Рішення адміністративного суду від 2014-02-06 00:00:00+02

01.09.2011 року [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з адміністративним позовом до Представництва Фонду державного майна у м. Львові про скасування наказу від 29 грудня 1995 року № 2488. У зв'язку з ліквідацією Представництва Фонду державного майна у м. Львові у справу вступив його правонаступник - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській області. Львівський окружний адміністративний суд постановою від 19.09.2013 року в задоволенні позову відмовив. Постанову суду першої інстанції оскаржили в апеляційному порядку позивачі [PERSON], [PERSON], а також відповідач. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, позивачі зазначили, що висновки суду першої інстанції суперечать встановленим обставинам справи, а також, що судом невірно застосовані положення матеріального права. Так, оспорюваним наказом затверджено звіт проведеної експертної оцінки приміщень ТОВ «Радар-03» по [ADDRESS] та прийнято рішення про укладення договору купівлі-продажу названого об'єкта. Судом першої інстанції не враховано, що за вказаною в наказі адресою знаходиться будинковолодіння, яке складається із житлового будинку та допоміжного приміщення [ADDRESS]. Фактично ж відчужувалося саме приміщення [ADDRESS]. Цим наказом були порушені права позивачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON], як власників квартири [ADDRESS], на участь у спільному визначенні порядку використання земельної ділянки, на інсоляцію вікон в їх квартирі, а також права позивачів [PERSON] та [PERSON] на володіння та користування земельною ділянкою по вул.. Зв'язковій. Оскільки за приміщенням [ADDRESS] окремої ділянки не було закріплено, згідно чинного на час видання спірного наказу земельного законодавства не дозволялося відчужувати таку будівлю без отримання дозволу на розробку, розроблення проекту відведення земельної ділянки, його погодження та затвердження. Стан відчужуваного приміщення виключав відведення під нього земельної ділянки. Також суд першої інстанції не врахував положень законодавства про приватизацію державного майна, оскільки цим законодавством відчуження зазначеного в наказі приміщення не регулювалося. Позивачі [PERSON], [PERSON] просять скасувати постанову від 17.09.2013 року та винести нове рішення про задоволення позову. Відповідач в апеляційній скарзі зазначив, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по Львівській області не є правонаступником ліквідованого Представництва Фонду державного майна України у м. Львові за правовідносинами в даній справі. Спір в даній справі не відноситься до публічно-правових, оскільки оскаржуваний наказ не є ні нормативно-правовим актом, ні актом індивідуальної дії щодо позивачів. В даному спорі орган приватизації не виконує владних управлінських функцій. Тому відповідач просить скасувати постанову від 17.09.2013 року та закрити провадження у справі. Вислухавши суддю-доповідача, апелянтів [PERSON], [PERSON], які просили задовольнити їх апеляційну скаргу, а в задоволенні апеляційної скарги відповідача відмовити, представника відповідача, яка просила задовольнити апеляційну скаргу відповідача, в задоволенні апеляційної скарги позивачів відмовити, представників третьої особи, які просили відмовити в задоволенні апеляційних скарг, залишивши без змін рішення суду першої інстанції, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу [PERSON], [PERSON] слід задовольнити, а апеляційну скаргу відповідача - залишити без задоволення з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 09.12.1998 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS]. На підставі свідоцтва про право власності на будинок від 15.12.1994 року [PERSON] та [PERSON] є співвласниками будинку [ADDRESS], а з 07.07.2004 року - також і земельної ділянки за вказаною адресою. Як вбачається з ситуаційного плану, на [ADDRESS] біля будинків [ADDRESS] та [ADDRESS], за будинком [ADDRESS] знаходиться окремо стояча будівля флігелю (приміщення [ADDRESS]), щодо законності видання наказу про продаж якої виник спір. Рішенням виконкому Радянської районної Ради народних депутатів від 09.02.1988 року № 69 вирішено непридатне до проживання приміщення [ADDRESS] площею 25,3 кв. м [ADDRESS] демонтувати, зняти з балансу ЖЕД-209 як житло і передати в оренду об'єднанню «Медтехніка» для організації пункту по ремонту виробів медичної техніки. 