Рішення адміністративного суду від 2014-02-12 00:00:00+02

14.01.2014р. позивач, Управління пенсійного фонду України в м. Добропіллі та Добропільському районі Донецької області, звернувся до суду з адміністративним позовом до Відділу державної виконавчої служби Добропільського міськрайонного управління юстиції про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії. 27.01.2014року представник позивача надав до суду заяву щодо зміни предмету позову, в якій просив суд визнати бездіяльність відповідача неправомірною у відношенні невиконання вимог №Ф-209 від 04.03.2013року, №Ф-251 від 03.05.2013року, №Ф-214 від 02.04.2012року та зобов'язання відповідача вжити заходів з примусового стягнення з ФОП [PERSON] суми боргу за вимогами №Ф-209 від 04.03.2013року, №Ф-251 від 03.05.2013року, №Ф-214 від 02.04.2012року. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що у провадженні відповідача знаходяться виконавчі документи про стягнення заборгованості з фізичної особи-підприємця [PERSON], а саме: вимоги про сплату боргу №Ф-209 від 04.03.2013року, №Ф-251 від 03.05.2013року, №Ф-214 від 02.04.2012року на загальну суму 9776,75грн. Відповідно до протоколу ознайомлення зі станом реалізації виконавчого провадження від 26.12.2013року позивачем встановлено, що державним виконавцем у порушення ст. ст. 27, 30, 32 Закону України «Про виконавче провадження», окрім здійснених запитів від 09.11.2013року, 11.06.2012року та 20.09.2013року, 04.10.2013року до ДПІ, БТІ та МРЕВ відповідно, не приймалось жодних заходів примусового виконання вищевказаного виконавчого документа. Таким чином, державним виконавцем у порушення ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» не приймаються заходи з примусового виконання вищевказаних виконавчих документів, не вчиняються у повному обсязі виконавчі дії. Просив визнати бездіяльність відповідача щодо невиконання дій по примусовому виконанню вимог про сплату боргу №Ф-209 від 04.03.2013року, №Ф-251 від 03.05.2013року, №Ф-214 від 02.04.2012року на суму 9776,75грн. неправомірною; зобов'язати відповідача вжити заходи з примусового виконання вимог №Ф-209 від 04.03.2013року, №Ф-251 від 03.05.2013року, №Ф-214 від 02.04.2012року про стягнення з ФОП [PERSON] заборгованості на користь позивача в розмірі 9776,75грн. Крім того представником позивача надано клопотання про поновлення строку за №124/07, в якому посилався на велику завантаженість в роботі юридичного відділу та у зв'язку з наданням вихідних днів, пов'язаних з Новорічними святами, було пропущено строк звернення до суду з зазначеним позовом. Просив визнати причину пропуску строку звернення до суду поважними. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду клопотання від 12.02.2014року про розгляд справи без участі представника позивача. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Дослідивши та оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд встановив наступне. У відповідності до вимог ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року (надалі Закон) примусове виконання рішень покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Згідно ч. 3 ст. 181 Кодексу адміністративного судочинства України відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби. Судом встановлено, що позивачем 03.04.2013року було направлено відповідачу на примусове виконання вимогу про сплату боргу №Ф-209 У від 04.03.2013року про стягнення з ФОП [PERSON] боргу в розмірі 4572,42грн. 12.04.2013року відповідачем було відкрито виконавче провадження №37551241. Відповідачем 01.06.2013року отримано виконавчий документ Управління пенсійного фонду України в м. Добропіллі та Добропільському районі Донецької області вимога №Ф-251 від 03.05.2013року про стягнення з ФОП [PERSON] заборгованості у сумі 1194,03грн. 04.06.2013року відповідачем було відкрито виконавче провадження №38249673. Відповідачем 03.05.2012року отримано виконавчий документ Управління пенсійного фонду України в м. Добропіллі та Добропільському районі Донецької області вимога №Ф-214 від 02.04.2012року про стягнення з ФОП [PERSON] заборгованості у сумі 4010,30грн. 08.05.2012року відповідачем було відкрито виконавче провадження №32483917. Державним виконавцем згідно п.1 ст.33 Закону України «Про виконавче провадження» дані виконавчі провадження були об'єднані у зведене виконавче провадження за №41604548. Постановою від 20.12.2012року державним виконавцем було забезпечено примусовий привід [PERSON] до ВДВС Добропільського міськрайонного управління юстиції на 28.12.2012року. Відповідачем 04.10.2013року було направлено запит до ВРЕР м. Добропілля з метою отримання інформації про наявність зареєстрованих транспортних засобів, належних на праві власності [PERSON], з відповіді від 04.10.2013року на який вбачається, що за [PERSON] автотранспортних засобів не зареєстровано. 09.11.2013року відповідачем було направлено запит до Добропільської ОДПІ з метою з'ясування наявності відкрити розрахункових рахунків в установах банку на ім'я [PERSON]. Згідно відповіді Добропільської ОДПІ від 11.11.2013року розрахункові рахунки на ім'я [PERSON] відкриті не були. Згідно даних інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 20.09.2013року у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно відомості стосовно [PERSON] відсутні. