Рішення адміністративного суду від 2014-02-13 00:00:00+02

Управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м. Львова звернулося до суду з адміністративним позовом до Відкритого акціонерного товариства «Прикарпатпромарматура» (далі - ВАТ «Прикарпатпромарматура»), в якому просило стягнути з відповідача на користь управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м. Львова заборгованість зі сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування в розмірі 77741.25 грн. Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 29 червня 2010 року вказаний позов задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 77741.25 грн. Не погоджуючись із зазначеною постановою суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує посиланням на те, що судом першої інстанції не враховано, що частина його заборгованості зі сплати страхових внесків, яку позивач просить стягнути, вже ввійшла у вимогу управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м. Львова від 05 лютого 2010 року № Ю-136, яка є виконавчим документом, на підставі якої 16 квітня 2010 року відкрито виконавче провадження, що в свою чергу свідчить про безпідставність позовних вимог. Особи, які беруть участь в справі, в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому на підставі пункту 2 частини 1 статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як видно з матеріалів справи, ВАТ «Прикарпатпромарматура» є платником страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування. Відповідачем нараховано внески за загальнообов'язковим державним пенсійним страхування за період з 30 листопада 2009 року по 18 травня 2010 року в сумі 65141.50 грн., однак сплачено ним було лише 23015.00 грн. 22 березня 2010 року, у зв'язку з несплатою відповідачем страхових внесків, управлінням Пенсійного фонду України в Личаківському районі м. Львова прийнято рішення № 86/04/00218319, яким застосовано до відповідача фінансові санкції у вигляді штрафу за період з 20 жовтня 2008 року по 22 травня 2009 року в розмірі 12348.35 грн. та нараховано пеню за період з 20 жовтня 2008 року по 03 березня 2010 року в розмірі 23266.40 грн. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем своєчасно не було сплачено нараховані страхові внески, а відтак, вони підлягають стягненню з нарахуванням пені та застосуванням фінансових санкцій. Порядок обчислення та сплати страхових внесків визначено статтею 20 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та Інструкцією про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженою постановою правління Пенсійного фонду України від 19 грудня 2003 року № 21-1 (далі Інструкція). Відповідно до частин 4, 5 статті 20 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» сплата страхових внесків здійснюється виключно в грошовій формі шляхом внесення відповідних сум страхових внесків до солідарної системи на банківські рахунки виконавчих органів Пенсійного фонду. Страхові внески сплачуються страхувальниками шляхом перерахування безготівкових сум з їх банківських рахунків. Частиною 6 статті 20 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що страхувальники зобов'язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Згідно з частиною 9 статті 20 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у разі перерахування сум страхових внесків у безготівковій формі з банківського рахунку страхувальника на банківський рахунок органу Пенсійного фонду або у випадках, передбачених цим Законом, на рахунок Накопичувального фонду днем сплати страхових внесків вважається день списання установою банку, установою Державного казначейства України суми платежу з банківського (спеціального реєстраційного) рахунку страхувальника незалежно від часу її зарахування на банківський рахунок органу Пенсійного фонду. Пунктом 3.9 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, передбачено, що документальним підтвердженням про сплату платником утриманих із заробітної плати/доходу сум податків і зборів/страхових внесків є примірники платіжних доручень про їх перерахування, у яких у реквізиті «Призначення платежу» платник зазначив період, за який заробітна плата нарахована, а банк платника заповнив реквізит «Дата виконання», або оригінал документа відповідного органу про звільнення цього платника від сплати податку чи збору/страхового внеску, або наявність за ним переплати. З огляду на зазначені вище правові норми, страхувальник вважається таким, що виконав свій обов'язок щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування у день списання банком з його рахунків коштів, підтвердженням чого є відповідний платіжний документ з відміткою банку про його виконання. Разом з тим, відповідно до частини 2 статті 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» суми страхових внесків своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальниками у строки, визначені статтею 20 цього Закону, в тому числі обчислені територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених частиною 3 статті 20 цього Закону, вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків і стягуються з нарахуванням