Рішення адміністративного суду від 2014-01-21 00:00:00+02

Фізична особа - підприємець [PERSON] (далі - ФОП [PERSON]) звернувся до суду з позовом до Харківської об'єднаної державної податкової інспекції Харківської області Державної податкової служби про скасування податкового повідомлення - рішення №0000531720 від 20.04.2012 року. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21.10.2013 року по справі №К/800/9304/13 касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця [PERSON] було задоволено частково, постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16.10.2012 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 30.01.2013 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. 18.11.2013 року в провадження судді Харківського окружного адміністративного суду надійшла вказана адміністративна справа та 20.11.2013 року була прийнята до провадження. Протокольною ухвалою суду від 04.12.2013 року було задоволено клопотання представника відповідача та замінено неналежного відповідача - Харківську об'єднану державну податкову інспекцію Харківської області Державної податкової служби на належного - Харківську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління Міндоходів у Харківській області (далі - ХОДПІ). В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що ХОДПІ було проведено позапланову невиїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства, щодо правомірності формування податкового кредиту по взаємовідносинам з ТОВ «Бізнес-Консалтинг Плюс» за період з 01.11.2011 року по 31.12.2011 року, за результатами якої було складено акт перевірки від 06.04.2012 року за №28/17-1939800031. У відповідності до висновків вказаного акту перевірки, встановлено порушення: п.48.3 ст.48, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, п.2 ст.3 п.1, п.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що призвело до заниження ПДВ, що підлягає сплаті до бюджету у сумі 55500,00 грн. За результатами проведеної перевірки було винесено податкове повідомлення - рішення №0000531720 від 20.04.2012 року. Позивач не погоджується в повному обсязі з висновками викладеними в акті перевірки, з огляду на те, що висновки були зроблені з перевищенням повноважень, а винесене податкове повідомлення-рішення підлягає скасуванню через незаконність та необ'єктивність. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав на підставі викладених у позові фактів та просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача у запереченнях на адміністративний позов та у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на матеріали перевірки та вказав, що перевіркою встановлено неможливість реального здійснення фінансово - господарських операцій та ведення господарської діяльності у порядку, передбаченому приписами діючого законодавства України, вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків з постачальниками та покупцями. Представник відповідача зазначив, що в ході проведення оперативних заходів було встановлено, що підприємство не знаходиться за юридичною адресою та фактично здійснює проведення транзитних фінансових потоків, спрямованих на здійснення операцій надання податкової вимоги покупцям та далі по ланцюгу постачання, з метою штучного формування валових витрат та податкового кредиту, з використанням контрагентів, які не виконують свої податкові зобов'язання. В зв'язку з чим, податковий орган дійшов правомірних висновків та виніс обґрунтоване податкове повідомлення - рішення на підставі акту перевірки №28/17-1939800031 від 06.04.2012 року. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб -підприємців, ФОП [PERSON] зареєстрований в якості фізичної особи - підприємця Харківською районною державною адміністрацією Харківської області 24.07.2003 року. З наявних матеріалів справи та пояснень представників сторін, вбачається, що ФОП [PERSON] перебуває на обліку в ХОДПІ на загальній системі оподаткування, зареєстрований платником податку на додану вартість. На підставі наказу про проведення позапланової невиїзної перевірки №363 від 27.03.2012 року, п.78.1.1 п.78.1 ст.78, п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20, п.79.2 ст.79, п.п.75.1.2 п.75.1 ст.75 Податкового кодексу України, фахівцями ХОДПІ з 27.03.2012 року, терміном проведення 5 робочих днів, була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка ФОП [PERSON] з питань дотримання вимог податкового законодавства, щодо правомірності формування податкового кредиту по взаємовідносинам із ТОВ "Бізнес-Консалтинг Плюс" за період з 01.11.2011 року по 31.12.2011 року. За результатами перевірки складено Акт перевірки №28/17-1939800031 від 06.04.2012 року, відповідно до якого було зроблено висновок щодо наявності порушень по податку на додану вартість, а саме: п.48.3 ст.48, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, п.2 ст.3, п.1, п.