Рішення адміністративного суду від 2014-01-15 00:00:00+02

Позивач звернулась до суду та просить визнати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Житомирській області про відмову у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2а-228/08 незаконною, мотивуючи свої вимоги тим, що зазначена постанова є незаконною, суперечить вимогам Закону України «Про виконавче провадження». Сторони та представник третьої особи в судове засідання не з'явились, позивач в заяві просить справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує, решта учасників судового розгляду, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, про причину неявки суду не повідомили. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Житомирській області від 29.10.2013 року відмовлено у прийнятті виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2а-228/08, виданого 06.08.2010 року Народицьким районним судом Житомирської області, на підставі п.8 ч.1 ст.26 Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закону). Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що у процесі перевірки головним державним виконавцем було встановлено, що відповідно до відмітки на виконавчому листі №2а-228/08 виконавче провадження по ньому було завершено 21.03.2011 року на підставі п.11 ч.1 ст.49 Закону. Закінчення виконавчого провадження з вищезазначених підстав передбачається у випадку, визначеному ч.3 ст.75 Закону, згідно якої у разі якщо виконати рішення суду без участі боржника неможливо, державний виконавець застосовує до боржника штрафні санкції та інші заходи, передбачені ст.89 Закону, після чого виконавчий документ постановою державного виконавця повертається до суду чи іншого органу, що видав виконавчий документ. Завершене виконавче провадження відповідно до ст.50 Закону не може бути розпочато знову. Статтею 1 Закону передбачено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Згідно з ч.1 ст.17 Закону примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. З копії виконавчого листа, виданого по справі №2а-228/08, вбачається, що постановою державного виконавця від 21.03.2011 року виконавче провадження було завершене на підставі п.11 ч.1 ст.49 Закону. Згідно постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Житомирській області від 21.03.2011 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2а-228/08, виданого 06.08.2010 року Народицьким районним судом Житомирської області, закінчено на підставі п.11 ч.1 ст.49 Закону у зв'язку з неможливістю виконання рішення суду без участі боржника. При цьому на боржника накладено штрафи та внесено подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до кримінальної відповідальності. Пунктом 11 ч.1 ст.49 Закону передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону. Згідно ч.3 ст.75 Закону у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав. У відповідності до п.8 ч.1 ст.26 Закону державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження. Частиною 1 ст.50 Закону визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. На підставі викладеного суд дійшов переконання, що головний державний виконавець, відмовляючи позивачу у відкритті виконавчого провадження з виконання виконавчого листа №2а-228/08, діяв згідно вимог Закону, оскільки завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, а тому вищезазначена постанова є законною. Суд не приймає до уваги посилання позивача на друге речення ч.1 ст.50 Закону, в якому зазначено, що завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом, оскільки матеріали справи не містять доказів про існування таких випадків. Крім того, помилковими є посилання позивача на статтю 37 Закону, яка визначає обставини, що зумовлюють обов'язкове зупинення виконавчого провадження. Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.10 ч.2 ст.5 Закону України "Про судовий збір".

Результат розгляду: denied