Рішення адміністративного суду від 2014-02-06 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просить: - визнати неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця Кіровського ВДВС Кіровоградського міського управління юстиції Кареліної О.М., яка полягає в неповідомленні заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та не роз'яснення заставодержателю права на звернення до суду про зняття арешту із заставленого майна; - скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 28 лютого 2013 року; - зобов'язати старшого державного виконавця Кіровського ВДВС Кіровоградського міського управління юстиції Кареліну О.М. зняти арешт з майна, що належить ТОВ Національна компанія холоду" та перебуває у заставі АТ "Укрексімбанк. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 28.02.2013р. державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. При цьому зазначає, що 06.03.2013р. АТ "Укрексімбанк" та боржником - ТОВ "Національна компанія холоду" було направлено повідомлення до відповідача про майно, що належить ТОВ "Національна компанія холоду" та перебуває в заставі у АТ "Укрексімбанк". Позивач не погоджується з даною постановою відповідача, оскільки його думку вона не відповідає вимогам ст.54 Закону України «Про виконавче провадження», забезпечення права застави виникло раніше ніж прийнято рішення про стягнення з боржника коштів. Крім того, вказує, що товари в обороті на даний час відсутні, заставна вартість рухомого майна дуже низька, а ринкова вартість нерухомості набагато нижча, ніж під час укладення договору іпотеки, в зв'язку з чим, заставного майна буде недостатньо для погашення боргу боржником перед банком. Також зазначає, що з моменту повідомлення відповідача про заставне майно боржника, позивач як заставодержатель не отримував від виконавчої служби жодного листа, банк до виконавчого провадження не залучено та права банку щодо звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна не роз'яснено. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі із зазначених підстав. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог та зазначив, що у виконавчій службі на виконанні перебував наказ №910/26139 від 26.02.2013р. виданий Господарським судом м.Києва про стягнення з ТОВ "Національна компанія холоду" на користь ТОВ «ЖЛ» боргу на загальну суму 1701329,11 грн.. Державним виконавцем відкрито виконавче провадження та накладено арешт на все майно, що належить боржнику. В подальшому при виконанні наказу суду державному виконавцю стало відомо, що арештоване майно перебуває у заставі АТ "Укрексімбанк". 15.03.2013р. відповідачем на адресу позивача направлено лист-роз'яснення вимог ст.54 Закону України «Про виконавче провадження». 11.10.2013р. державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з визнанням ТОВ "Національна компанія холоду" банкрутом. Тому, на думку відповідача та на підставі ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», у нього відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився. Судом, за адресою, зазначеною у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, неодноразово направлялись, рекомендованими листами із зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення, повістки про виклик до суду третьої особи, які повернуто на адресу суду в зв'язку з «закінченням терміну зберігання». Згідно ч.11 ст.35 КАС України у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином. Таким чином, у розумінні ч.11 ст.35 КАС України, третя особа вважається повідомленою про дату, час та місце судового засідання належним чином. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що на виконанні у Кіровському відділі ДВС Кіровоградського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження №36809824 з примусового виконання наказу №910/26139 від 26.02.2013р., виданого господарським судом м.Києва про стягнення з ТОВ "Національна компанія холоду" на користь ТОВ «ЖЛ» заборгованості в розмірі 1668011,87 грн. та судового збору у розмірі 33380,24 грн., а всього 1701329,11 грн.. (а.с.110) 28.02.2013р. державним виконавцем відкрито виконавче провадження з примусового виконання вищевказаного наказу (а.с.113-114) та прийнято постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Арешт накладено на все майно, що належить боржнику ТОВ "Національна компанія холоду". (а.с.116-117) Про що внесено відомості до Державного реєстру прав на нерухоме майно та Державного реєстру обтяжень рухомого майна. (а.с.119, 120) 11.10.2013р. державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п.7 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.128), в зв'язку з тим, що постановою №912/1182/13 від 09.09.2013р. господарського суду Кіровоградської області ТОВ "Національна компанія холоду" визнано банкрутом. (а.