Рішення адміністративного суду від 2014-01-30 00:00:00+02

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2013 року в задоволенні позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про задоволення позовних вимог. Апелянт посилається на незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є на його переконання підставою для скасування судового рішення. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова скасуванню, виходячи з наступного. Як вірно встановлено судом першої інстанції, 31.07.2013 року в.о. начальника Головного управління Міністерства доходів та зборів України у Київській області Ігнатенком Г.В. було видано наказ №98 про проведення фактичних перевірок. Згідно з додатком до наказу до переліку суб'єктів господарювання, включених до списку осіб, що підлягають фактичній перевірці була віднесена і [PERSON] 19.08.2013 року за місцем здійснення господарської діяльності позивача прибули головні державні податкові ревізори-інспектори, які намагалися здійснити перевірку [PERSON], але допущені не були, про що був складений відповідний акт. Вважаючи такий наказ та дії податкових інспекторів такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, позивач звернулась із адміністративним позовом до суду, в якому просила визнати такі дії протиправними, а виданий наказ скасувати. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ є правовим актом індивідуальної дії, та вичерпав свою дію фактом його виконання, та не створює жодних правових наслідків для суб'єкта господарювання та не змінює стану його суб'єктивних прав, оскільки сам по собі не породжує настання будь-яких юридичних наслідків та не впливає на права та обов'язки суб'єкта господарювання. Колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне. Так, фактичні перевірки проводяться органами державної податкової служби в межах їх повноважень у випадках та у порядку, встановлених Податковим кодексом України. Виходячи з правового аналізу норм податкового законодавства, головною передумовою проведення фактичної перевірки на підставі п. 80.2 ст. 80 Податкового кодексу України є отримання в установленому законодавством порядку інформації яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на органи державної податкової служби. Як вбачається з оскаржуваного наказу про перевірку, підстава для її проведення є «організація контролю за діяльністю суб'єктів господарювання». Однак, колегія суддів наголошує, що така підстава для проведення фактичної перевірки Податковим Кодексом України не передбачена, а отже, наказ про проведення такої перевірки було винесено з порушенням вимог податкового кодексу України, та як наслідок підлягає скасуванню. Крім того, судова колегія вважає за необхідне зазначити, що судом першої інстанції було досліджено, що позивач є суб'єктом підприємницької діяльності, та не зареєстрована платником податку на додану вартість, проте не взято до уваги ту обставину, що 06.09.2011 року вступив в силу Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих норм Податкового кодексу України» №3609-VI від 07.07.2011 року. Вказаними змінами була запроваджена заборона проведення фактичних перевірок будь яких фізичних осіб - підприємців, які не є платниками податку на додану вартість. У даному законопроекті мова йде про всіх без виключення підприємців неплатників ПДВ, незалежно від системи оподаткування. Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апелянта щодо того, що суд першої інстанції застосував положення абз. 2 п. 75.1.3. п. 75.1 ст.75 Податкового кодексу України, які було виключено (визнано недійсними) на підставі Закону України №483-VI від 24.05.2012 року. Крім того, колегія суддів не може погодитись із висновком суду першої інстанції відносно того, що при податковій перевірці права позивача не були порушені, оскільки остання не допустила працівників податкової служби до перевірки своєї господарської діяльності, та такі дії не мали жодних негативних наслідків для платника податку, з огляду на наступне. Так, після винесення оскаржуваного наказу та не допущення службових осіб до проведення фактичної перевірки, Вишгородська ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській обл. звернулась з поданням до Київського окружного адміністративного суду про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна ФОП [PERSON] у зв'язку з не допуском до проведення фактичної перевірки. Таким чином, винесення наказу про перевірку не тільки суперечить вимогам чинного законодавства, а й створює додаткові незаконні обов'язки, чим порушує права та законні інтереси платника податку. Враховуючи все вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог було прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки наказ начальника Головного управління Міністерства доходів та зборів України у Київській області про проведення перевірки, який потягнув за собою неправомірний арешт майна позивача, було винесено з порушенням норм податкового законодавства, а тому він підлягає скасуванню. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального та процесуального права. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи та порушено норми права, у зв'язку з чим, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а постанову суду - скасувати.

Результат розгляду: granted