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 року №996-XIV, що призвело до заниження податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету у сумі 55500,00 грн., у тому числі по періодах: листопад 2011 року - у сумі 25100,00 грн., грудень 2011 року - у сумі 30400,00 грн. За наслідками вказаного акту перевірки, начальником ХОДПІ було прийнято податкове повідомлення-рішення №0000531720 від 20.04.2012 року, згідно якого позивачу було збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у загальному розмірі 97125 грн., в т.ч. за основним платежем 55500,00 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями - 41625,00 грн. З наявних в матеріалах справи документів вбачається, що 20.12.2010 року між ТОВ "Бізнес-Консалтинг Плюс" (Продавець) та ФОП [PERSON] (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу № 17, відповідно до умов якого Продавець зобов'язується передати у власність товарно-матеріальні цінності: с/г продукцію, а Покупець прийняти та своєчасно сплачувати дані товарно-матеріальні цінності на умовах даного договору (п.1.1 Договору). Кількість, найменування, вартість та інші індивідуальні особливості Товару відображаються у Специфікаціях або рахунках-фактурах (п.1.2 Договору). Додатковою угодою від 26.12.2011 року строк дії Договору було продовжено до 31.12.2012 року. На підставі вищезазначеного договору, позивач стверджує, що придбав у ТОВ "Бізнес-Консалтинг Плюс" товар, а саме: у листопаді 2011 року Рис шліфований (5000 кг), ядро соняшника (10000 кг.) на загальну вартість 150600 грн. (у т.ч. ПДВ 25100 грн.), на підтвердження чого надав до суду копії рахунку-фактури №БК000130 від 29.11.2011 року та видаткової накладної №БК00000130 від 29.11.2011 року; у грудні 2011 року Журавлина свіжа (6000 кг.) на загальну вартість 182400 грн. (у т.ч. ПДВ 30400 грн.), копії рахунку-фактури №БК00000047 від 13.12.2011 року та видаткової накладної №БК00000047 від 13.12.2011 року. ТОВ "Бізнес-Консалтинг Плюс" було виписано на адресу позивача податкові накладні №130 від 29.11.2011 року на загальну вартість 150600,00 грн. (у т.ч. ПДВ 25100,00 грн.) та №47 від 13.12.2011 року на загальну вартість 182400,00 грн. (у т.ч. ПДВ 30400,00 грн.). Суд зазначає, що відповідно до змісту акту перевірки №28/17-1939800031 від 06.04.2012 року, ФОП [PERSON] мав заборгованість перед ТОВ "Бізнес-Консалтинг Плюс", станом на 01.11.2011 року у розмірі 624600,00 грн. та станом на 31.12.2011 року у розмірі 651300,00 грн. Позивачем, на підтвердження сплати за вищевказаною угодою було надано до матеріалів справи копії платіжних доручень: № 401 від 08.11.2011 року, № 412 від 14.11.2011 року, №404 від 10.11.2011 року, №417 від 16.11.2011 року, № 431 від 19.11.2011 року, №442 від 24.11.2011 року, №456 від 29.11.2011 року, №469 від 07.12.2011 року, № 472 від 09.12.2011 року. Однак, суд критично відноситься до вказаних документів та не приймає їх в якості належного доказу сплати за товар з огляду на те, що сплата за платіжними дорученнями №401 від 08.11.2011 року, №412 від 14.11.2011 року, №404 від 10.11.2011 року, №417 від 16.11.2011 року, №431 від 19.11.2011 року, №442 від 24.11.2011 року, була здійснена до виписки ТОВ "Бізнес-Консалтинг Плюс" рахунку-фактури, який є підставою для оплати товару. Окрім цього, у вказаних платіжних дорученнях зазначено, що здійснюється оплата за соняшник по договору №17 від 20.12.2010 року, однак відсутня вказівка за яким саме рахунком-фактурою, за який період, тощо. Також, позивачем на вимогу суду не надані жодні відомості про оплату рису шліфованого та журавлини свіжої. Отже, наявні в матеріалах справи документи не містять жодних доказів про сплату позивачем податку на додану вартість в ціні придбаного товару по дослідженим судом операціям. Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 року № 996-XIV із змінами та доповненнями (далі - Закон України № 996-XIV), первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Пунктом 2 ст.3 Закону України № 996-XIV, встановлено, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку. Згідно приписів ст. 4 вказаного Закону, одним із принципів бухгалтерського обліку є превалювання сутності над формою - операції обліковуються відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з юридичної форми. Тобто, документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. При відсутності фактичного здійснення господарської операції, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. Відповідно до положень ст. 9 Закону України № 996-XIV, підставою для бухгалтерського обліку господарської операції є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа; дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складений документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала учать у здійсненні господарської операції. Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за №168/704, первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення. Зокрема, первинна транспортна документація відноситься до первинних документів, на основі яких ведеться бухгалтерський облік. Пунктом 11.1 "Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні", затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року №363, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 року за №128/2568, визначено, що основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна та дорожні листи вантажного автомобіля. Пунктом 2.7 "Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку", затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за № 168/704 визначено, що первинні документи складаються на бланках типових і спеціалізованих форм, затверджених відповідним органом державної влади. Документування господарських операцій може здійснюватись із використанням виготовлених самостійно бланків, які повинні містити обов'язкові реквізити чи реквізити типових або спеціалізованих форм. Згідно наказу Міністерства транспорту та Міністерства статистики України від 29.12.1995 року №488/346 "Про затвердження типових форм первинного обліку роботи вантажного автомобіля", затверджено типові форми первинного обліку роботи вантажного автомобіля, які введено у дію з 01.01.1996 року та є обов'язковими для застосування всіма суб'єктами господарської діяльності, незалежно від форм власності, при чому обов'язковим при здійснені господарської діяльності з надання послуг по перевезенню є заповнення (ведення) подорожніх листів відповідної форми. За змістом ст. 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 року, оформлення товарно-транспортної накладної є обов'язковою умовою для здійснення перевезень вантажів автомобільним транспортом. Суд зазначає, що з приписів "Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні", затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року №363, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 року за №128/2568, вбачається, що товарно-транспортна документація (товарно-транспортна накладна та дорожній лист вантажного автомобіля) - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу. Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи. Відповідно до п.11.5 "Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні", затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року № 363, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 року за № 128/2568, "Товарно-транспортну накладну на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів…". Згідно до п. 11.7 вищевказаних Правил "Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу…". Суд відмічає, що згідно з умовами вищезазначеного Договору (п.3.1) відвантаження товару здійснюється за рахунок ФОП [PERSON]- самовивозом. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження факту транспортування товару, позивачем було надано до суду товарно-транспортні накладні від 29.11.2011 року №ТТН0000130 та від 13.12.2011 року №ТТН0000047. Відповідно до змісту товарно-транспортних накладних, автопідприємством, замовником та вантажоодержувачем у них зазначено ФОП [PERSON]; вантажовідправник - ТОВ "Бізнес-Консалтинг Плюс"; автомобіль "Газ 3302-14, [NUMBER]"; водій "[PERSON]". В свою чергу, згідно із наданої позивачем копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником автомобілю Газ 3302-14, [NUMBER] є [PERSON], який працює у ФОП [PERSON] згідно трудового договору від 14.07.2010 року на посаді експедитора. При цьому, відповідно до запису у трудовій книжці та у наказі №8 від 07.07.2007 року зазначено, що [PERSON] прийнятий на посаду водія-експедитора, що суперечить трудовому договору. Встановлені розбіжності свідчать про недоведеність позивачем права [PERSON] на керування транспортним засобом в виробничих цілях. Суд зазначає, що позивачем в підтвердження своєї позиції було надано до суду Договір оренди автотранспорту від 07.07.2007 року, укладений між ФОП [PERSON] та [PERSON], відповідно до умов якого власником [PERSON] було передано у користування ФОП [PERSON] автомобіль вантажний малотоннажний фургон ГАЗ-3302-14, реєстраційний номер [NUMBER]. Однак, відповідно до змісту акту перевірки №28/17-1939800031 від 06.04.2012 року, вбачається, що ФОП [PERSON] надав перевірячим інший договір оренди того самого транспортного засобу від 02.01.2011 року, який не було надано позивачем до матеріалів справи. Тобто, позивачем не доведено який саме договір діяв станом на 01.11.2011 року. Окрім цього, суд зазначає, що відповідно до положень статті 799 Цивільного кодексу