускало порушень п.п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, зазначені в акті перевірки факти порушень закону є недостовірними та такими що суперечать фактичним обставинам. Також вважає, що висновок Новоград-Волинської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області є надуманим, безпідставним та таким, що грубо протирічить засадам податкового законодавства, а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення про збільшення грошового зобов"язання зі сплати податку на додану вартість є протиправним та таким, що підлягає скасуванню. Протокольною ухвалою від 27 грудня 2013 року до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача залучено ТОВ "Вірма". Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Просив позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, просив в позові відмовити. Представник третьої особи пояснив, що укладений між ТОВ "ВІРМА та позивачем договір носить реальний характер його виконання відбулося в повному обсязі та підтверджується належно оформленими первинними документами, що є підставою для задоволення позовних вимог позивача. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. Так, відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Судом встановлено, що працівниками Новоград-Волинською ОДПІ 15.10.2013 року було проведено позапланову невиїзну перевірку ТОВ "Райенерго" з питань дотримання вимог податкового законодавства, достовірності нарахування та сплати податку на додану вартість по взаємовідносинам з ТОВ "Вірма" за період з 01.06.2011 року по 30.06.2011 року . За результатами перевірки складено акт №691/22-00/05437180 від 15.10.2013 року, яким встановлено порушення ТОВ "Райенерго" п.п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI (із змінами та доповненнями) безпідставно завищено ТОВ "Райенерго" податковий кредит з податку на додану вартість по взаємовідносинах з ТОВ "Вірма" на загальну суму 5281,71 грн., в тому числі за червень 2011 року в сумі 5281,71 грн. (а.с.54-66). На підставі вказаного акту перевірки відповідачем 29 жовтня 2013 року прийнято податкове повідомлення-рішення №0007012200, яким збільшено суму грошового зобов"язання за платижем "податок на додану вартість" на загальну суму 5283,00 грн., з яких: за сновним платиже 5282,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями 1 грн.(а.с.11). Перевіряючи обгрунтованість, правомірність та наявність підстав у податкового органу для винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, судом встановлено. Пунктом 198.3 статті 198 ПК України передбачено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих / сплачених / платником податків за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподаткованих операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника подачку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. Приписами п.198.6 ст.198 ПК України визначено, що не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними / або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог ст. 201 ПК / чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими п.201.11 ст. 201 ПК. У разі, коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. У разі якщо платник податку не включив у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суму подану на додану вартість на підставі отриманих податкових накладних, таке право зберігається за ним протягом 365 календарних днів з дати виписки податкової накладної. Пунктом 201.1 ст.201 ПК України визначено, що платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності)податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б)в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов'язковим. У податковій накладній зазначаються в окремих рядках обов'язкові реквізити. Відповідно до п. 200.1 ст. 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті / перерахуванню / до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного / податкового / періоду та сумою податкового кредиту такого звітного / податкового / періоду. Бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку (п.2 статті 3 Закону України від 16.07.1999, № 996-ХІУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (далі - Закон № 996). Статтею 2 Закону № 996 зазначено, що сфера дії Закону поширюється на всіх юридичних осіб створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством. Правила податкового обліку визначаються відповідними нормативними документами, що регламентують порядок оподаткування в Україні. Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п.1.2 ст.1, п.2.1 ст.