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру іпотек від 20.09.2013року у Державному реєстрі іпотек відомості стосовно [PERSON] відсутні. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо суб'єкта від 20.09.2013року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості стосовно [PERSON] відсутні. Відповідно до інформаційної довідки з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відомості стосовно [PERSON] відсутні. 21.12.2012року було надіслано подання державного виконавця до Добропільського міськрайонного суду з вимогами про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України [PERSON]. Суд вважає, що відповідачем під час примусового виконання виконавчих документів не своєчасно було вчинено достатніх дій для примусового стягнення з фізичної особи-підприємця [PERSON] суми боргу у розмірі 9776,75грн. з огляду на наступне. У відповідності до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначаються Законом України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21.04.1999 (із змінами та доповненнями) (далі - Закон № 606) та Інструкцією про проведення виконавчих дій, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України N 74/5 від 15 грудня 1999 року (далі-Інструкція). Так, у відповідності до Закону № 606 виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно із ч. 1 ст. 6 Закону № 606, п. 2.1.2 Інструкції про проведення виконавчих дій від 15.12.1999 року № 74/5 державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. У відповідності до ч. 1 ст. 11 Закону № 606, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно із ст. 25 Закону № 606, у постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова. Відповідно до ст. 27 Закону № 606, у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення. Так, ч.2 ст.30 Закону № 606 зазначає, що державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження на період проведення експертизи чи оцінки майна, виготовлення технічної документації на майно, реалізації майна боржника, час перебування виконавчого документа на виконанні в адміністрації підприємства, установи чи організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця, які здійснюють відрахування із заробітної плати (заробітку), пенсії та інших доходів боржника. Строк здійснення зведеного виконавчого провадження обчислюється з моменту приєднання до такого провадження останнього виконавчого документа. Згідно із ст. 52 Закону, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються. На кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване це житло, не здійснюється. У такому разі державний виконавець зобов'язаний вжити всіх заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника. Згідно зі ст. 57 Закону, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Проте, відповідачем не було здійснено необхідних заходів передбачених Законом щодо своєчасного і повного виконання вищевказаних вимог про сплату боргу, а також не було прийнято відповідних заходів з їх примусового виконання у встановлений Законом строк. При цьому суд не бере до уваги посилання представника відповідача на приписи ст.30 Закону № 606, відповідно до яких строк здійснення зведеного виконавчого провадження обчислюється з моменту приєднання до такого провадження останнього виконавчого документа, оскільки доказів об'єднання спірних виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження ВП№41604548 відповідачем не надано, крім того, ним не зазначено дату прийняття цієї постанови, що унеможливлює встановлення строку проведення виконавчих дій. Отже, приймаючи до уваги час, з якого фактично відповідачем розпочато примусове виконання, та те, що за період з 09.11.2013року по 14.01.2014року відповідачем взагалі не вчинялись будь-які дії направлені на примусове виконання вимог про сплату боргу №Ф-209 від 04.03.2013року, №Ф-251 від 03.05.2013року, №Ф-214 від 02.04.2012року, суд вважає таку бездіяльність з боку відповідача протиправною. Таким чином, приймаючи до уваги вищенаведене, суд вважає, що з боку Відділу державної виконавчої служби Добропільського міськрайонного управління юстиції при примусовому виконанні вимог про сплату боргу №Ф-209 від 04.03.2013року, №Ф-251 від 03.05.2013року, №Ф-214 від 02.04.2012року, була допущена бездіяльність, яка є неправомірною. Окрім того, суд зазначає, що норми Закону України «Про виконавче провадження» не передбачають обов'язку державного виконавця робити запити до Державної податкової інспекції, Держкомзему та Державної реєстраційної служби, та інше, а лише надають йому право одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну. Таким чином, позовні вимоги в частині зобов'язання відповідача вжити заходи з примусового виконання вимог №Ф-209 від 04.03.2013року, №Ф-251 від 03.05.2013року, №Ф-214 від 02.04.2012року про стягнення з ФОП [PERSON] суми боргу у розмірі 9776,75грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Згідно приписів ч.1, 2 ст.181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів Суд зазначає, що позивачем порушено строки звернення до суду з зазначеним позовом, передбачені ст.181 Кодексу адміністративного судочинства України з поважних причин, оскільки ним оскаржується бездіяльність відповідача, яка є триваючим порушенням. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного та

Результат розгляду: partial