України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно положень статті 220 Цивільного кодексу України передбачені правові наслідки недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, а саме у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. З матеріалів справи вбачається, що наявний в матеріалах справи договір від 07.07.2007 року не містить нотаріального посвідчення та в матеріалах справи відсутнє рішення суду про визнання вказаного договору дійсним, відповідно Договір оренди автотранспорту від 07.07.2007 року, укладений між ФОП [PERSON] та [PERSON] є нікчемним та не спричиняє наслідків його виконання або невиконання. Відповідно до наявних в матеріалах справи видаткових касових ордерів від 30.11.2011 року та 30.12.2011 року, саме за Договором оренди автотранспорту від 07.07.2007 року, [PERSON] було отримано орендну плату у розмірі 3000,00 грн. за листопад та грудень 2011 року. Окрім цього, згідно відомості обліку заробітної плати за листопад 2011 року [PERSON] було нараховано заробітну плату у розмірі 1000,00 грн., а за грудень 2011 року у розмірі 1100,00 грн. При цьому, відповідно до наявного в матеріалах справи податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків податку і сум утриманого з них податку ФОП [PERSON] за 4 квартал 2011 року (форми 1ДФ) вказано, що [PERSON] було отримано дохід у розмірі 3010,00 грн., тобто вказані відомості свідчать про недоведеність та відсутність бухгалтерського та податкового обліку щодо отримання [PERSON] орендної плати за автомобіль. Також, суд вважає за необхідне звернути увагу, як на обставину відсутності реальності транспортування придбаного товару, на той факт, що згідно із товарно-транспортних накладних №ТТН0000130 від 29.11.2011 року та №ТТН0000047 від 13.12.2011 року загальна маса товару склала 15000 кг. та 6000 кг. відповідно. В той же час, як вбачається із наданої позивачем копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу Газ 3302-14 [NUMBER], повна маса автомобілю складає 3500 кг, маса без навантаження 1900 кг., тобто максимально дозволена характеристиками транспортного засобу вантажопід'ємність автомобілю складає 1600 кг. В зв'язку з наведеним, маса перевезеного товару у майже 10 та 4 рази відповідно перевищила масу встановлену характеристиками на транспортний засіб. Під час розгляду справи було допитано у якості свідка [PERSON], який пояснив, що за однією товарно-транспортною накладною ним було здійснено близько 10 поїздок за вказаним у товарно-транспортній накладній товаром, завантаженням та розвантаженням займались [PERSON] та ФОП [PERSON] Таким чином, суд приходить до висновку, що надані позивачем товарно-транспортні накладні не підтверджують факт транспортування зазначеного у них товару, з огляду на те, що вони не відповідають вимогам щодо їх оформлення, в них відсутні зазначення номеру подорожніх листів, спосіб визначення маси, код вантажу, клас вантажу, маса вантажу, відсутні відомості про виконавців вантажно-розвантажувальних операцій, дані щодо часу навантаження та розвантаження товару, товарно-транспортні накладні виписувались на підставі нікчемного правочину, на кожну окрему поїздку не оформлювалась окрема товарно-транспортна накладна. Суд зазначає. що в матеріалах справи міститься пояснення ФОП [PERSON], відповідно до якого бухгалтерський облік по орендованому автомобілю не ведеться, орендований автомобіль не перебуває на балансі, витрати позивача до собівартості продукції не відносяться у зв'язку з недосконалим законодавством, Крім цього позивач вважає, що згідно діючого законодавства має можливість не ведення бухгалтерського обліку по автомобілю. Відносно відображення у бухгалтерському обліку придбаного товару, позивач зазначив, що складський облік товару не ведеться, факт отримання сировини відображається лише у книзі доходів і витрат. Однак, діючим законодавством України передбачено, що облік руху та наявності різних видів сировини і матеріалів (у тому числі сировини і матеріалів, які знаходяться в дорозі та в переробці), відповідно до Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов'язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 30.11.1999 № 291, ведеться на рахунку 20 "Виробничі запаси". Зокрема, на субрахунку 201 "Сировина й матеріали" відображаються наявність та рух сировини та основних матеріалів, які входять до складу продукції, що виготовляється, або є необхідними компонентами при її виготовленні. На субрахунку 203 "Паливо" (нафтопродукти, тверде паливо, мастильні матеріали) обліковуються наявність та рух палива, що придбається чи заготовляється для технологічних потреб виробництва, експлуатації транспортних засобів, а також для вироблення енергії та опалення будівель. Також, до класу 0 відносяться позабалансові рахунки. Позабалансові рахунки