18.07.1994 року зареєстровано ТОВ «Радар-03» за адресою: [ADDRESS]. 11.01.1995 року між ТОВ «Радар-03» та Представництвом Фонду державного майна України у м. Львові укладено договір оренди нежитлових приміщень № 7281, предметом якого є нежитлові приміщення площею 25,3 кв. м за адресою: [ADDRESS]. 30.06.1995 року ТОВ «Радар-03» звернулося до Представництва Фонду державного майна України у м. Львові з заявою про приватизацію приміщення по [ADDRESS] (вх. № 1-1542 від 10.10.1995 року). В технічних висновках, листі Департаменту гуманітарної та соціальної політики, звіті про експертну оцінку приміщень, в договорі купівлі-продажу від 16.05.1996 року це приміщення має адресу: [ADDRESS]. Водночас, у експлікації внутрішніх площ, допоміжній таблиці для визначення зносу, технічному паспорті, в довідці-характеристиці БТІ, реєстраційному посвідченні БТІ від 12.10.1987 року, в наказі № 2488 від 29.12.1995 року це приміщення позначене як [ADDRESS]. Предметом спору є правомірність наказу від 29.12.1995 року № 2488. Цим наказом затверджено звіт проведеної експертної оцінки приміщень ТОВ «Радар-03», що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та наказано начальнику юридичного відділу укласти договір купівлі-продажу названого об'єкта (п. 2). 16.05.1996 року між Представництвом Фонду державного майна України у м. Львові (продавець) та ТОВ «Радар-03» (покупець) укладено договір купівлі-продажу будівлі, за яким продавець зобов'язався передати, а покупець прийняти і оплатити приміщення площею 21,8 кв. м за адресою: [ADDRESS]. Ціна продажу встановлена відповідно до акта оцінки, затвердженого наказом продавця № 2488 від 29.12.1995 року. Актом прийому-передачі № 429-А від 28.10.1996 року засвідчено виконання зобов'язань продавця щодо передачі Покупця у власність Об'єкта продажу за адресою: [ADDRESS]. Листом прокуратури Франківського району м. Львові від 10.06.2011 року [PERSON] повідомлено про результати розслідування кримінальної справи № 144-3492, і серед іншого про те, що було проведено технічну експертизу документа № 6/586 від 10.12.2010 року та встановлено дописку (додруківку) цифри « 3» в адресі приміщення. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13100195 від 28.12.2006 року зареєстровано право власності ТОВ «Радар-03» на приміщення площею 21,8 кв. м у м. Львові по [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу № 429-а від 16.05.1996 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] та акту прийому передачі від 28.10.1996 року. 16.02.2010 року ТОВ «Радар-03» видано свідоцтво про право власності на приміщення площею 22,5 кв. [ADDRESS], а 26.02.2010 року - витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Постановою Франківського районного суду м. Львова від 20.10.2011 р. у справі № 1п-729/11 закрито кримінальну справу № 144-3492 за закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності. В постанові зазначено, що у невстановлений слідством час невідома особа у друкованому машинописному написі «[ADDRESS]» в адресі об'єкта продажу на першому аркуші договору купівлі-продажу будівлі [ADDRESS] від 16.05.1996 року здійснила підчистку первинних записів та дописала (додрукувала) в місці підчистки цифру « [ADDRESS]». Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, допустився помилки в застосуванні норм матеріального права, відповідних до встановлених при розгляді справи правовідносин. Так, оскаржуваний наказ Представництва Фонду державного майна України у м. Львові стосується приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Фактично ж за даною адресою, як вбачається з матеріалів справи, розташоване будинковолодіння, яке складається з житлового будинку [ADDRESS] та допоміжного нежитлового приміщення [ADDRESS]. Оскільки адреса, вказана в наказі, відповідає цілому будинковолодінню, то оскаржуваний наказ не міг стосуватися всього будинковолодіння, оскільки в ньому, крім приміщення [ADDRESS], ще розміщені житловий будинок, а відтак зазначена інформація не відповідає дійсності. Крім того, оскаржуваний наказ, дозволяючи продаж приміщення за адресою: [ADDRESS], порушив права позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] на участь у спільному визначенні порядку використання земельної ділянки. Із матеріалів справи