Рішення адміністративного суду від 2014-02-04 00:00:00+02

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON]) звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Печерському районі м. Києва (далі - відповідач, Управління ПФУ в Печерському районі м. Києва), в якому просить визнати бездіяльність відповідача щодо не проведення перерахунку відповідачу щомісячного грошового утримання судді у відставці за період з 01.01.2010 року до 31.05.2012 року протиправною; стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по довічному грошовому утриманню судді у відставці за період з 01.01.2010 року до 31.05.2012 року в сумі 41 632,20 грн.; зобов'язати відповідача провести позивачу перерахунок щомісячного грошового утримання судді у відставці з урахуванням положень ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що він є суддею у відставці, перебуває на обліку у відповідача, одержуючи щомісячне грошове утримання у розмірі 5559,86 грн. В порушення ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Управлінням Пенсійного фонду України у Печерському районі м. Києва йому не був здійснений перерахунок щомісячного довічного грошового утриманні судді у відставці з урахуванням положень вищезазначеної норми. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.11.2012 року позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду в частині вимог з 01.01.2010 року по 16.04.2012 року. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.11.2013 року ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 06.11.2012 року скасовано та постановлено нову ухвалу про направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.12.2013 року відкрито провадження у адміністративній справі за позовом [PERSON] до Управління Пенсійного фонду України в Печерському районі м. Києва про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії в частині позовних вимог за період з 01.01.2010 року по 16.04.2012 року та справу призначено до судового розгляду. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04.02.2014 року адміністративний позов [PERSON] в частині позовних вимог за період з 01.01.2010 року по 22.01.2012 року включно залишено без розгляду. В судове засідання 04.02.2014 року представники сторін не з'явились, про час та місце розгляду справи в порядку ст.ст. 35, 38 Кодексу адміністративного судочинства України, повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі. В судовому засіданні 14.01.2014 року представник позивача підтримав позовні вимоги за період по 16.04.2012 року з викладених у позовній заяві підстав та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні 14.01.2014 року просив позовні вимоги за період з 01.01.2010 року по 16.04.2012 року залишити без розгляду у зв'язку із пропуском строку на звернення до суду. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що [PERSON] був звільнений з посади судді Закарпатського обласного суду Постановою Верховної Ради України від 22.07.1998 року у зв'язку з поданням заяви про відставку. Позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Печерському районі м. Києва і отримує щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 5 559,86 грн., що не заперечується відповідачем. 18.06.2012 року позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою провести перерахунок пенсії за період з січня 2010 року по червень 2012 року на підставі довідок про заробітну плату для обчислення щомісячного довічного утримання судді у відставці від 01 червня 2012 року №5.26-87/12, №5.26-86/12, 5.26-85/12, разом з тим листом відповідача від 23.07.2012 року позивачу було відмовлено у проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання у зв'язку з відсутністю на те законодавчо обґрунтованих підстав. (а.с.17-18). 18.09.2012 року позивач звернувся до відповідача з вимогою надати документи, на підставі яких відповідачем проводиться нарахування та виплата йому довічного грошового утримання судді, разом з тим вказаних документів позивачу надано не було. Відповідно до ч. 1 ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Так, згідно ч. 3 ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом. Передбачене поетапне підвищення посадового окладу на період до 2015 року. Враховуючи, що позивач є суддею у відставці, він наділений державою певним правовим статусом, який включає в себе й право на основні елементи соціального захисту, зокрема, право на отримання щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року №10-рп/2008/справа щодо предмету та змісту Закону про Державний бюджет України, визнано такими, що не відповідають Конституції України /є неконституційними/, положення ст.67 р.1, п.п.2-4, 6-8, і 10-18, п.7 п. 19, П.П.20-22, 24,34, пп. 1-6, 8-12 п.35 «Прикінцеві положення» Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України». При цьому Конституційним судом України зазначено, що Рішення Конституційного Суду України у цій справі має преюдиційне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», визнаних неконституційними. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Згідно ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Статтею 22 Конституції України встановлено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод,. Статтею 64 Конституції України гарантовано, що конституційні права, і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.10.2005 року №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання) зміст прав і свобод людини - це умови і засоби, які визначають матеріальні та духовні можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування і розвитку. Обсяг прав люлини - це кількісні показники відповідних можливостей, які характеризують його множинність величину, інтенсивність, ступінь прояву та виражені у певних одиницях. Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободам, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод іде зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно виміркованих показників використання прав і свобод, тобто їх кількісні характеристики. Крім того, відповідно до рішення Конституційного Суду України №26-рп/2008 від 27.11.2008 року, з врахуванням правових позицій, висловлених в рішенні №60рп/2007 від 09.07.2007 року у справі про соціальні гарантії громадян та в Рішенні №10-рп/2008 від 22.05.2008 року у справі щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України, цим законом не можуть вноситися зміни, зупинятися дія чинних законів України також встановлюватися інше /додаткове/ правове регулювання відносин що є предметом інших законів, оскільки з об'єктивних причин це створює протиріччя у законодавстві, і, як наслідок скасування та обмеження прав і свобод людини і громадянина. Таким чином, відповідач повинен був здійснити позивачеві перерахунок грошового довічного утримання, виходячи з розміру 80% заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді згідно зі ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та на підставі довідки від 01.06.2012 року №5.26-87/12. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Відтак, судом встановлено, що дії Управління Пенсійного Фонду України у Печерському районі міста Києва щодо відмови в перерахунку грошового довічного утримання, виходячи з розміру 80% заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді є протиправними. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. Відповідач не надав суду достатніх беззаперечних доказів в обґрунтування правомірності своєї бездіяльності. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Враховуючи публічно-правовий характер соціальних правовідносин, до яких застосовується лише адміністративне законодавство, а також те, що проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання є компетенцією Пенсійного фонду України, у даному випадку, Управління Пенсійного фонду України у Печерському районі м. Києва, а суд не може собою підміняти компетентний орган, який уповноважений здійснити такий перерахунок. Що стосується доводів представника відповідача про відсутність законних підстав для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання, з посиланням на п. 5 ст. 138 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», якою встановлені обмеження щодо розміру щомісячного довічного грошового утримання, який не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, то по суті ці доводи є безпідставними, оскільки вказані обмеження можуть бути застосовані до суддів у відставці, яким таке утримання призначено після набрання чинності вказаного закону, а саме після 01.10.2011 року. Твердження відповідача, що здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддям судів загальної юрисдикції, зокрема, місцевих судів, законом не передбачено суд не приймає до уваги, оскільки вказані твердження базуються на власному та суб'єктивному тлумаченні положень чинного законодавства. Враховуючи викладене,

Результат розгляду: partial