Рішення адміністративного суду від 2014-02-11 00:00:00+02

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 13 вересня 2013 року позовні вимоги [PERSON] до Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації, третя особа без самостійної вимог на стороні позивача: [PERSON] про визнання незаконними дій та зобов'язання вчинити певні дії задоволено частково, визнано протиправними дії відповідача, що проявились у вилученні 31 січня 2013 року малолітньої [PERSON], яка перебувала на проживанні у сім'ї [PERSON], відповідно до його заяви від 13 листопада 2012 року; визнано протиправною бездіяльність відповідача у неприйнятті відповідного рішення у межах визначених повноважень на заяву [PERSON] з приводу вирішення питань опіки над малолітньою [PERSON]; зобов'язано відповідача вчинити дії щодо розгляду заяви [PERSON] та прийняття у встановлений спосіб відповідного рішення, у межах дискреційних повноважень, за наслідками розгляду питання стосовно встановлення ним опіки над малолітньою [PERSON] В задоволенні решти позову відмовлено. Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідачем було подано апеляційну скаргу, в якій останній просить постанову суду першої інстанції скасувати як таку, що прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, і постановити нове судове рішення, яким закрити провадження у справі Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав: Судом першої інстанції встановлено, що згідно з розпорядженням Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації від 15 червня 2006 року №166 «Про призначення опіки над малолітньою [PERSON], [INFO]» опікуном призначено гр.[PERSON], яку залучено для участі у даній справі у якості третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача. Позивач [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 29 липня 2004 року, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія свідоцтва про одруження. В подальшому, зазначений шлюб було розірвано, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу від 04 липня 2006 року. Розпорядженням відповідача від 12 листопада 2012 року №486 було припинено опіку гр.[PERSON] над малолітньою [PERSON] у зв'язку зі станом здоров'я опікуна. Зокрема, в матеріалах справи міститься копія протоколу засідання Комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації від 05 вересня 2012 року №15, у відповідності до п.55 якого [PERSON] знаходиться на стаціонарному лікуванні в Київській психоневрологічній лікарні №2, а також перебуває під наглядом психіатра, у зв'язку з чим ухвалено припинити опіку над малолітньою [PERSON] в зв'язку зі станом здоров'я опікуна. На підтвердження обставини щодо стану здоров'я [PERSON] в матеріалах справи містяться копії епікризу історії хвороби 2191 про те, що [PERSON] знаходилась на стаціонарному лікуванні в зазначеному вище медичному закладі, де їй було встановлено діагноз «патологічний, іпохондричний розвиток особистості. Депресивно-іпохондричний синдром»; довідки до акту огляду МСЕК, у відповідності до якої [PERSON] встановлюється ІІ група інвалідності; довідки Київської психоневрологічної лікарні №2 від 05 вересня 2012 року №1371 про те, що [PERSON], починаючи з 31 липня 2012 року та станом на момент видачі довідки знаходиться на стаціонарному лікуванні в даному медичному закладі; довідки Київської міської психоневрологічної лікарні №2 від 26 червня 2013 року №945, згідно якої [PERSON] перебуває під наглядом психіатра з діагнозом «Патологічний розвиток особистості». 13 листопада 2012 року позивач [PERSON] звернувся до Служби у справах дітей відповідача із заявою, у відповідності до якої повідомив, що бажає залишити малолітню [PERSON] на проживання у своїй сім'ї у період з 13 листопада 2012 року до прийняття відповідачем рішення про призначення опіки над нею, на підставі якої малолітню [PERSON] було передано на проживання в сім'ю Позивача. В період з 14 грудня 2012 року по 25 січня 2013 року позивач на підставі заяви від 25 жовтня 2012 року та подання служби у справах дітей відповідача проходив курс підготовки кандидатів в опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі в Київському міському центрі соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді. В матеріалах справи наявна копія довідки, що позивач в результаті пройденого курсу не рекомендований для включення до єдиного банку даних потенційних опікунів. Належним чином обґрунтовані причини такої негативної рекомендації викладені у тексті рекомендації про включення до Єдиного електронного банку даних про дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, і сім'ї потенційних усиновлювачів, опікунів, піклувальників, прийомних батьків, батьків-вихователів від 11 лютого 2013 року №10/00/9. 31 січня 2013 року представниками правоохоронних органів Дніпровського РУ ГУ МВС України в м.Києві в присутності працівників відповідача відбулось вилучення малолітньої [PERSON], яка в подальшому була передана до Центру захисту дітей «Наші діти» за адресою: м.Київ, просп.