пені та застосуванням фінансових санкцій. Відповідно до частини 3 статті 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» територіальні органи Пенсійного фонду за формою і у строки, визначені правлінням Пенсійного фонду, надсилають страхувальникам, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Протягом десяти робочих днів із дня одержання вимоги про сплату недоїмки страхувальник зобов'язаний сплатити суми недоїмки та суми фінансових санкцій. Страхувальник у разі незгоди з розрахунком суми недоїмки, зазначеної у вимозі про сплату недоїмки, узгоджує її з органами Пенсійного фонду в порядку, встановленому правлінням Пенсійного фонду, а в разі неузгодження вимоги із органами Пенсійного фонду має право на оскарження вимоги в судовому порядку. Про оскарження вимоги територіального органу Пенсійного фонду про сплату недоїмки до виконавчої дирекції Пенсійного фонду або в судовому порядку страхувальник зобов'язаний письмово повідомити відповідний територіальний орган Пенсійного фонду протягом трьох робочих днів із дня звернення до виконавчої дирекції Пенсійного фонду чи суду. Узгодження вимоги територіального органу Пенсійного фонду про сплату недоїмки здійснюється на підставі заяви страхувальника, яка розглядається територіальним органом Пенсійного фонду протягом трьох робочих днів після її отримання, та поданих страхувальником документів, що свідчать про неправильність обчислення сум недоїмки, зазначених у вимозі. У разі узгодження страхувальником вимоги про сплату недоїмки з територіальним органом Пенсійного фонду цей орган зобов'язаний у строк, визначений для розгляду заяви страхувальника про узгодження вимоги, надіслати йому узгоджену вимогу про сплату недоїмки, а страхувальник зобов'язаний сплатити узгоджену суму недоїмки протягом десяти робочих днів після отримання узгодженої вимоги. У разі якщо страхувальник, який одержав вимогу територіального органу Пенсійного фонду про сплату недоїмки і протягом десяти робочих днів після її отримання не сплатив зазначену у вимозі суму недоїмки разом з застосованою до нього фінансовою санкцією, включеної до вимоги, або не узгодив вимогу з відповідним органом Пенсійного фонду, або не оскаржив вимогу в судовому порядку, а також у разі якщо страхувальник узгодив вимогу, але не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти робочих днів після отримання узгодженої вимоги, відповідний орган Пенсійного фонду звертається в установленому законом порядку і подає вимогу про сплату недоїмки до відповідного підрозділу державної виконавчої служби. У зазначених випадках орган Пенсійного фонду також має право звернутися до суду чи господарського суду з позовом про стягнення недоїмки. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що вимога про сплату недоїмки зі страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування є виконавчим документом, який підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, і при її наявності повторне звернення до суду про її стягнення не допускається, оскільки є рішення з цього ж питання суб'єкта владних повноважень, ухвалене в межах повноважень, наданих йому законом. Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість зі сплати страхових внесків, яка виникла станом на 19 травня 2010 року в сумі 77741.25 грн., включаючи нараховані рішенням від 12 березня 2010 року № 86/04/00218319 фінансові санкції та пеню. Відповідачем надано суду копію надісланої йому управлінням Пенсійного фонду України в Личаківському районі м. Львова вимоги від 05 лютого 2010 року № Ю-136 про сплату фінансових санкцій в розмірі 12348.35 грн. та пені в розмірі 22199.86 грн., яка узгоджена та не оскаржена відповідачем у встановленому порядку. У вказану вимогу частково включена заборгованість зі сплати страхових внесків, яка виникла станом на 19 травня 2010 року, а саме застосовані згаданим вище рішенням фінансові санкції в розмірі 12348.35 грн. та пеня в розмірі 22199.86 грн. Отже, позивачем використано одну із двох наданих йому можливостей, а відтак, він не вправі звертатись до суду з адміністративним позовом про стягнення вказаних сум фінансових санкцій та пені. Суд першої інстанції не звернув увагу на встановлені статтею 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» особливості стягнення заборгованості зі сплати страхових внесків та прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі. Таким чином, враховуючи те, що позивач скористався однією з наданих йому можливостей стягнення заборгованості зі сплати страхових внесків, надіславши відповідачу вимогу про сплату боргу, стягненню з відповідача підлягала заборгованість в сумі 43193.04 грн., в тому числі недоїмки в розмірі 42126.50 грн. та пені в розмірі 1066.54 грн., що не ввійшла у вимогу управління Пенсійного фонду України в Личаківському районі м. Львова про сплату боргу від 05 лютого 2010 року № Ю-136. За наведених обставин суд приходить до висновку, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до пункту 4 статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування оскаржуваної постанови та ухвалення нового рішення.

Результат розгляду: partial