Рішення адміністративного суду від 2014-01-14 00:00:00+02

10 грудня 2013 року [PERSON] (далі - Позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Кіровського районного управління юстиції у м. Донецьку Головного управління юстиції у Донецькій області (далі - Відповідач 1 або Кіровське РУЮ), Державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Кіровського районного управління юстиції у м. Донецьку Чекригіної Ольги Володимирівни (далі - Відповідач 2 або державний виконавець), в якому просив: - визнати незаконними дії посадових осіб Кіровського районного управління юстиції у м. Донецьку Головного управління юстиції у Донецькій області, старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Кіровського районного управління юстиції у м. Донецьку Чекригіної О.В. щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 24 вересня 2013 року про стягнення з позивача недоїмки на користь Управління Пенсійного фонду України в Кіровському районі м. Донецька в сумі 10 970,78 грн.; - скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження, винесену Кіровським районним управлінням юстиції у м. Донецьку Головного управління юстиції у Донецькій області, старшим виконавцем відділу державної виконавчої служби Кіровського районного управління юстиції у м. Донецьку Чекригіною О.В. від 24 вересня 2013 року про стягнення з позивача недоїмки на користь Управління Пенсійного фонду України в Кіровському районі м. Донецька у сумі 10 970,78 грн. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що Управління Пенсійного фонду України в Кіровському районі м. Донецька не мало законних підстав для винесення вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 01 серпня 2013 року та її пред'явлення до примусового виконання. В порушення вимог ст.ст.17-19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець Чекригіна О.В. не перевірила законність вказаної вимоги, що мало наслідком винесення нею незаконної постанови про відкриття виконавчого провадження (а.с.3-4). В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги з підстав, наведених в адміністративному позові, надали пояснення, аналогічні тим, що викладені в адміністративному позові, просили задовольнити позов. Додатково пояснили, що незаконність вимоги від 01 серпня 2013 року полягає в тому, що адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування здійснюється органами доходів і зборів, відзначили, що вимогу від 01 серпня 2013 року позивач не оскаржував. Про дату, час і місце судового розгляду, відповідач 1 повідомлений належним чином, явку свого представника в судове засідання не забезпечив. 24 грудня 2013 року через відділ діловодства та документообігу Донецького окружного адміністративного суду відповідач 1 надав письмові заперечення (а.с.37-39), сутність яких полягала у тому, що Відділ державної виконавчої служби є структурним підрозділом Кіровського районного управління юстиції у м. Донецьку із статусом юридичної особи і забезпечує реалізацію повноважень Державної виконавчої служби України. Відповідно до Закону України «Про державну виконавчу службу» та п.п.4.8. п.4 Положення про відділ державної виконавчої служби Кіровського районного управління юстиції представництво інтересів відділу у судах покладено виключно на відділ державної виконавчої служби, як наслідок Кіровське районне управління юстиції у м. Донецьку не може бути відповідачем у цій справі. З приводу посилання позивача на обов'язок органів та посадових осіб державної виконавчої служби перевіряти законність виконавчого документа, відповідач 1 зазначив, що згідно зі ст.ст.17-19 Закону України «Про виконавче провадження» органи державної виконавчої служби не повноважені перевіряти законність виконавчого документа по суті, а лише зобов'язані перевірити відповідність виконавчого документа вимогам стосовно його оформлення, реквізитів, набрання ним чинності, дотримання строків пред'явлення виконавчого документу до виконання. З урахуванням наведеного відповідач 1 просив залишити позовні вимоги без задоволення. Відповідач 2 позовні вимоги не визнала та пояснила наступне. Згідно з п.8 ст.17 Закону України «Про виконавче провадження» рішення органів державної влади підлягають примусовому виконанню, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу. Ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» визначені основні вимоги до виконавчого документа. 24 вересня 2013 року Управління Пенсійного фонду України в Кіровському районі м. Донецька звернулося до Відділу державної виконавчої служби Кіровського районного управління юстиції у м. Донецьку із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вимоги № 854 від 01 серпня 2013 року про стягнення з [PERSON] недоїмки зі сплати єдиного внеску в сумі 10 970,78 грн. Того ж дня, на підставі ст.