призначені для узагальнення інформації про наявність і рух, зокрема, цінностей, що не належать підприємству, але тимчасово перебувають у його користуванні, розпорядженні або на зберіганні (об'єкти оперативної (операційної) оренди основних засобів, матеріальні цінності на відповідальному зберіганні, переробці, комісії, монтажі). Таким чином, з огляду на факт перебування позивача на загальній системі оподаткування, суд приходить до висновку про обов'язковість ведення позивачем бухгалтерського обліку, зокрема щодо руху сировини, витрат на оренду автомобіля, готової продукції та інше. З огляду на те, що позивачем не надано до суду належних доказів відображення у бухгалтерському обліку господарських операцій з приводу придбання товарно-матеріальних цінностей, використання їх у виробництві та послідуючої реалізації, суд приходить до висновку про безтоварний характер досліджених господарських операцій між ТОВ "Бізнес-Консалтинг Плюс" та ФОП [PERSON] Суд зауважує, що виробництво товару позивачем не свідчить про те, що сировина була отримана саме від ТОВ "Бізнес-Консалтинг Плюс". Окремо суд звертає увагу, що відповідно до п.3.3 Договору купівлі - продажу №17 від 20.12.2010 року, відвантаження товару здійснюється по довіреності на одержання цінностей, оформленої належним чином та завіреній Покупцем. Згідно п. 2 Інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 16.05.1996 року № 99 та зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 12 червня 1996 року за № 293/1318 (далі по тексту - Інструкція) сировина, матеріали, паливо, запчастини, інвентар, худоба, насіння, добрива, інструмент, товари, основні засоби та інші товарно-матеріальні цінності, а також нематеріальні активи, грошові документи і цінні папери відпускаються покупцям або передаються безплатно тільки за довіреністю одержувачів. Пунктом 3 вищезазначеної Інструкції передбачено, що бланки довіреностей видаються після їх реєстрації у Журналі реєстрації довіреностей, який має бути пронумерований, прошнурований та скріплений печаткою і підписами керівника і головного бухгалтера підприємства. Згідно з п. 6 Інструкції довіреність на одержання цінностей від постачальника за нарядом, рахунком, договором, замовленням, угодою або іншим документом, що їх замінює, видається довіреній особі під розписку і реєструється в журналі реєстрації довіреностей. Відповідно до п. 13 Інструкції довіреність, незалежно від строку її дії, залишається у постачальника при першому відпуску цінностей. У разі відпуску цінностей частинами на кожний частковий відпуск складається накладна (акт приймання-здачі або інший аналогічний документ) з поміткою на ній номера довіреності та дати її видачі. В цих випадках один примірник накладної (або документа, що її заміняє) передається одержувачу цінностей, а другий - додається до залишеної у постачальника довіреності і використовується для спостереження і контролю за відпуском цінностей згідно довіреності, а також для проведення розрахунків з одержувачем. Судом встановлено, що в матеріалах справи не містяться копії довіреностей на право отримання товарно-матеріальних цінностей чи витягу з журналу реєстрації довіреностей, ведення якого є обов'язковим. Також, суд зазначає, що у відповідності до умов п.2.1 Договору №17 від 20.12.2010 року Продавець (ТОВ „Бізнес-Консалтінг Плюс") зобов'язується представити Покупцю (ФОП [PERSON]) усю необхідну документацію на товар. Згідно з пунктом 39 Порядку заняття торговельною діяльністю і правил торговельного обслуговування населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 №108, зі змінами та доповненнями, всі товари господарюючого суб'єкта мають бути з відповідними документами, наявність яких передбачена чинним законодавством. До таких документів, зокрема, належать: накладні, товарно-транспортні накладні, прибутково-видаткові накладні, сертифікати відповідності державної системи сертифікації або копії зазначених сертифікатів, завірені господарюючим суб'єктом, який відпустив товар, що підлягає обов'язковій сертифікації, тощо. Для бухгалтерського обліку, що базується на безперервному документуванні всіх здійснюваних господарських операцій, первинні документи є документальними свідоцтвами, що підтверджують отримання товарно-матеріальних цінностей від постачальника. Такі документи у свою чергу є підставою для внесення записів до облікових бухгалтерських регістрів. Отже до документів, що є підставою для оприбуткування товару належать прибутково-видаткові накладні, які виписуються постачальником та містять кількісно-вартісні відомості про товар, сертифікати, паспорти якості заводу - виробника товару. Позивачем до матеріалів справи не надані документи, що підтверджують якість та відповідність поставлених товарів, не вказано в якій упаковці або тарі вона поставлена і чи були до цієї упаковки претензії щодо її відповідності для даної групи товарів і яких саме, відсутні відповідні сертифікати якості на придбаний товар. З огляду на викладене, суд вважає доведеними та такими, що відповідають фактичним обставинам справи висновки Акту перевірки №28/17-1939800031 від 06.04.2012 року, щодо порушення ФОП [PERSON] вимог п.48.3 ст.48, п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України, п.2 ст.3, п.1, п.