Рішення адміністративного суду від 2014-01-16 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача щодо реєстрації права власності [PERSON] на 1/2 частку квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що за договором купівлі-продажу від 31.08.2007 року позивач продав належну йому квартиру [ADDRESS] [PERSON]. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 30.08.2013 року, яке набрало законної сили 10.09.2013 року, зазначений договір було розірвано, отже з цієї дати позивач знову набув право власності на спірну квартиру. У зв'язку із цим позивач звернувся до Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції із заявою про реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте оскаржуваним рішенням у цьому йому було відмовлено з огляду на те, що заявлене право вже зареєстроване на 1/2 частку майна за [PERSON] на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26.04.2013 року, яким за [PERSON] визнано право власності на 1/2 спірної квартири. При цьому, зазначене судове рішення набрало законної сили 03.10.2013 року, а державна реєстрація права власності проведена 10.06.2013 року. Зважаючи на те, що така реєстрація проведена в результаті введення в оману державного реєстратора [PERSON] з метою ухилення від виконання рішення суду, позивач звернувся за судовим захистом із даним адміністративним позовом. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги із викладених вище підстав підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, в задоволенні позову просила відмовити, зазначивши, що [PERSON] була подана заява про державну реєстрацію права власності на 1/1 частки квартири після проведення державної реєстрації права власності на 1/2 частку цієї квартири за [PERSON], отже позивачу було правомірно відмовлено у державній реєстрації права власності на спірну квартиру. Зважаючи на те, що оскаржуване рішення прийнято в межах правового поля та без порушень прав позивача, представник відповідача просила відмовити у задоволенні позову. Представник [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, зазначивши, що рішенням Суворовського районного суду від 30.08.2013 року, на яке є посилання у позові, питання права власності на спірну квартиру не вирішувалось. В результаті вирішення зазначеного судового спору позивач не набував права власності на спірну квартиру та не має права вимагати повернення йому у власність квартири, яка вибула із його власності в результаті виконання договору купівлі-продажу. При цьому, оскаржуване рішення відповідача не порушує права та інтересів позивача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Вислухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення. Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради 16.07.2007 року № 12-33954 [PERSON] був власником квартири [ADDRESS]. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 16.11.2002 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] 31 серпня 2007 року між [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] 20.01.2005 року за № 197, та [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. У день підписання нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири [PERSON] були передані ключі від квартири, тобто [PERSON] вступив у володіння та користування придбаною квартирою. За договором купівлі-продажу [PERSON] є покупцем квартири, а [PERSON] надала нотаріальну посвідчену згоду на придбання зазначеної квартири. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26.04.2013 року по справі № 1527/5325/13 за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа - ПАТ «Альфа-Банк», про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання кредитного договору таким, що не створює обов'язків для подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особистої приватної власності на нерухоме майно, усунення перешкод у здійсненні права власності, позов [PERSON] задоволений частково: майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності (квартира [ADDRESS]) поділено в рівних частках; за [PERSON] визнано право власності на 1/2 зазначеної квартири. На підставі зазначеного судового рішення [PERSON] звернулась до Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції із заявою про реєстрацію права власності на нерухоме майно, яка була задоволена та за [PERSON] зареєстровано право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS]. Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення державного реєстратора обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з наступним. Так, суд відхиляє доводи позивача про те, що покладене в основу рішення відповідача судове рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26.04.2013 року набрало законної сили 03.10.2013 року, оскільки це суперечить матеріалам справи та чинному законодавству. Зокрема, зазначене рішення набрало законної сили 08.05.2013 року в порядку ч.1 ст.294 ЦПК України у зв'язку із закінченням строку на його апеляційне оскарження. Дана обставина убачається із наданої представником відповідача копії рішення з відміткою про набрання законної сили. При цьому подальше його апеляційне оскарження було здійснено вже після державної реєстрації права власності за [PERSON] Суд також враховує, що ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03.10.2013 року (провадження № 22ц-785/5364/13) вищезазначене рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26.04.2013 року залишено без змін. Відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; державний реєстр речових прав на нерухоме - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав. Державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані права і обтяження, суб'єктів прав, об'єкти нерухомого майна, документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; порядок ведення Державного реєстру прав визначає Кабінет Міністрів України, згідно зі ст.ст. 10, 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст.ст. 15, 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам, яка проводиться на підставі заяви власника, іншого право набувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи, разом із якою подаються оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, їх копії, засвідчені в установленому порядку. Згідно з п.5 ч.1 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначено Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (далі - Порядок № 703). Згідно з п.26 Порядку № 703 для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені цим Порядком. Відповідно до пп.10 п.27 Порядку № 703 документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, серед іншого, є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Отже, рішення відповідача щодо реєстрації права власності [PERSON] на 1/2 частку квартири [ADDRESS] на підставі її звернення згідно рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26.04.2013 року, яке набрало законної сили з 08.05.2013 року та є обов'язковим до виконання на всій території України, відповідає чинному законодавству, тому підстави для його скасування відсутні. Крім того, судом встановлено що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 30.08.2013 року по справі № 523/12065/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання договору вищезазначений договір купівлі-продажу квартири розірваний. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав умови договору, не сплатив повну вартість квартири, тому договір визнав розірваним. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20.12.2013 року (провадження № 22-ц/785/8771/13) рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30.08.2013 року скасовано; ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено повністю. Так, апеляційний суд не погодився із висновками суду першої інстанції про нездійснення відповідачем повного розрахунку за квартиру, які побудовані лише на поясненнях сторін. Крім того, апеляційний суд зазначив, що незважаючи на несплату вартості квартири, вона була передана відповідачу, надані розписки та пояснення сторін суперечать самому договору купівлі - продажу, в якому визначено ціну квартири та зазначено про отримання коштів у повному обсязі; а також про те, що судом не була надана оцінка тій обставині, що квартира була придбана відповідачем під час шлюбу і розірвання договору впливає на права [PERSON], яка не була залучена до участі у справі. Відмовляючи у позові, суд апеляційної інстанції виходив із того, що з договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріально, видно, що [PERSON] продав, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] та продаж вчинено за 20790 гривень, які продавець одержав від покупця повністю до підписання цього договору. За таких обставин судом відхилені доводи сторін про існування інших істотних умов покупки квартири та надана перевага нотаріально посвідченому договору. Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Передбачене вищевказаною нормою звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні встановлює обов'язок суду враховувати такі обставини при вирішенні даної справи, у зв'язку із чим суд відхиляє посилання позивача на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30.08.2013 року, як на підставу для задоволення позовних вимог. Перевіряючи обґрунтованість та законність дій та рішень суб'єкта владних повноважень, суд враховує наведене нормативне регулювання та вимоги частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Одним із головних принципів адміністративного судочинства, відповідно до ст. 7 КАС України є принцип верховенства права. Відповідно до ст. 3 Конституції України та ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов'язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини. Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач, який є суб'єктом владних повноважень при прийнятті оскаржуваного рішення діяв з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії) та у передбачений законодавством спосіб. При цьому суд враховує, що оскарження позивачем рішення відповідача про реєстрацію права власності на нерухоме майно за третьою особою не направлено на захист його прав та інтересів, оскільки спірне рішення жодних прав та обов'язків у відношенні позивача не спричиняє та не порушує його охоронювані законом права та інтереси, що є самостійно підставою для відмови у задоволенні позову. Таким чином, на підставі ст.10 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.11 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними доказів, з'ясувавши обставини у справі; перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, у зв'язку із чим в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Результат розгляду: denied