Рішення адміністративного суду від 2014-02-12 00:00:00+02

Прокурор Старосамбірського району Львівської області звернувся до суду з позовом до Старосамбірської районної ради Львівської області про визнання протиправним та скасування рішення Старосамбірської районної ради Львівської області від 26.01.2014 року № 474 "Про визнання Народної Ради України як колегіального органу, уповноваженого представляти інтереси народу України". Позовні вимоги обґрунтовує тим, що при прийнятті оскаржуваного рішення, відповідач вийшов за межі повноважень, наданих йому Конституцією та законами України. В судовому засіданні представник позивача вимоги позовної заяви підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату час та місце розгляду справи був повідомлений (згідно з повідомленням про вручення поштового відправлення повістку вручено уповноваженій особі 04.02.14 р.). Відповідно до ч. 4 ст.128 КАС України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у справі докази та давши їм правову оцінку, суд встановив наступне. Судом встановлено, що рішенням Старосамбірської районної ради Львівської області від 26.01.2014 року № 474 "Про визнання Народної Ради України як колегіального органу, уповноваженого представляти інтереси народу України" вирішено визнати Народну Раду України органом, уповноваженим представляти інтереси народу України, повноваження на створення якого надані рішенням Всенародних зборів громадян, які відбулися 19 січня 2014 року на Майдані Незалежності у місті Києві; рекомендувати сільським, селищним, міським радам Старосамбірського району невідкладно скликати позачергові сесії відповідних рад для розгляду та вирішення питання щодо визнання Народної Ради України колегіальним органом, уповноваженим представляти інтереси народу України та самостійного виконання делегованих повноважень місцевих органів державної влади. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ст.140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції (ст. 143 Конституції України). Згідно з ст. 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21.05.1997 року № 280/97-ВР місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. Конституційний суд України у рішенні від 26 березня 2002 року № 6-рп/2002 (справа про охорону трудових прав депутатів місцевих рад) дійшов висновку, що такому конституційному змісту інституту місцевого самоврядування властиві принаймні дві найважливіші ознаки. Це - самостійність територіальної громади, органів місцевого самоврядування у вирішенні певного кола питань і те, що предметом відання місцевого самоврядування є не будь-які питання суспільного життя, а питання саме місцевого значення, тобто такі, які пов'язані передусім з життєдіяльністю територіальних громад. Відповідно до ст. 43 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено загальну компетенцію районних рад. Статтею 44 зазначеного Закону встановлено перелік питань, які вирішуються районними радами виключно на пленарних засіданнях. Відповідно до ч.2 ст.5 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Статтею 6 Конституції України встановлено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Здійснюючи системне тлумачення норм Конституції України, суд дійшов висновку, що Основним законом України не передбачено здійснення влади народу через інші, ніж визначені Конституцією органи державної влади. Таким чином суд зазначає, що Народна Рада України згідно з Конституцією України не визначена як орган, уповноважений представляти інтереси народу України. Застосовуючи зазначені вище норми, суд дійшов висновку, що повноваження відповідача на вирішення питань про визнання Народної Ради України органом, уповноваженим представляти інтереси народу України, повноваження на створення якого надані рішенням Всенародних зборів громадян, які відбулися 19 січня 2014 року на Майдані Незалежності у місті Києві; рекомендування сільським, селищним, міським радам Старосамбірського району невідкладно скликати позачергові сесії відповідних рад для розгляду та вирішення питання щодо визнання Народної Ради України колегіальним органом, уповноваженим представляти інтереси народу України та самостійного виконання делегованих повноважень місцевих органів державної влади, не передбачені Конституцією та законами України та суперечать Конституції та законам України. Застосовуючи зазначені норми до спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що питання, вирішені в оскаржуваному рішенні, не відносяться до компетенції районної ради, оскільки не є питаннями місцевого значення, тобто такими, які пов'язані передусім з життєдіяльністю територіальних громад. Відповідно до п.1 ч. 3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з п.1 ч.2 ст.162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень. Враховуючи зазначене вище, суд дійшов висновку про підставність та обґрунтованість позовних вимог, з огляду на що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Судові витрати до бюджету не стягуються у зв'язку із звільненням позивача від сплати судового збору.

Результат розгляду: granted