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 року №996-XIV. Згідно з пп. 14.1.181.п 14.1 ст.14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу, а відповідно до п.п. 14.1.179 п.14.1 ст.14 ПК України податкове зобов'язання для цілей розділу V цього Кодексу - загальна сума податку на додану вартість, одержана (нарахована) платником податку в звітному (податковому) періоді. Відповідно до п.201.10 ст.210 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Згідно з п.201.4. ст.201 ПК України, податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг. Податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). У разі якщо частка товарів/послуг, послуг не містить відокремленої вартості, перелік (номенклатура) частково поставлених товарів/послуг зазначається в додатку до податкової накладної у порядку, встановленому центральним органом державної податкової служби, та враховується при визначенні загальних податкових зобов'язань (п.201.7 ст.201 ПК України). Відповідно до п.198.3. ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. Пунктом 200.1 ст.200 ПК України передбачено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. Відповідно до п. 200.3 при від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду. Згідно з п.198.4 ст.198 ПК України якщо платник податку придбає (виготовляє) товари/послуги та необоротні активи, які призначаються для їх використання в операціях, що не є об'єктом оподаткування або звільняються від оподаткування, то суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не відносяться до податкового кредиту зазначеного платника. Відповідно до п.198.6 ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. Згідно з п.198.2 ст.198 Податкового кодексу України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Суд зазначає, що позивача відповідно до ухвали Харківського окружного адміністративного суду про прийняття до судового розгляду від 20.11.2013 року було зобов'язано надати до суду всі наявні докази в обґрунтування позовних вимог. Станом на 21.01.2014 року, у строк, достатній для підготовки та надання додаткових доказів, представник позивача не надав до суду документів, якими підтверджується факт перевезення товару. Суд зазначає, що відсутність реального вчинення господарської операції, та, як наслідок, юридична дефектність відповідних первинних документів за змістом пункту 44.1 Податкового кодексу України, де вказано, "…що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту…"не дозволяє формувати дані податкового обліку незалежно від спрямованості умислу платників податку - учасників відповідної операції. Таким чином, відсутність на час проведення перевірки відповідних документів, які підтверджують факт перевезення, відсутність документів, що підтверджують якість та відповідність поставлених товарів, відсутність відповідних сертифікатів якості на придбаний товар, відсутність довіреностей на право отримання товарно-матеріальних цінностей, не ведення позивачем бухгалтерського обліку, факт ненастання обставин, з якими законодавець пов'язує виникнення права на податковий кредит, вказує на неправомірність включення ФОП [PERSON] сум ПДВ у листопаді та грудні 2011 року по взаємовідносинам з ТОВ «Бізнес-Консалтинг Плюс» до складу податкового кредиту. Згідно з ч.1, 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок, щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. З огляду на викладене, ХОДПІ було доведено правомірність визначення суми податкового зобов'язання ФОП [PERSON] з податку на додану вартість та вірно визначено законодавчі підстави застосування штрафних (фінансових) санкцій. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. За викладених обставин, суд прийшов до висновку, що оскаржуване позивачем податкове повідомлення-рішення №0000531720 від 20.04.2012 року, складено без порушення вимог чинного законодавства, у межах повноважень та у спосіб, що встановлені ПК України, з використанням повноважень, з метою, якою це повноваження надано та обґрунтовано, тобто з урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. Таким чином, дії відповідача з винесення податкового повідомлення-рішення №0000531720 від 20.04.2012 року є правомірними, вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Результат розгляду: denied