Рішення адміністративного суду від 2014-02-05 00:00:00+02

На підставі Указу Президента України від 24.12.2012р. №726 «Про деякі заходи з оптимізації системи центральних органів виконавчої влади» утворено Державну службу України з надзвичайних ситуацій, а Державну інспекцію техногенної безпеки України реорганізовано. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач наказом від 21.08.2013р. Державної інспекції техногенної безпеки України №103о/с звільнений з посади заступника директора Департаменту пожежної безпеки апарату Державної інспекції техногенної безпеки України на підставі п. 5 статті 36 Кодексу законів про працю України у порядку переведення для подальшої роботи до Державної служби України з надзвичайних ситуацій. Підставою прийняття даного наказу були лист Департаменту персоналу Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 04.07.2013р. №28-4/2009 про звільнення позивача згідно з п. 5 статті 36 Кодексу законів про працю України та його заява від 21.08.2013р. про звільнення на підставі п. 5 статті 36 Кодексу законів про працю України для подальшої роботи до Державної служби України з надзвичайних ситуацій. В матеріалах справи також міститься копія заяви [PERSON] від 21.08.2013р. про призначення його до апарату Державної служби України з надзвичайних ситуацій на посаду головного спеціаліста відділу моніторингу, обліку та прогнозування надзвичайних ситуацій Управління аналітичної роботи Департаменту запобігання надзвичайним ситуаціям та державного нагляду (контролю) шляхом переведення із Державної інспекції техногенної безпеки України. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що станом на момент звернення позивача з адміністративним позовом до суду та станом на момент прийняття судового рішення по справі [PERSON] не переведено на роботу до Державної служби України з надзвичайних ситуацій. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до статті 32 Кодексу законів про працю України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Згідно з п. 5 статті 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є: переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду. Статтею 24 Кодексу законів про працю України передбачено, що особі, запрошеній на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації за погодженням між керівниками підприємств, установ, організацій, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992р. №9 передбачено, що при обґрунтованості позову суд рішенням зобов'язує власника або уповноважений ним орган укласти трудовий договір з особою, запрошеною на роботу в порядку переведення - з першого робочого дня наступного після дня звільнення з попереднього місця роботи (якщо була обумовлена інша дата - з цієї дати), з іншими особами з дня їх звернення до власника або уповноваженого ним органу з приводу прийняття на роботу. Відповідно до статті 162 КАС України суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не переведення [PERSON] на посаду головного спеціаліста відділу моніторингу, обліку та прогнозування надзвичайних ситуацій Управління аналітичної роботи Департаменту запобігання надзвичайним ситуаціям та державного нагляду (контролю) апарату Державної служби України з надзвичайних ситуацій з 22.08.2013р. Вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 22.08.2013р. по дату винесення судового рішення в розмірі 34 990,02грн. задоволенню не підлягає, оскільки питання щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу вирішується суб'єктом владних повноважень не на користь якого прийнято рішення, під час виконання рішення суду щодо зобов'язання прийняти позивача на роботу. В судовому засіданні представник відповідача не пояснив суду чому позивача не прийнято на посаду головного спеціаліста відділу моніторингу, обліку та прогнозування надзвичайних ситуацій Управління аналітичної роботи Департаменту запобігання надзвичайним ситуаціям та державного нагляду (контролю) в порядку переведення. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягаю частковому задоволенню. Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідно до частини третьої статті 94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі вищевикладеного,

Результат розгляду: partial