вбачається, що Рішенням Львівської міської ради народних депутатів від 20.08.1953 року № 1158 земельну ділянку площею 337,4 кв. м при житловому будинку [ADDRESS] передано у користування ЖЕК-206. Таким чином, цільовим призначенням даної земельної ділянки є обслуговування житлового будинку. Продаж приміщення ТОВ «Радар-03» фактично змінює цільове призначення частини земельної ділянки, розташованої під приміщенням, що продається. Згідно статті 30 Земельного Кодексу України 1990 року, в редакції 1992 року (далі - ЗК України) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Як вірно зазначено в апеляційній скарзі позивачами [PERSON] та [PERSON], переходу права користування частини земельної ділянки зазначеним Кодексом не передбачено. Для випадків коли окремої земельної ділянки за будівлею не закріплено, ЗК України передбачав процедури вилучення та відведення земельних ділянок. Проте на час видання спірного наказу земельна ділянка під відчужуване приміщення не виділялася. Отже продажем такого приміщення і переходом земельної ділянки новому власнику порушувалися права не тільки користувачів земельної ділянки [ADDRESS], а і користувачів суміжної земельної ділянки по [ADDRESS], тобто позивачів [PERSON] та [PERSON], оскільки межі земельної ділянки під відчужуване приміщення не встановлювалися. Крім порушення зазначених норм земельного законодавства, при видачі спірного наказу було порушено вимоги законодавства про приватизацію. Зокрема, підпунктами 2.1 та 2.2 Положення про порядок визначення та застосування способів приватизації щодо об'єктів малої приватизації, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 02.02.1995 року № 102, в редакції, чинній на час видання спірного наказу, при приватизації об'єктів малої приватизації застосовуються такі способи приватизації: викуп, продаж на аукціоні, за конкурсом. Викуп як спосіб приватизації застосовується при продажу: - майна підприємств або їх структурних підрозділів, що можуть бути виділені в цілісні майнові комплекси, переданого в оренду, включаючи будівлі (споруди, приміщення), в яких ці підприємства (структурні підрозділи) розташовані; - будівель (споруд, приміщень), в яких розташовані приватизовані, до набуття чинності Указу, об'єкти малої приватизації; - об'єктів малої приватизації, які не були продані на аукціоні або за конкурсом. Згідно статті 2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», в редакції, чинній на час видання спірного наказу, об'єктами малої приватизації є цілісні майнові комплекси невеликих державних підприємств, в тому числі об'єкти незавершеного будівництва. З матеріалів справи вбачається, що за адресою: [ADDRESS] цілісного майнового комплексу розташовано не було. Продаж приміщення, як окремого індивідуально визначеного майна, був можливий лише з 07.08.1996 року - після набуття чинності новою редакцією Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)». Згідно статті 6 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств» суб'єктами приватизації є: державні органи приватизації, покупці, продавці, представники і посередники. При розгляді справи судом першої інстанції було встановлено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровано не об'єкт приватизації, а її суб'єкт - ТОВ «Радар-03». Таким чином, правові підстави для викупу ТОВ «Радар-03» приміщення [ADDRESS] у м. Львові не було і з огляду на законодавчі норми у галузі приватизації майна державних підприємств. За таких умов приватизація приміщення [ADDRESS] у м. Львові могла бути здійснена виключно на конкурсних засадах. Отже всі позивачі, а зокрема [PERSON], [PERSON], [PERSON], як користувачі домоволодіння під зазначеною адресою, мали право на участь у його приватизації на конкурентних засадах. Виходячи з вищевикладеного, позовні вимоги підлягають задоволенню, у зв'язку з чим оскаржувана постанова суду першої інстанції має бути скасована. Оцінюючи доводи апеляційної скарги відповідача, колегія суддів апеляційного суду виходить з того, що оскаржуваний наказ є правовим актом індивідуальної дії, на підставі якого виникли правовідносини щодо приватизації приміщення. Приймаючи цей наказ, право попередник відповідача діяв на виконання публічних функцій та на виконання своїх владних повноважень. Тому підстави для закриття провадження у справі відсутні.

Результат розгляду: granted