Рішення адміністративного суду від 2014-01-06 00:00:00+02

25 листопада 2013 державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві за результатами розгляду заяви позивача про примусове виконання виконавчого листа №826/50/50/13-а, виданого 06.08.2013 Окружним адміністративним судом м. Києва постановою ВП№40856985 відмовлено у прийнятті до провадження та у відкритті виконавчого провадження по вказаному виконавчому листу. Аналогічним чином, 25.11.2013 постановою ВП№40857446 позивачу відмовлено у відкритті виконавчого провадження по примусовому виконанню виконавчого листа №826/5842/13-а від 16.08.2013, виданого Окружним адміністративним судом м. Києва. Як вбачається зі змісту мотивувальної частини оскаржуваних постанов та пояснень представника відповідача, підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження став, в обох випадках, п.6 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин. Вирішуючи дану справу на підставі наданих документів та аналізу чинного законодавства України, суд виходить з наступного. Згідно з частиною другою статті 1 Закону України «Про державну виконавчу службу» завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом. Стаття 11 Закону України «Про виконавче провадження» зобов'язує державного виконавця вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Відповідно до ст. 25 вказаного Закону державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій вказує строк для добровільного виконання рішення. Як встановлено судом, державний виконавець в своїх постановах про відмову у відкритті виконавчого провадження послався на п.6 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження», як на причину відмови у відкритті провадження та прийняття виконавчого документу до провадження. Згідно п.6 ч.1 ст.26 Закону державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону. Як вбачається зі змісту виконавчих листів Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.08.2013 №826/5842/13-а, від 22.04.2013 №826/5050/13-а, вони повністю відповідають вимогам ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на дату їх видачі. При цьому, під час розгляду справи в судовому засіданні, суд запропонував представнику відповідача пояснити, яких конкретно вимог ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» не було дотримано Окружним адміністративним судом м. Києва при виготовленні виконавчих листі. На дану пропозицію суду представник відповідача вважав за можливе та доцільне зазначити, що при написанні та подачі позивачем до ВДВС заяв про відкриття виконавчого провадження, [PERSON] не зазначено, яку саме частину резолютивної частини постанов ОАС м. Києва він вважає за необхідне виконати примусово, а судом, в порушення ч.2 ст.18 Закону у виконавчих листах також не визначено, в якій частині необхідно виконати рішення суду. Втім, дані твердження відповідача суперечать п.1 ч.1 ст.19, ч.2 ст.18 Закону, адже ст. 19 Закону не містить в собі обов'язку стягувача зазначати, яку саме частину рішення суду він вважає виконати примусово, а ч.2 ст.18 Закону встановлює особливості оформлення виконавчого листа виключно у випадку: 1)якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів; 2) якщо належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, чого в даному випадку судом не встановлено. Враховуючи викладене, оскільки під час розгляду справи судом не встановлено наявності законних підстав для відмови позивачу у відкритті виконавчих проваджень, оскаржувані постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження підлягають визнанню протиправними та скасуванню. В той же час, суд позбавлений можливості погодитись з обґрунтованістю позовних вимог про визнання неправомірними дій відповідача при винесенні оскаржуваних постанов, оскільки відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець наділений правом відмовити стягувачу у відкритті виконавчого провадження, а належним способом захисту порушеного права, в даному випадку, є визнання протиправними та скасування саме актів індивідуальної дії - постанов, про що вказано вище. Позивачем не висвітлено, а судом, в даному випадку, не встановлено наявності інших дій відповідача, які б порушували охоронювані законом права [PERSON], з урахуванням чого в цій частині позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва вважає, що позовні вимоги, в даному випадку, підлягають задоволенню частково. Згідно ч. 3 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Пунктом 19 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011р. №845, визначено, що безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів і їх перерахування на рахунок, зазначений у виконавчому документі про стягнення надходжень бюджету та/або заяві про виконання рішення про стягнення надходжень бюджету, здійснюються органами Казначейства з відповідного рахунка, на який такі кошти зараховані, шляхом оформлення розрахункових документів. Зі змісту листа Вищого адміністративного суду України від 21.11.2011р. №2135/11/-11 вбачається, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, з урахуванням принципу пріоритетності законів над підзаконними актами, судам у резолютивній частині такого судового рішення слід зазначати обов'язок органу Державної казначейської служби України стягнути судові витрати із Державного бюджету України шляхом їх безспірного списання із рахунка суб'єкта владних повноважень - відповідача. Відповідно, у виконавчому листі за таким судовим рішенням як боржника слід вказувати Державний бюджет України в особі суб'єкта владних повноважень - відповідача. Враховуючи викладене,

Результат розгляду: partial