ст.17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, копії якої були надіслані сторонам виконавчого провадження. Відзначила, що вказана вимога не була виконана позивачем у добровільному порядку, не була оскаржена та набрала чинності, постанова про відкриття виконавчого провадження винесена з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження», а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. У зв'язку з тим, що позивач та його представник заперечували проти заміни Кіровського районного управління юстиції у м. Донецьку Головного управління юстиції у Донецькій області на належного відповідача - Відділ державної виконавчої служби Кіровського районного управління юстиції у м. Донецьку, на підставі ст.52 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) ухвалою від 08 січня 2014 року, занесеною в журнал судового засідання, до участі у справі у якості відповідача залучений Відділ державної виконавчої служби Кіровського районного управління юстиції у м. Донецьку (далі - Відповідач 3 або ВДВС). Відповідач 3 позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення проти позову (а.с.52-54). Представник відповідача 3 позовні вимоги не визнала, надала пояснення, аналогічні поясненням відповідача 2, просила у задоволенні позову відмовити. На підставі ч.4 ст.128 КАС України розгляд справи здійснено за відсутності представника відповідача 1. З'ясовуючи чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, суд встановив наступне. [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER]) зареєстрований у якості фізичної особи-підприємця 20 березня 2002 року, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесений запис за номером 2 266 017 0000 025686, що підтверджено випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії ААВ № 812561 (а.с.20). З 30 червня 2006 року [PERSON] перебуває на обліку у Державній податковій інспекції у Кіровському районі м. Донецька за № 5820, про що свідчить довідка про взяття на облік платника податків від 15 серпня 2012 року № 386/18-214 (а.с.7). Позивач перебуває на спрощеній системі оподаткування, обліку та звітності - єдиному податку, що вбачається зі змісту свідоцтва платника єдиного податку серії [NUMBER] від 21 травня 2012 року (зворотній бік а.с.5). З 29 березня 2002 року [PERSON] знаходився на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Кіровському районі м. Донецька як платник єдиного внеску за реєстраційним номером 05-18-11-8408, що підтверджено повідомленням про взяття на облік платника єдиного внеску від 21 серпня 2012 року № 15471/06-39 (а.с.6). 01 серпня 2013 року Управлінням Пенсійного фонду України в Кіровському районі м. Донецька сформована вимога про сплату недоїмки № Ф-854, відповідно до якої станом на 01 серпня 2013 року недоїмка [PERSON] зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування становила 10 970,78 грн. (а.с.8). Як вбачається зі змісту розрахунків, недоїмка позивача зі сплати єдиного внеску за 2011 рік становить 4 010,30 грн., за 2012 рік - 4 572,42 грн., за перший - другий квартали 2013 року - 2 388,00 грн. (а.с.9-11). Розрахунок здійснений, виходячи з мінімального розміру єдиного внеску. В судовому засіданні позивач пояснив, що протягом 2011-2013 років сплачував лише єдиний податок, сплату єдиного внеску він не здійснював, вимогу про сплату недоїмки від 01 серпня 2013 року не оскаржував, суму недоїмки не узгоджував. Вимога про сплату недоїмки від 01 серпня 2013 року № Ф-854 набрала чинності 05 вересня 2013 року (а.с.56). 24 вересня 2013 року Управління Пенсійного фонду України в Кіровському районі м. Донецька звернулося до ВДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вимоги про сплату недоїмки від 01 серпня 2013 року № 854. Разом із заявою до ВДВС були надані вимога та копія поштового повідомлення, що зазначено в додатках до заяви (а.с.55). Розглянувши заяву про примусове виконання, старший державний виконавець ВДВС Чекригіна О.В. винесла постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 29942382 з примусового виконання вимоги № 854 від 01 серпня 2013 року. Сторонами виконавчого провадження є [PERSON] - боржник та Управління Пенсійного фонду України в Кіровському районі м. Донецька (а.с.57). Разом із супровідним листом від 24 вересня 2013 року № 27212/15-2131 вказана постанова надіслана на адресу сторін виконавчого провадження (зворотній бік а.с.57). Як вбачається зі змісту штампу підприємства зв'язку на конверті, в якому постанова була надіслана на адресу позивача, поштове відправлення здійснено 13 листопада 2013 року простою кореспонденцією (а.с.58). В судовому засіданні позивач пояснив, що отримав спірну постанову 03 грудня 2013 року і того ж дня звернувся до ВДВС за відповідними роз'ясненнями. Відповідач 2 та представник відповідача 3 цей факт не оспорювала. Згідно з листом Центру поштового зв'язку № 1 від 10 січня 2014 року № 07/5-8 підтвердити дату надходження простого листа не видається можливим (а.