Рішення адміністративного суду від 2014-03-14 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом посилаючись на те, що у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби головного управління юстиції у м. Києві на виконанні перебував виконавчий лист № 2-а-4235/11 від 08.02.2013 рокупро зобов'язання УПФ України у Дніпровському районі м. Києва нарахувати та виплатити як дитині війни 30 % надбавку до пенсії. З дня відкриття виконавчого провадження (понад рік) належні їй кошти не виплачені до цього часу. 15.01.2014 вона отримала постанову головного державного виконавця Мурихіна С.В. від 18.07.2013 року про закінчення виконавчого провадження з тих підстав, що пенсійний фонд виконав рішення в повному обсязі (в межах компетенції). Позивач в судове засідання не з'явилася, просила справу розглянути на підставі наявних в справі доказів за її відсутності, позовні вимоги, які викладені в позовній заяві, підтримала в повному обсязі. Представник відповідача - Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві до суду не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, процесуальним правом надати письмові пояснення по суті предмету спору не скористався. Відповідач - головний державний виконавець Відділу примусового викання рішень Управління державної виконавчої служби головного управління юстиції у м. Києві Мурихін С.В. до суду не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, процесуальним правом надати письмові пояснення по суті предмету спору не скористався. Представник третьої особи - Управління пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва до суду не з'явився, надав письмові заперечення, в якій просив розглядати справу за його відсутності, в позові відмовити. За таких обставин, суд вважає можливим справу розглянути на підставі наявних в справі доказів у відсутності позивача, відповідачів та третьої особи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до статті 14 Кодексу Адміністративного судочинства України, постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Зміст ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України не містить жодних застережень, які б надавали можливість за тих чи інших умов не виконувати судове рішення, яке набрало законної сили. Зазначена норма Закону має імперативний характер і довільному та розширеному тлумаченню не підлягає. Відповідно до статті 1 Закону України „Про виконавче провадження" встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Статтею 2 Закону України „Про виконавче провадження" визначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу. Інші органи, установи, організації і посадові особи провадять окремі виконавчі дії у випадках, передбачених законом, у тому числі відповідно до статті 5 цього Закону, на вимогу чи за дорученням державного виконавця. При цьому вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом. Виходячи із засад адміністративного судочинства, судове рішення, як таке, вже само по собі являється актом примусу, спрямованим на вчинення тих чи інших дій в інтересах та на користь учасників судового провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України „Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, що відповідає конституційному положенню щодо обов'язковості виконання судових рішень на всій території України (ст. 124 Конституції України). Згідно до положень ст. 21 Закону України "Про виконавче провадження", на підрозділ примусового виконання рішень відділів державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, обласних, Київського та Севастопольського міських управлінь юстиції покладається виконання рішень, за якими: 1) боржниками є територіальні підрозділи центральних органів виконавчої влади, місцеві суди, міські, районні або селищні ради чи районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, міські, районні, міжрайонні, інші прирівняні до них прокуратури, військові прокуратури гарнізонів, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи; 2) сума зобов'язання становить від трьох до десяти мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті. Як було встановлено в суді, що в провадженні головного державного виконавця підрозділу примусового викання рішень Відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві Мурихіна С.В. знаходився на виконанні виконавчий лист № 2-а-4235/2011, виданий 08.02.2013 року Дніпровським районним судом міста Києва, про зобов'язання Управління Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва нарахувати та виплатити [PERSON], як дитині війни, щомісячну державну соціальну надбавку в розмірі 30 % мінімальної пенсії за віком, передбачену ст. 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", за період з 13.11.2010 року з урахуванням проведених раніше виплат. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. В порядку ст. 181 Кодексу адміністративного судочинства України розглядаються скарги на дії або бездіяльність державної виконавчої служби у разі невиконання або неналежного виконання судового рішення, прийнятого відповідно до норм Кодексу адміністративного судочинства України. Як визначено у частині першій та шостій статі 181 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутись до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законами не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Як роз'яснено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження", у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд зобов'язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника. При цьому суд не вправі зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом України "Про виконавче провадження" можуть здійснюватися тільки державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби. Відповідно до заявлених позовних вимог, позивач просить визнати протиправною, скасувати постанову державного виконавця в частині винесення постанови про закінчення виконавчого провадження та зобов'язати Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції м. Києва поновити виконавче провадження. Відповідно до положень частини першої статі 3 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п. 8 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. З постанови про закінчення виконавчого провадження від 18.07.2013 року встановлено, що виконавче провадження з примусового виконання рішення суду було закінчено, оскільки згідно повідомлення Управління пенсійного фонду України Дніпровського району м. Києва від 16.07.2013 року № 12654/08 повідомлено, що рішення суду виконано в межах компетенції Управління. У відповідності до положення про ГУ ПФУ в м. Києві виплата пенсії здійснюється Управлінням з координації та контролю за виплатою пенсії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві. Тобто, в суді було встановлено, що рішення суду, яке не скасовано, набувше законної сили, щодо нарахування та виплати Управлінням пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва [PERSON] як дитині війни соціальної надбавки за період з 16.07.2010 року не виконано, кошти позивач до цього часу не отримав. Посилання на те, що виплатою займається Управління з координації та контролю за виплатою пенсій Головного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві, судом не приймається до уваги, оскільки доказів цього не надано до матеріалів даної справи, і дане спростовується рішенням суду. Заперечення представника третьої особи - Управління пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва не приймаються до уваги, оскільки вони є необґрунтованими та бездоказовими. Сторона відповідача жодного доказу щодо безпідставності позову [PERSON] до суду не надали. Відповідно до ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Оскільки, в суді не було встановлено протиправності дій Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві, в цій частині вимоги не підлягають задоволенню. З приводу стягнення моральної шкоди суд дійшов висновку про відмову в задоволенні даної вимоги, оскільки вона необґрунтована та бездоказова. Враховуючи викладене та

Результат розгляду: partial