с.122-126) Відповідно до ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999р. №606-XIV (далі за текстом Закон №606-XIV) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу". (ст.2 Закону №606-XIV) Відповідно до ст.11 Закону №606-ХІV державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а також здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Державний виконавець у відповідності до ст.6 Закону №606-ХІV зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Державний виконавець роз'яснює особам, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до проведення виконавчих дій, їхні права згідно з вимогами цього Закону. Згідно ч.1 ст.25 Закону №606-ХІV державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Відповідно до ст.32 Закону №606-ХІV заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням. У відповідності до ч.1 ст.52 Закону №606-XIV, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Згідно ч.6 ст.52 Закону №606-XIV, стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Відповідно до ст.57 Закону №606-XIV для забезпечення реального виконання рішень про звернення стягнень на майно застосовується арешт майна боржника. Пунктом 4.1.8 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. №512/5, передбачено, що розпочинаючи виконання рішення про стягнення коштів, державний виконавець зобов'язаний винести постанову відповідно до частини другої статті 57 Закону. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборон на його відчуження. Постанова підписується державним виконавцем та скріплюється печаткою органу ДВС. Згідно ч.1 ст.50 Закону №606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Суд, погоджується з доводами відповідача, що державний виконавець, отримавши наказ господарського суду м.Києва про примусове виконання рішення, у відповідності до ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» правомірно відкрив виконавче провадження та відповідно до заяви стягувача, прийняв постанову про накладення арешту на все майно боржника. Проте, як вбачається із матеріалів виконавчого провадження, станом на дату винесення оскаржуваної постанови державним виконавцем не досліджувалось питання, що деяке майно ТОВ "Національна компанія холоду" знаходиться у заставі. Так, 06.03.2013р. позивач повідомив відповідача, що нерухоме майно, товари в обороті та обладнання, що належить ТОВ "Національна компанія холоду", знаходиться у заставі та надано копії договорів. (а.с.28) Відповідно до ст.54 Закону №606-XIV звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. У разі якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно, такий документ повертається стягувачу-заставодержателю в порядку, встановленому пунктом 8 частини першої статті 47 цього Закону. Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Відповідно до частин першої, третьої статті 54 вказаного Закону звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Таким чином, вказана правова норма передбачає дві обов'язкові умови, за наявності яких на заставне майно можливо було б звернути стягнення за виконавчим листом для задоволення вимог стягувача, який не є заставодержателем: 1) право застави виникло після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Судом встановлено, що 18.06.2007 р. між ВАТ "Державний експортно-імпортний банк України" (Іпотекодержатель) та ТОВ "Національна компанія холоду" (Іпотекодавець) укладено іпотечний договір №5507Z69, згідно якого предметом іпотеки є нерухоме майно - комплекс, який розташований за адресою: м.Кіровоград, вул. Виставочна, 12а. (а.с.33-35) В подальшому до даного договору укладено додаткові договори №5507Z69-1 від 05.08.2008р., №5507Z69-2 від 13.10.2008р., №5507Z69-3 від 25.12.2010р., №5507Z69-4 від 21.10.2011р., №5507Z69-5 від 07.03.2012р., відповідно до яких були внесені зміни щодо предмету іпотеки, терміну його дії та розміру кредиту. (а.с.36-41) Так предметом іпотеки стало нерухоме майно - комплекс та земельна ділянка, на якій він знаходиться, за адресою: м.Кіровоград, вул. Виставочна, 12а, термін дії договору до 17.06.2015р. Крім того, між тими самими сторонами укладено договори застави №5508Z20 від 13.10.2008р. та №5512Z5 від 07.03.2012р. товарів в обороті, що належать ТОВ "Національна компанія холоду". (а.с.42-44, 46-48) Договорами №5508Z20-1 від 21.10.2011р. та №5508Z20-2 від 07.03.2012р. внесено зміни до договору №5508Z20 від 13.10.2008р., продовжено термін дії договору застави до 17.06.2015р.(а.с.45, 45-зв.) 04.01.2013р. укладено договір застави №5513Z1, предметом якого є обладнання (торгове обладнання, офісні меблі, комп'ютерна, офісна та оргтехніка). (а.с.49-52) Державним виконавцем при примусовому виконанні наказу господарського суду м.Києва накладено арешт на все майно ТОВ "Національна компанія холоду", включаючи нерухоме майно: комплекс будівель, земельна ділянка; рухоме майно: товари в обороті та обладнання, яке є предметом застави згідно з умовами договору іпотеки та договорів застави. Відповідно до ч.8 ст.54 Закону №606-XIV примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України "Про іпотеку". Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» від 05.06.2003 року №898-IV визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з ч.6 ст.3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. У відповідності до статті 7 вищевказаного Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Також, відповідно до ст.1 Закону України "Про заставу" від 02.10.1992 року №2654-XII (далі Закон №2654-XII) застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Згідно з ч.1 ст.16 Закону №2654-XII право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Якщо предмет застави відповідно до закону чи договору повинен знаходитись у заставодержателя, право застави виникає в момент передачі йому предмета застави. Якщо таку передачу було здійснено до укладення договору, - то з моменту його укладення. Реєстрація застави не пов'язується з моментом виникнення права застави та не впливає на чинність договору застави. За рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. (ст.19 Закону №2654-XII ). Статтею 28 Закону №2654-XII визначено підстави припинення застави. Згідно ст.58 Закону №2654-XII, якщо в результаті видання органом державної виконавчої влади чи органом місцевого і регіонального самоврядування акта, який не відповідає чинному законодавству, і порушуються права заставодержателя або інших осіб щодо володіння, користування та розпорядження предметом застави, такий акт визнається недійсним судом. У ході судового розгляду справи не було спростовано того, що на момент винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, вказане право заставодержателя на це майно на визначених законом підставах та в установленому порядку припинено, а договори застави визнано недійсними. Відповідно до ст.11 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", обтяження рухомого майна реєструються в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом. Статтею 12 цього Закону передбачено, що на підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. Задоволення прав чи вимог декількох обтяжувачів, на користь яких встановлено обтяження одного й того ж рухомого майна, здійснюється згідно з пріоритетом, який визначається в порядку, встановленому цим Законом В силу ст.14 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", якщо інше не встановлено цим Законом, зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Обтяжувачі, які зареєстрували обтяження одного і того ж рухомого майна одночасно, мають рівні права на задоволення своїх вимог. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. Так, судом встановлено, що право застави нерухомого та рухомого майна, виникло у позивача раніше ніж прийнято господарським судом м.Києва рішення про стягнення з боржника - ТОВ "Національна компанія холоду" заборгованості. До того ж, майно, яке арештоване державним виконавцем: комплекс та земельна ділянка, на якій розташований даний комплекс, є зареєстрованим позивачем обтяженням, та застава товарів в оброті й обладнання також зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (а.с.30-32, 100), а відтак, позивач має переважне право на задоволення своїх вимог із заставленого майна, порівняно з іншими стягувачами, які не є заставодержателями. Крім того, приватне обтяження спірного нерухомого та рухомого майна на підставі договорів іпотеки та застави були зареєстровані раніше ніж публічне обтяження майна ТОВ "Національна компанія холоду" на підставі постанови про арешт майна від 28.02.2013р.. Враховуючи викладене, зважаючи на черговість реєстрації зазначених вище обтяжень, суд дійшов до висновку, що позивач, як обтяжувач з вищим пріоритетом, володіє переважним правом на отримання задоволення своїх вимог щодо одного й того ж майна. Враховуючи те, що інших підстав передбачених законодавством для звернення стягнення на заставлене майно особою, яка не являється заставодержателем судом не встановлено, відповідачем не спростовано доводів позивача, тому суд погоджується з доводами позивача що у державного виконавця були відсутні правові підстави для накладення арешту на нерухоме майно: комплекс будівель, земельну ділянку, рухоме майно: товари в обороті, обладнання боржника, які передані позивачу в іпотеку та заставу, оскільки вказані дії унеможливлюють реалізацію позивачем першочергового права задоволення вимог до боржника за рахунок предмету іпотеки на користь інших кредиторів, що не є заставодержателями. На підставі встановлених обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про скасування постанови про арешт майна боржника від 09.04.2013, є обґрунтованими та підлягають задоволенню в частині арешту майна, що належить ТОВ "Національна компанія холоду" та перебуває у заставі АТ "Укрексімбанк". Щодо зобов'язання відповідача вчинити певні дії, в даній частині позовних вимог необхідно відмовити. Позовні вимоги про визнання неправомірною бездіяльність державного виконавця щодо неповідомлення позивачу про арешт майна ТОВ "Національна компанія холоду", що є предметом договорів застави та не роз'яснення положень ст.54 Закону України «Про виконавче провадження», задоволенню не підлягають з наступних підстав. Так, 15.03.2013р. відповідачем на адресу АТ "Укрексімбанк" направлено лист та роз'яснено вимоги ч.4 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження». (а.с.121) До того ж, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (ст.11 Закону №606-XIV) Частиною 2 статті 11 Закону №606-XIV встановлено, що державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання; заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз'яснює сторонам їхні права і обов'язки. Відповідно до частини 3 вказаної статті державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами. З огляду на викладене вище, зважаючи на наведені норми чинного законодавства України та встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч.3 ст94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Результат розгляду: partial