с.70). За правилами ч.3 ст.72 КАС України обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання. З урахуванням наведеного, вирішуючи питання щодо дотримання позивачем строку на звернення до суду із вказаним позовом, суд виходив з того, що про порушення своїх прав та інтересів оспорюваними діями та рішенням відповідачів позивач дізнався 03 грудня 2013 року. З цією позовною заявою [PERSON] звернувся до суду 10 грудня 2013 року, надавши її безпосередньо до відділу діловодства та документообігу Донецького окружного адміністративного суду (а.с.3). Таким чином, позивач реалізував своє право на оскарження дій та рішення органів та посадових осіб державної виконавчої служби з дотриманням десятиденного строку, визначеного ч.2 ст.181 КАС України. У відповідь на звернення [PERSON] від 07 листопада 2013 року, листом від 21 листопада 2013 року № 3527/10/17-213 Державна податкова інспекція у Кіровському районі м. Донецька Головного управління Міндоходів у Донецькій області повідомила позивача про те, що у зв'язку з набранням чинності законами України від 04 липня 2013 року № 404-VII «Про внесення змін до Податкового кодексу України у зв'язку з проведенням адміністративної реформи» та від 04 липня 2013 року № 406-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з проведенням адміністративної реформи» Управлінням Пенсійного фонду України в Кіровському районі м. Донецька переданий особовий рахунок позивача з сумою заборгованості станом на 01 жовтня 2013 року в розмірі 11 310,78 грн. (а.с.22). 29 листопада 2013 року Державною податковою інспекцією у Кіровському районі м. Донецька Головного управління Міндоходів у Донецькій області сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-10У, відповідно до якої станом на 29 листопада 2013 року недоїмка [PERSON] зі сплати єдиного внеску становить 12 504,81 грн. (а.с.21). Вирішуючи справу по суті, до спірних правовідносин суд застосовує нижченаведені норми права. Відповідно до ч.1 ст.181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. При визначенні юрисдикції суд виходить з того, що до юрисдикції адміністративних судів належать спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби при виконанні всіх виконавчих документів, передбачених ч.2 ст.17 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня1999 року № 606-XIV (далі - Закон № 606), крім тих, відносно яких законом установлено інший, виключний порядок їх оскарження. Окремі питання організації виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню визначає Інструкція з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802 (далі - Інструкція № 512/5). Відповідно до ст.1 Закону України «Про державну виконавчу службу» 24 березня 1998 року № 202/98-ВР (далі - Закон № 202/98-ВР) державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції України і здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб відповідно до законів України. Згідно з положеннями ч.ч.1-2 ст.2 Закону № 606 примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу». Ч.ч.1-3 ст.3 Закону № 202/98-ВР визначено, що органами державної виконавчої служби є, зокрема районні у містах відділи державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції. Виконання рішень, перелік яких встановлено законом, покладається на державних виконавців. Районні у містах відділи державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції є юридичними особами. Ч.2 ст.4 Закону № 202/98-ВР містить правову норму, відповідно до якої державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадови осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом. Системний аналіз законів № 202/98-ВР та № 606, а також п.7 ч.1 ст.2 КАС України, зумовлює висновок, що ВДВС та його державні виконавці є суб'єктами владних повноважень, як наслідок, у справах щодо оскарження дій та рішень цих суб'єктів суд має перевірити їх відповідність критеріям, наведеним у ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України. Згідно з приписами ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади, їхні посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зі змісту ст.1 Закону № 606 вбачається, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до ч.1 ст.11 Закону № 606 державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу, є виконавчими документами, що підлягають виконанню державною виконавчою службою відповідно до Закону № 606 (п.8 ч.2 ст.17 Закону № 606). Ч.1 ст.18 Закону № 606 визначені основні вимоги до виконавчого документа, зокрема у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо; 4) резолютивна частина рішення; 5) дата набрання законної (юридичної) сили рішенням; 6) строк пред'явлення виконавчого документа до виконання. Аналогічна правова норма міститься в положеннях п.3.3. Інструкції № 512/5. Згідно з положеннями ч.1 ст.19 Закону № 606 державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в ст.17 цього Закону, зокрема за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення. Відповідно до ч.1 ст.22 Закону № 606 виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання в такі строки: посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом. Порядок прийняття виконавчого документа до виконання визначає ст.25 Закону № 606. Згідно з ч.1 ст.25 Закону № 606 державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Ч.2 ст.25 Закону № 606 визначено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова. Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові. Постанова про відкриття виконавчого провадження може бути оскаржена сторонами у десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом, що передбачено ч.ч.5-6 ст.25 Закону № 606. Вимоги до постанови державного виконавця як окремого виконавчого документа визначені п.1.5.1. Інструкції № 512/5, відповідно до якої постанова як окремий документ містить такі обов'язкові реквізити: а) вступну частину із зазначенням: назви постанови, дати видачі постанови та місця її винесення; найменування органу ДВС, прізвища, імені та по батькові державного виконавця, який виніс постанову; назви виконавчого документа, коли та ким виданий, резолютивної частини документа (далі - реквізити виконавчого документа); за зведеним виконавчим провадженням - прізвища, імені та по батькові боржника - фізичної особи, повного найменування боржника - юридичної особи та дати об'єднання виконавчих проваджень у зведене; б) мотивувальну частину із зазначенням мотивів, з яких державний виконавець прийняв відповідне рішення (дійшов певних висновків), і посилання на закон чи інший нормативно-правовий акт (статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт, на підставі якого видано постанову); в) резолютивну частину із зазначенням: прийнятого рішення державного виконавця; прізвища, імені, по батькові фізичних осіб, повного найменування юридичних осіб, яким надсилається копія постанови; строку і порядку оскарження постанови; г) до постанов можуть вноситись також інші відомості, визначені Законом, цією Інструкцією та іншими нормативно-правовими актами; ґ) постанова складається і підписується державним виконавцем у необхідній кількості примірників (копій), один з яких (оригінал) залишається у виконавчому провадженні, а інші (копії) направляються за належністю і у випадках, встановлених Законом або цією Інструкцією, затверджуються начальником відділу або його заступником та скріплюються печаткою; д) у разі якщо постанова державного виконавця є виконавчим документом, вона повинна відповідати вимогам до виконавчого документа, визначеним ст.18 Закону. Відповідно до ч.1 ст.26 Закону № 606 державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі: пропуску встановленого строку пред'явлення документів до виконання; неподання виконавчого документа, зазначеного у ст.17 цього Закону, та неподання заяви про відкриття виконавчого провадження у випадках, передбачених цим Законом; якщо рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної (юридичної) сили, крім випадків, коли воно у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання; пред'явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення; якщо не закінчилася відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення; невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим ст.18 цього Закону; офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури; якщо виконавчий документ повернуто стягувачу за його заявою, крім виконавчих документів про стягнення аліментів та інших періодичних платежів; наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження. Аналіз наведених вище положень Закону № 606 та Інструкції № 512/5 зумовлює висновок про те, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. При цьому ні Закон № 606, ні Інструкція № 512/5 не уповноважує державного виконавця ставити під сумнів законність пред'явленого до примусового виконання виконавчого документа. Як встановлено судом, вимога про сплату недоїмки від 01 серпня 2013 року № 854 відповідає вимогам до виконавчого документа, встановленим ч.1 ст.18 Закону № 606, пред'явлена до примусового виконання в межах строку, визначеного ч.1 ст.22 Закону № 606, та до належного органу державної виконавчої служби, отже, за відсутності підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження, передбачених ч.1 ст.26 Закону № 606, державний виконавець зобов'язана була прийняти вказаний виконавчий документ до виконання та відкрити виконавче провадження. Таким чином, спірна постанова про відкриття виконавчого провадження винесена в межах повноважень, в порядку та у спосіб, що визначені Законом № 606, відповідачем доведена правомірність зазначеної постанови, а тому позовні вимоги про її скасування задоволенню не підлягають. Стосовно позовних вимог про визнання незаконними дій відповідачів, які виявилися у винесенні спірної постанови про відкриття виконавчого провадження, суд зазначає наступне. Вчинення дій суб'єктом владних повноважень є способом реалізації наданої суб'єкту владних повноважень компетенції. Самі по собі