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 за № 168/704 (далі-Положення № 88), де зазначено, що первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення. Статтею 9 Закону № 996, встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій с первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції транспортних не може бути підставою для не включення витрат до складу валових та не відображення податкового кредиту з ПДВ. Судом встановлено, що між ТОВ "Райенерго" (далі по тексту покупець) та ТОВ "Вірма" (далі по тексту продавець) укладено договір купівлі - продажу №10 від 04 січня 2011р. Згідно умов договору, продавець бере на себе зобов"язання передати у власність покупця продукцію, а покупець зобов"язується прийняти його від продавця та здійснити оплату в строки і порядку, передбаченого договором. Продавець, отримавши замовлення від покупця, в строк не більше ніж 3 дні, виписує рахунок-фактуру, де зазначається найменування, кількість, асортимент, ціна товару та термін його поставки та передає рахунок фактуру покупцеві. Покупець отримує товар відповідно до видаткової накладної на підставі довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей. Продавець передає покупцю оригінали рахунку-фактури, видаткової накладної та податкової накладної (а.с.69-71). Виконання умов договору підтверджується наступними документами, а саме: рахунок-фактура №СФ-0001431 від 09.06.2011 року, видаткова накладна №РНв-0001026 від 14.06.2011 року, рахунок-фактура №СФ-0001463 від 14.06.2011 року, видаткова накладна №РНв-0001095 від 22.06.2011 року, рахунок-фактура №СФ-0001532 від 20.06.2011 року, видаткова накладна №РНв-0001091 від 22.06.2011 року, податкові накладні: №53 від 09.06.2011 року, №94 від17.06.2011 року, №116 від 22.06.2011 року, реєстр виданих та податкових накладних, виписками з банківської установи (а.с. 73-89). Крім того, на підтвердження фактичного отримання від ТОВ "Вірма" товару, позивачем надані наступні документи: довіреності №60 від 14.06.2011 року, №065 від 22.06.2011 року на директора ТОВ "Райенерго" Шпінь М.М.,(а.с.128-129), витяг з журналу видачі довіреностей, подорожні листи службового легкового автомобіля від 14.06.2011 року, від 22.06.2011 року, свідоцтво про реєстрацію ТЗ (а.с.152-155). Допитаний в судовому засіданні 27.12.2013 року директор ТОВ "Раенерго" Шпінь М.М. підтвердив той факт, що він на службовому автомобілі сам, особисто, забирав товар 14.06.2011 року та 22.06.2011 року у ТОВ "Вірма", а саме: ізолятори ШФ-20, реле часу добове АТЗ-R, зажими відгалужуючі, натяжні, підтримуючі. Позивачем також надані документи, що підтверджують належну реєстрацію ТОВ "Вірма" на момент укладення та виконання договору, а саме: свідоцтво про державну реєстрацію ТОВ Вірма" (а.с. 121-122). В обгрунтування своєї правової позиції позивачем надані докази використання у власній гоподарській діяльності придбаного у ТОВ "Вірма" товару, а саме: договір підряду №31 від 08.04.2011 року, рішення №733 про можливість експлуатаці електроустановки на напругу 220 В від 18.11.2011 року, договір підряду №30 від 16.05.2011 року, рішення №731 про можливість експлуатаці електроустановки на напругу 220 В від 18.11.2011 року, договір підряду №33 від 25.05.2011 року, рішення №734 про можливість експлуатаці електроустановки на напругу 220 В від 18.11.2011 року, відомість 3.3 аналітичного обліку розрахунків з постачальниками та підрядниками (до рахунку 63) за червень 2011 року, акт №73 приймання виконаних будівельних робіт за червень 2011 року, відомість ресурсів до вказаного акту , акт приймання виконаних будівельних робіт за липень 2011 року, відомість ресурсів до вказаного акту, довіреність №4 від 02.06.2011 рок, податкова накладна №1 від 02.06.2011 року, картка №80 складського обліку матеріалів, ідомість 3.1 аналітичного обліку розрахунків з постачальниками та замовникми (до рахунку 36) за червень 2011 року (а.с. 90-111). На підставі встановлених фактичних обставин справи, а також документальних доказів наданих позивачем в ході розгляду справи, суд дійшов висновку, що податковий кредит TOB «Райенерго» сформовано на підставі виписаних TOB «Вірма» податкових накладних, що були видані в порядку виконання господарського договору, виконання якого повністю підтверджено первинною документацією бухгалтерського і податкового обліку TOB «Райенерго». На момент видачі податкових накладних TOB «Вірма» являлося зареєстрованим платником податку на додану вартість, тому на законних підставах видавало податкові накладні. В актах перевірки не обгрунтовано належним чином і не доведено у встановленому законом порядку, в чому саме Договір купівлі - продажу №10 від 04 січня 2011р. порушує публічний порядок. Самі по собі правочини TOB «Вірма» не є такими, що супиречать інтересам держави та суспільства, на час їх укладення та виконання сторони належним чином зареєстрованими та були платниками податку на додану вартість, а органами ДПІ не знайдено контрагента ТОВ "ВІРМА" за місцем знаходження, то це тягне відальність та негативні наслідки саме щодо нього, і не є підставою для визнання нечинними укладених з ним угод. Отже, Договір купівлі - продажу №10 від 04 січня 2011р. укладений між TOB »Райенерго» та TOB «Вірма» спрямований на реальне настання правових наслідків, що зумовлене ними, не містять положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства інтересам сторін, а волевиявлення сторін правочину є вільне і відповідає їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 ЦКУ, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Що стосується доводів податкового органу з посиланням на акт ДПІ у Голосіївському районі м.