Рішення адміністративного суду від 2014-02-26 00:00:00+02

До Київського окружного адміністративного суду звернувся позивач, фізична особа-підприємець [PERSON] (представник - [PERSON]) з адміністративним позовом до Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області про визнання протиправною та скасування вимоги від 21.11.2013 № Ф-1006. Ухвалою судді Київського окружного адміністративного суду від 19.02.2014 відкрито провадження в адміністративній справі. Про дату, час та місце судового розгляду сторони були повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. У призначений день та час до суду сторони не з'явилися. Позивач розгляд справи просив проводити без його участі в порядку письмового провадження. Від відповідача заперечення на адміністративний позов, будь-яких пояснень, заяв чи клопотань до суду не надходило. Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. Судом встановлено, що для розгляду і вирішення даної справи відсутня потреба у заслуховуванні свідків чи експертів, також немає інших перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, зазначених у статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України. Таким чином, клопотання позивача вважається обґрунтованим та такими, що підлягає задоволенню, з огляду на це, суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності сторін в порядку письмового провадження на основі наявних в матеріалах справи доказів. Всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, та оцінивши їх у сукупності, судом встановлено наступне. Судом встановлено, що позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується копією Виписки з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців [PERSON] Серії [NUMBER] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER]), є платником єдиного податку, що підтверджується свідоцтвом Серії [NUMBER]. Згідно з посвідченням Серії [NUMBER] від 04.09.1989 позивач отримує пенсію за вислугу років. Відповідно до посвідченням Серії [NUMBER], позивач отримує пенсію призначену згідно з Положенням про пенсійне забезпечення осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів, військовослужбовців контрактної служби та членів їх сімей за вислугу 26 років. Згідно посвідчення Серії [NUMBER] від 23.04.1992, позивач є особою, яка постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю і належить до потерпілих від аварії на Чорнобильській АЕС 4 категорії. 21.11.2013 відповідачем сформовано вимогу № Ф-1006 про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску в розмірі 3502, 09 гривень. Позивач, отримавши вимогу 30.01.2014, не погодився із зазначеною вимогою та оскаржив її до суду. Оцінюючи обґрунтованість позовних вимог, суд виходить з наступного. Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати визначає Закон України від 08.07.2010 № 2464-VІ «Про збір та облік єдиного внеску за загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Статтею 1 вказаного Закону України від 08.07.2010 № 2464-VІ «Про збір та облік єдиного внеску за загальнообов'язкове державне соціальне страхування» передбачено, що єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування. Пунктом 4 частини першої даної статті 4 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VІ «Про збір та облік єдиного внеску за загальнообов'язкове державне соціальне страхування» передбачено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. Відповідно до частини четвертої статті 4 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VІ «Про збір та облік єдиного внеску за загальнообов'язкове державне соціальне страхування» особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування. Згідно з Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пенсіонер - це особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім'ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом. Зазначеним Законом передбачені такі види пенсійних виплат, як пенсія за віком, пенсія у зв'язку з втратою годувальника та пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства). Умови призначення пенсії за віком визначені статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Відповідно до пенсійного посвідчення Серії [NUMBER] від 04.09.1989, позивач отримує пенсію призначену згідно з Положенням про пенсійне забезпечення осіб офіцерського складу, прапорщиків, мічманів, військовослужбовців контрактної служби та членів їх сімей за вислугу 26 років. Відповідно до статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років. Згідно зі статтею 7 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором. У разі якщо особа має право на отримання пенсії відповідно до цього Закону та Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», призначається одна пенсія за її вибором. При цьому різниця між розміром пенсії, на який особа має право відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», і розміром пенсії із солідарної системи відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яка визначається в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, фінансується за рахунок коштів державного бюджету. Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що фізичні особи-підприємці, які отримують пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», і які не досягли віку з якого призначається пенсія за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», не звільняються від сплати єдиного внеску. Оскільки позивач пенсіонером за віком не являється, а отримує пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за вислугу років, що підтверджується пенсійним посвідченням Серії [NUMBER] від 04.09.1989, суд приходить до висновку про правомірність дій Білоцерківської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області щодо нарахування заборгованості зі сплати єдиного внеску. Згідно зі статтею 1 Закону України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Відповідно до статті 2 Закону України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» трудові пенсії призначаються: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років. Статтею 51 Закону України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. З наведеного слідує, що «пенсіонер за віком» та «особа, яка отримує пенсію за вислугу років» не є тотожними поняттями. Відтак, підставою для звільнення від сплати єдиного внеску для фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, є сукупність двох обставин: якщо фізична особа-підприємець є пенсіонером за віком або інвалідом та якщо така особа отримує відповідно до закону пенсію за віком або соціальну допомогу. Таким чином, за змістом частини четвертої статті 4 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від сплати єдиного внеску звільняються особи, яким призначено саме пенсії за віком чи по інвалідності на підставі Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Доказів того, що позивач має групу інвалідності або доказів призначення йому пенсії за віком чи переходу з пенсії за вислугу років на пенсію за віком матеріали справи не містять. Пенсія, призначена позивачу за вислугу років, не дорівнює пенсії за віком, оскільки таке визначення повинно міститися в законах, які регулюють питання пенсійного забезпечення, але жодним законом не передбачено, що пенсія за вислугу років є різновидом пенсії за віком. До того ж, частина четверта статті 4 Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» не містить посилання на звільнення від сплати єдиного внеску фізичної особи-підприємця, який отримує пенсію за вислугу років. У позовній заяві позивачем було зазначено, що він також має право на отримання пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку, у зв'язку з тим, що є постраждалим від наслідків Чорнобильської катастрофи 4 категорії. Однак, суд зазначає, що дана обставина не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем добровільно було обрано закон, відповідно до якого йому було призначено пенсію. Отже, підстав для звільнення позивача від сплати єдиного внеску лише на підставі наявності в нього посвідчення особи, яка є постраждалим від наслідків Чорнобильської катастрофи 4 категорії не вбачається, оскільки позивач є пенсіонером, який отримує пенсію за вислугу років, а не пенсію за віком, яка включає в себе і пенсію за віком на пільгових умовах. Позивач є особою, яка отримує пенсію за вислугу років, що підтверджується матеріалами справи. Посилання позивача на ту обставину, що він отримує пенсію відповідно до частини першої статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» не підтверджується жодним доказом. Таким чином, суд приходить до висновку, що визначальним для встановлення права позивача на пільгу, що полягає у звільненні від сплати єдиного внеску, є законодавство, яким регулюється його пенсійне забезпечення. У зв'язку з викладеним, позовні вимоги є безпідставними і задоволенню не підлягають. Статтею 11 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно зі статтею 71 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім розгляду справ про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкту владних повноважень. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суб'єкт владних повноважень повинен надати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. Відповідно до частини другої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Доказів понесення судових витрат суду не надано.

Результат розгляду: denied