оспорювані дії не тягнуть за собою будь-яких правових наслідків для позивача. Правові наслідки для позивача має рішення суб'єкта владних повноважень (акт індивідуальної дії) - постанова про відкриття виконавчого провадження, саме вона впливає на його права та інтереси. Виходячи із завдань адміністративного судочинства, як то захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, судовий захист права може бути здійснений лише у разі його порушення рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Оскільки оспорювані дії відповідачів не створювали правових наслідків для позивача, позовні вимоги про визнання їх незаконними також не підлягають задоволенню. З приводу доводів позивача про незаконність вимоги про сплату недоїмки від 01 серпня 2013 року № 854, суд вважає за потрібне відзначити наступне. Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 8 липня 2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464). Дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов'язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону, ч.1 ст.2 Закону № 2464. Окрім іншого, збір та ведення обліку єдиного внеску здійснюються за принципами: обов'язковості сплати; державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску; відповідальності платників єдиного внеску та органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов'язків, що передбачено ст.3 Закону № 2464. Зі змісту п.4 ч.1 ст.4 Закону № 2464, відповідно до якого платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, слідує, що Відповідач належить до категорії платників єдиного внеску. Позивач як платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, про що свідчать положення п.1 ч.2 ст.6 Закону № 2464. Згідно з п.3 ч.1 ст.7 Закону № 2464 єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у п.4 ч.1 ст.4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе та членів сім'ї, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу. Відповідно до ч.11 ст.8 Закону № 2464 єдиний внесок для платників, зазначених у п.п.4 та 5 ч.1 ст.4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної п.п.2 та 3 ч.1 ст.7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. П.5 ч.1 ст.1 Закону № 2464 визначено, що мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця. Розмір мінімальної заробітної плати у 2011 році визначався ст.22 Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» від 23 грудня 2012 року № 2857-VI, відповідно до якої мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становила з 1 січня - 941 гривень, з 1 квітня - 960 гривень, з 1 жовтня - 985 гривень, з 1 грудня - 1004 гривні. Таким чином, мінімальний розмір єдиного внеску платників, які обрали спрощену систему оподаткування, у 2011 році складав з 1 січня - 326,53 грн., з 1 квітня - 333,12 грн., з 1 жовтня - 341,80 грн., з 1 грудня - 348,39 грн. Таким чином, мінімальний розмір єдиного внеску за 2011 рік становив 4 010,30 грн. Розмір мінімальної заробітної плати у 2012 році визначався ст.13 Закону України "Про Державний бюджет України на 2012 рік" від 22 грудня 2011 року № 4282-VI, відповідно до якої мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становила з 1 січня - 1073 гривні, з 1 квітня - 1094 гривні, з 1 липня - 1102 гривні, з 1 жовтня - 1118 гривень, з 1 грудня - 1134 гривні. Таким чином, мінімальний розмір єдиного внеску платників, які обрали спрощену систему оподаткування, у 2012 році складав з 1 січня - 372,33 грн., з 1 квітня - 379,62 грн., з 1 липня - 382,39 грн., з 1 жовтня - 387,95 грн., з 1 грудня - 393,50 грн. У зв'язку із зазначеним, мінімальний розмір єдиного внеску за 2012 рік становив 4 572,42 грн. Розмір мінімальної заробітної плати у 2013 році визначений ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» від 06 грудня 2012 року № 5515-VI, відповідно до якої мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становить з 1 січня - 1147 гривень, з 1 грудня - 1218 гривень. Мінімальний розмір єдиного внеску платників, які обрали спрощену систему оподаткування, у 2013 році складає з 1 січня - 398,01 грн., з 1 грудня - 422,65 грн. Таким чином, мінімальний розмір єдиного внеску за 1 і 2 квартали 2013 року становить 2 388,06 грн. Платники єдиного внеску зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за відповідний базовий звітний період, не пізніше 20 числа місяця, що настає за базовим звітним періодом, ч.8 ст.9 Закону № 2464. Відповідно до ч.1 ст.12 Закону № 2464, в редакції до 11 серпня 2013 року, завданнями Пенсійного фонду є забезпечення збору єдиного внеску, ведення обліку надходжень від його сплати та здійснення контролю за сплатою єдиного внеску. Абз.3 ч.2 ст.12 Закону № 2464, в редакції до 11 серпня 2013 року, передбачав, що Пенсійний фонд відповідно до покладених на нього завдань забезпечує збір та ведення обліку надходжень від сплати єдиного внеску. П.7 ч.1 ст.13 Закону № 2464, в редакції до 11 серпня 2013 року, визначав право Пенсійного