Києва № 80/3-22-30-35077517 від 29.03.2012 р. щодо встановлення взаємовідносин між ТОВ "Торговий дім Експо" з ТОВ "Альта Логістик", що є безпосереднім постачальником ТОВ "Вірма" , а саме: що всі операції купівлі-продажу за ТОВ "ДП Експо" не спричиняють реального настання правових наслідків, а отже є нікчемними по ланцюгу до "вигодонабувача", суд зазначає наступне. Так, незнаходження «контрагентів контрагента» Товариства за юридичною адресою чи навіть допущені ними порушення вимог законодавства про оподаткування не може призводити до недійсності всіх угод, укладених з моменту державної реєстрації такої юридичної особи до моменту виключення її з державного реєстру, та не позбавляє правового значення видані за цими господарськими операціями податкові накладні. Отже, доводи з даного приводу/відсутність будь-яких доводів співробітників ДПІ не є підставою для позбавлення покупця ТМЦ права на включення їх вартості до складу валових витрат і відповідних сум з ПДВ до податкового кредиту, в тому числі з огляду на те, що відповідні взаємовідносини повністю оформлені (зафіксовані) у відповідності до вимог чинного законодавства. Суд рахує за необхідне зауважити про неприпустимість притягнення до відповідальності однієї компанії за неправомірні дії іншої компанії підтверджується практикою Європейського суду з прав людини у справах «Булвес» АД проти Болгарії» та »Бізнес Сепорт Сентре проти Болгарії». Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом. Вказаний підхід до визначення недопустимості порушення майнових прав особи знаходить своє продовження у праві Європейського союзу, зокрема у Шостій Директиві №77/388/ЄЕС від 17 травня 1977 року -»одо гармонізації законодавства держав-членів стосовно податків з обороту (надалі також «Шоста Директива»). Закон України «Про Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» визначає сферу оподаткування (зокрема, непрямі податки) як пріоритетну сферу для виконання програми адаптації українського законодавства. Даний закон визначає, що елементом адаптації законодавства має стати перевірка проектів законів України та інших нормативно-правових актів на їх відповідність acquis communautaire (право ЄС) з метою недопущення прийняття актів, які суперечать acquis Європейського Союзу. Тобто, податкове законодавство України, а відповідно його тлумачення та застосування, ме може суперечити положенням Шостої Директиви. Рішення Європейського суду з прав людини згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» в Україні мають значення джерела права. Більше того, частина 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України вимагає врахування практики Європейського суду з прав людини при вирішенні справ. Дана позиція кореспондується з позицію Вищого адміністративного суду України відображеною в Ухвалах та Постановах у справах № К/9991/59716/11 від 15.12.11 р., № К/9991/47273/11 від 17.01.2012 р. та № К/9991 /50772/12 від 14.11.12 р., № К/9991/64526/12 від 19.12.2012 р. та № К/800/29362/13 від 12.09.2013 р., від 14.11.2012 у справі № К/9991/50772/12 Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. З огляду на припис наведеної норми процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішення органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання, презюмується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше. Обставини, які слугували фактичною підставою для визначення позивачу податкового зобов'язання з податку на додану вартість згідно спірного податкового повідомлення-рішення, знаходяться поза межами вимог п.п.198.2, п.198.3, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України. Крім того, надані позивачем документи дають підстави для висновку про сплату Товариством сум податку на додану вартість в ціні придбаних у ТОВ "Вірма" товарів, яке видало позивачу податкові накладні, маючи статус платника податку, що не спростовано відповідачем. Отже, наявні у позивача податкові накладні є належними доказами формування податкового кредиту у перевіряємому періоді. З огляду на викладене, законодавче регулювання спірних правовідносин та на встановлені у справі обставини щодо дотримання позивачем усіх визначених Податковим кодексом України умов для включення сплаченого в ціні придбаних товарів податку на додану вартість до складу податкового кредиту Товариства та при наявності належним чином складених податкових накладних, виданих платником податку на додану вартість, суд вважає, що оскаржуване рішення Новоград-Волинської об'єднаної державної податкової інспекції від 29.10.2013 року № 0007012200 не відповідає вимогам закону, а відтак є протиправним та підлягає скасуванню. Відповідно до ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб"єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Результат розгляду: granted