Рішення адміністративного суду від 2014-03-18 00:00:00+02

27 лютого 2014 року до Володарського районного суду Київської області звернувся позивач з адміністративним позовом, в якому посилався на те, він з серпня місяця 2013 року працював головним спеціалістом відділу з призначень соціальних виплат Управління соціального захисту населення Володарської РДА. 27 січня 2014 року його було звільнено з займаної посади згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України, наказ №8 від 27.01.2014 року. Він вважає своє звільнення незаконним з таких підстав. 26 січня 2014 року у вихідний день він був вдома. До нього зателефонувала начальник УПСЗН Володарської РДА та сказала, що він завтра має їхати в м. Київ охороняти обласну державну адміністрацію, на що він відповів, що не поїде. Прийшовши на роботу 27.01.2014 року, його визвала начальник Ткаченко О.І. та сказала написати заяву про звільнення, оскільки він не виконав розпорядження голови Володарської РДА та не поїхав у м. Київ охороняти обласну державну адміністрацію. З розпорядженням про відрядження він не ознайомлювався. Під психологічним тиском його змусили написати заяву про звільнення. Внаслідок незаконного звільнення він залишився без коштів для існування та зазнав моральних страждань, які супроводжувалися постійним нервовим стресом, тому просив суд визнати рішення УПСЗН протиправним, скасувати наказ про звільнення, поновити його на роботі, стягнути з УПСЗН середній заробіток за час вимушеного прогулу та 4000 грн завданої моральної шкоди. У судовому засіданні позивач позовні вимоги визнав у повному обсязі. Представник відповідача позовні вимоги в частині визнання протиправним рішення Управління соціального захисту населення Володарської районної державної адміністрації, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу визнав повністю, в частині відшкодування моральної шкоди - не визнав, пояснивши суду, що УПСЗН не має коштів на виплату моральної шкоди, такі дії позначаться на виплаті заробітної плати іншим працівникам, що призведе до зменшення розміру заробітної плати. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши письмові докази, суд прийшов до переконання, що вимоги позивача підлягають до часткового задоволення з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 3 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування. Згідно ст. 1 Закону України «Про державну службу» державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Сторонами визнано та не оспорюється, що згідно наказу №46-к від 26 липня 2013 року, виданого начальником Управління соціального захисту населення Володарської районної державної адміністрації, [PERSON] призначено тимчасово, на період відпустки по догляду за дитиною до трьох років [PERSON], на посаду головного спеціаліста відділу у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи з 01 серпня 2013 року. Відповідно до наказу №77-к від 23 грудня 2013 року [PERSON] згідно ст. 32 КЗпП України переведено тимчасово на посаду головного спеціаліста відділу з призначень соціальних виплат. Згідно наказу №8-к від 27 січня 2014 року [PERSON] звільнено з посади головного спеціаліста відділу з призначень соціальних виплат з 27 січня 2014 року за згодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України). Відповідно до ч. 3 ст. 72 КАС України обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільного їх визнання. Судом встановлено і не оспорюється сторонами, що [PERSON] звільнений з посади з порушенням законодавства про працю, що Управління соціального захисту населення Володарської районної державної адміністрації визнало вимоги щодо виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, також визнало, що рішення є протиправним та підлягає скасуванню. Оскільки представник відповідача визнає, що рішення УПСЗН є протиправним, погоджується скасувати наказ про звільнення та поновити [PERSON] на роботі, а позивач погоджується з цим, суд прийшов до переконання, що такі обставини не потребують доказування судом. Згідно ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Пунктом 5 вказаного Порядку визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пункт 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати встановлює, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки про середню заробітну плату (дохід) від 05.02.2014 року №06-49/272, виданої Володарською районною державною адміністрацією Київської області, позивачу у листопаді місяці 2013 року нараховано 1788 грн заробітної плати, у грудні місяці 2013 року - 1377,83 грн. Заробітна плата за останні два місяці роботи - 1788 грн + 1377,83 грн = 3165,83 грн. Позивач у листопада місяці відпрацював 21 день, у грудні - 16 днів, тому 21 день + 16 днів = 37 днів - відпрацьовані дні за останні два місяці роботи. Середньоденний заробіток - 3165,83 грн : 37 робочих днів = 85,56 грн. Станом на сьогоднішній день час вимушеного прогулу становить 34 дні. Відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 2909,04 грн (34 дні х 85,56 грн = 2909,04 грн). Позивач просить стягнути з відповідача 4000 грн моральної шкоди, вказуючи, що наказ про звільнення є незаконним, його безпідставно та необґрунтовано звільнено з державної служби. Такі незаконні дії відповідача заподіяли значну моральну шкоду. Він був змушений залишитися без коштів на існування. Його моральні страждання посилювалися постійним нервовим стресом. Суд вважає, що така вимога підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року встановлено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Пункт 9 вказаної вище постанови визначає, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімум доходів громадян, що діють на час розгляду справи. [PERSON] був позбавлений права працювати та одержувати оплату праці, що призвело до його моральних страждань, тому суд прийшов до переконання, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача моральну шкоду в розмірі мінімальної заробітної плати. Станом на 01.01.2014 року мінімальний розмір заробітної плати становить 1218 грн. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Згідно ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, на користь нього прийняте рішення, тому судовий збір слід стягнути з відповідача.

Результат розгляду: granted