фонду та його територіальних органів стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску. За правилами ч.2 ст.25 Закону № 2464, в редакції до 11 серпня 2013 року, у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків платники єдиного внеску зобов'язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Згідно з ч.4 ст.25 Закону № 2464, в редакції до 11 серпня 2013 року, територіальний орган Пенсійного фонду у порядку, за формою і в строки, встановлені Пенсійним фондом за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Платник єдиного внеску зобов'язаний протягом десяти робочих днів з дня надходження вимоги про сплату недоїмки сплатити суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею. У разі якщо платник єдиного внеску протягом десяти робочих днів з дня надходження вимоги не сплатив зазначені у вимозі суми недоїмки та штрафів разом з нарахованою пенею, не узгодив вимогу з органом Пенсійного фонду, не оскаржив вимогу в судовому порядку або не сплатив узгоджену суму недоїмки протягом десяти робочих днів з дня надходження узгодженої вимоги, територіальний орган Пенсійного фонду надсилає в порядку, встановленому законом, до підрозділу державної виконавчої служби вимогу про сплату недоїмки. Таким чином, вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню органами державної виконавчої служби. При цьому до 11 серпня 2013 року територіальні органи Пенсійного фонду України були повноважні надсилати платникам єдиного внеску, які мають заборгованість з його сплати, відповідну вимогу, а також пред'являти її до примусового виконання до органів державної виконавчої служби. Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з проведенням адміністративної реформи" від 04 липня 2013 року № 406-VII, який набрав чинності з 11 серпня 2013 року, повноваження щодо адміністрування єдиного внеску передані органам доходів і зборів. Зокрема, згідно з положеннями ч.ч.1-2 ст.12 Закону № 2464 завданнями центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, є забезпечення адміністрування єдиного внеску шляхом його збору, ведення обліку надходжень від його сплати та здійснення контролю за сплатою єдиного внеску. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, відповідно до покладених на нього завдань: забезпечує збір та ведення обліку надходжень від сплати єдиного внеску; здійснює контроль за додержанням законодавства про збір та ведення обліку єдиного внеску, правильністю нарахування, обчислення, повнотою і своєчасністю сплати єдиного внеску. Право стягувати з платників несплачені суми єдиного внеску від органів Пенсійного фонду України передано органам доходів і зборів, що передбачено п.7 ч.1 ст.13 Закону № 2464. Водночас відповідно до п.2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з проведенням адміністративної реформи» від 04 липня 2013 року № 406-VII процедури адміністрування, які здійснюють органи доходів і зборів, встановлені цим Законом, поширюються на періоди до набрання чинності цим Законом. Заходи адміністрування органами доходів і зборів здійснюються не раніше дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України у зв'язку з проведенням адміністративної реформи". Органи Пенсійного фонду України продовжують адмініструвати єдиний внесок у частині завершення процедур такого адміністрування. Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною в рішенні у справі № 1-7/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) 9 лютого 1999 року № 1-рп/99: «В регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Таким чином, на час формування Управлінням Пенсійного фонду України в Кіровському районі м. Донецька вимоги про сплату недоїмки від 01 серпня 2013 року № 854, контроль за сплатою єдиного внеску здійснював Пенсійний фонд України та його територіальні органи, які були повноважні формувати та надсилати платникам єдиного внеску вимоги про сплату боргу, а також пред'являти їх до виконання до підрозділів державної виконавчої служби. Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з проведенням адміністративної реформи" від 04 липня 2013 року № 406-VII на вказані правовідносини не поширюється, оскільки не має зворотної дії у часі та набрав чинності вже після формування згаданої вимоги. Наведене свідчить про безпідставність доводів позивача про відсутність в Управління Пенсійного фонду України в Кіровському районі м. Донецька повноважень на надіслання йому згаданої вище вимоги про сплату недоїмки. Крім того, якщо, за висновком позивача, вимога про сплату боргу від 01 серпня 2013 року № 854 є такою, що порушує його права, належним способом захисту цих прав мало б бути оскарження вимоги в позасудовому або судовому порядку. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, беручи до уваги, що ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у поновному обсязі. Відповідно до ст.94 КАС України судові витрати присудженню не підлягають.

Результат розгляду: denied