Рішення адміністративного суду від 2014-02-07 00:00:00+02

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача в якому просить визнати протиправними дії Красилівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в особі Старокостянтинівського відділення щодо нарахування їй недоїмки по сплаті єдиного внеску на загальнообов'язкове соціальне страхування станом на 31.12.2013 року, скасувати сформовану на її ім'я вимогу Красилівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в особі Старокостянтинівського відділення про сплату недоїмки від 10 грудня 2013 року № Ф - 265-01. Свій позов позивач мотивує тим, що в 09 січня 2014 року вона отримала від відповідача вимогу про сплату недоїмки щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Вказану вимогу від 10 грудня 2013 року № Ф - 265-01 на суму 8154,51 грн., позивач вважає протиправною, тому що вона є пенсіонером за віком та відповідно до частини 4 статті 4 Закону України Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» звільняється від сплати за себе єдиного внеску. Позивач в судове засідання не прибула, хоча була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи належним чином, та подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Представник відповідача в судове засідання не прибув, хоча відповідач був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належним чином, та подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності його представника, позовні вимоги не визнає повністю та надав суду заперечення на даний адміністративний позов. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування визначені Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» N 1058-IV від липня 2003 року. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до пункту 3 частини 1 статті 11 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають фізичні особи-суб'єкти підприємницької діяльності, у тому числі ті, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), та члени сімей зазначених фізичних осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. Згідно частини 2 статті 15 цього Закону платниками страхових внесків до накопичувальної системи пенсійного страхування є застраховані особи, зазначені в пунктах 1 - 7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 та частині першій статті 12 цього Закону. Дослідження вказаних норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» дає суду підставу зробити висновок про те, що фізичні особи-суб'єкти підприємницької діяльності, у тому числі ті, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок) підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та є платниками страхових внесків. Із матеріалів справи судом встановлено, що позивач 14.09.2001 року зареєстрована як фізична особа-підприємець виконавчим комітетом Старокостянтинівської міської ради та проводить підприємницьку діяльність, тобто виходячи із змісту норм пункту 3 частини 1 статті 11, частини 2 статті 15 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню та повинна бути платником страхових внесків. Відповідно до частини 1 статті 13 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено, що участь застрахованих осіб у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування припиняється у разі якщо застрахованій особі відповідно до цього Закону призначено пенсію і вона не продовжує працювати або якщо застрахована особа відповідно до цього Закону набула права на довічну пенсію чи одноразову виплату. Таким чином, аналізуючи зазначені норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» суд приходить до висновку, що участь такої застрахованої особи у системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування припиняється за двох умов: 1. у разі якщо застрахованій особі відповідно до норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» призначено пенсію і вона не продовжує працювати; 2. якщо застрахована особа відповідно до цього Закону набула права на довічну пенсію чи одноразову виплату. Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» система пенсійного забезпечення в Україні складається з трьох рівнів. Перший рівень-солідарна система загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, що базується на засадах солідарності і субсидування та здійснення виплати пенсій і надання соціальних послуг за рахунок коштів Пенсійного фонду на умовах та в порядку, передбачених цим Законом. Другий рівень-накопичувальна система загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, що базується на засадах накопичення коштів застрахованих осіб у Накопичувальному фонді або у відповідних недержавних пенсійних фондах-суб'єктах другого рівня системи пенсійного забезпечення та здійснення фінансування витрат на оплату договорів страхування довічних пенсій і одноразових виплат на умовах та в порядку, передбачених законом. Третій рівень-система недержавного пенсійного забезпечення, що базується на засадах добровільної участі громадян, роботодавців та їх об'єднань у формуванні пенсійних накопичень з метою отримання громадянами пенсійних виплат на умовах та в порядку, передбачених законодавством про недержавне пенсійне забезпечення. Згідно статті 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» довічною пенсією вважається пенсійна виплата за рахунок коштів, що обліковуються на накопичувальному пенсійному рахунку застрахованої особи, а у випадках, передбачених законом, - на індивідуальному пенсійному рахунку учасника недержавного пенсійного фонду, сума та порядок виплати якої визначаються в договорі страхування довічної пенсії, укладеному із страховою організацією, що сплачується особі після досягнення нею пенсійного віку, передбаченого цим Законом, або членам її сім'ї чи спадкоємцям у випадках, передбачених цим Законом. Розділом XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що розділи X і XI, а також положення цього Закону, що стосуються Накопичувального фонду, набирають чинності з дня набрання чинності законом про запровадження перерахування страхових внесків до Накопичувального фонду. Аналізуючи вказані норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» суд робить висновок про те, що оскільки накопичувальна система загальнообов'язкового державного пенсійного страхування в Україні не діє за відсутності прийнятого закону про запровадження перерахування страхових внесків до Накопичувального фонду, відповідно відсутні підстави для призначення довічних пенсій в розумінні визначення даного статтею 1 цього Закону. Позивачу при виході на пенсію була призначена пенсія за вислугою років, що об'єктивно підтверджується матеріалами справи. 24 липня 2012 року позивач досягла віку, з якого призначається пенсія за віком. Так як позивач продовжує працювати, тобто здійснювати підприємницьку діяльність як фізична особа-підприємець після досягнення нею пенсійного віку, на неї поширюється дія Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Разом з тим згідно частини 4 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI від 08.07.2010 року особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, (фізичні особи - підприємці), які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування. Позивач при здійсненні підприємницької діяльності обрала спрощену систему оподаткування. Пунктом 1 частини 1 статті 9 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються пенсійні виплати тому числі і такі як пенсія за віком. Відповідно до частини 1 статті 26 цього ж Закону право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення чоловіками 60 років, жінками - 55 років та наявності страхового стажу не менше 5 років. Позивачу 24 липня 2000 року виповнилось 55 років, тобто з цього часу вона набула право на призначення пенсії за віком. Аналізуючи норми Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", "Про прокуратуру" суд робить висновок, що незважаючи на те, що позивачу призначена пенсія за вислугу років, вона після досягнення 55-ти річного віку як це передбаченого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", набула право на пенсію за віком, та отримала статус пенсіонера за віком, але при цьому використала своє право на отримання пенсії за вислугою років. В зв'язку з тим, що позивач як фізична особа-підприємець, яка обрала спрощену систему оподаткування, фактично являється пенсіонером за віком, отримує відповідно до закону пенсію за вислугою років, тому згідно частини 4 статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» вона незважаючи від виду пенсії, яку отримує, повинна бути звільнена від сплати за себе єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Звільнення позивача від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування не залежить від виду пенсії яку отримує позивач, так як визначальним критерієм такого звільнення є досягнення нею пенсійного віку. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позов обґрунтований і доведений в судовому засіданні, тому його необхідно задовольнити частково. На підставі наведеного,

Результат розгляду: partial