Тичини, 28-Б. Позивач неодноразово звертався до відповідача щодо призначення його опікуном над малолітньою [PERSON], проте відповідач у встановлений чинним законодавством строк не прийняв жодного рішення на вирішення зазначеного питання. Задовольняючи вимоги позивача в частині визнання протиправними дій Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації, що виявились у вилученні 31 січня 2013 року малолітньої [PERSON], яка перебувала на проживанні в сім'ї [PERSON], місцевий адміністративний суд виходив з доведеності факту, що дії по вилученню дитини здійснювались безпосередньо працівниками відповідача, про що свідчить наявний в матеріалах справи Акт про дитину, покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров'я або яку відмовились забрати батьки чи інші родичі, про підкинуту чи знайдену дитину від 31 січня 2013 року. Проте, з такими висновками Окружного адміністративного суду м.Києва колегія суддів не погоджується з огляду на наступне. У відповідності до ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Положення ст.69 КАС України встановлюють, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Згідно ст.70 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Як вбачається з наявної в матеріалах справі копії Акту про дитину, покинуту в пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров'я або яку відмовились забрати батьки чи інші родичі, про підкинуту чи знайдену дитину від 31 січня 2013 року, останній складено о/у (оперуповноваженим) відділу кримінальної міліції у справах дітей Дніпровського РУ ГУ МВС України в м.Києві, капітаном міліції Манільчук Ю.А. Крім того, в графі Акту «Дитину передав» міститься аналогічний підпис капітана міліції о/у ВКМСД Дніпровського РУ ГУ МВС України в м.Києві Манільчук Ю.А. За таких обставин, доводи апеляційної скарги, що дитина була вилучена працівником кримінальної міліції, а не працівниками відповідача є обґрунтованими і відповідають матеріалам справи. У зв'язку з цим, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, колегія суддів дійшла висновку, що дії щодо вилучення дитини безпосередньо здійснювались працівниками Дніпровського РУ ГУ МВС України в м.Києві, а не працівниками відповідача. Присутність представників відповідача при вилученні дитини не свідчить про можливість визнання їх дій протиправними в судовому порядку за відсутності будь-яких юридично значущих дій з боку таких представників. Таким чином, суд першої інстанції невірно оцінивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов помилкового висновку, що вилучення дитини здійснювалось працівниками відповідача, що, в свою чергу, призвело до прийняття неправильного рішення в цій частині вимог, у зв'язку з чим відсутні підстави для їх задоволення, а тому постанова Окружного адміністративного суду м.Києва від 13 вересня 2013 року в цій частині вимог підлягає до скасування та прийняття нової постанови про відмову у задоволенні позову в цій частині. Щодо іншої частини вимог про визнання незаконними дій та бездіяльності Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації щодо неоформлення [PERSON] опіки над малолітньою [PERSON] та зобов'язання Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації вчинити певні дії, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ст.243 Сімейного кодексу України опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України. Положення ст.56 ЦК України встановлюють, що органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Права та обов'язки органів, на які покладено здійснення опіки та піклування, щодо забезпечення прав та інтересів фізичних осіб, які потребують опіки та піклування, встановлюються законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст.23 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» місцева державна адміністрація вирішує питання щодо встановлення опіки і піклування, створення передбачених законодавством умов для виховання та/або влаштування дітей, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, щодо захисту особистих і майнових прав та інтересів дітей, а також вживає інших заходів щодо соціального захисту дітей, віднесених до її компетенції законом. У відповідності до п.3 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, органами опіки та піклування є районні, районні у мм.Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад (далі - органи опіки та піклування), які відповідно до законодавства провадять діяльність з надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей. Безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей. Згідно п.42 цього ж Порядку, опіка, піклування над дитиною встановлюється рішенням районної, районної у мм.Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради за наявності документів, зазначених у пункті 40 цього Порядку, або судом. Згідно ст.44 вищезазначеного Порядку, рішення про встановлення опіки, піклування приймається у місячний строк після подання заяви і документів, зазначених у пункті 40 цього Порядку. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що вирішення питання встановлення опіки є компетенцією відповідної районної, районної у мм.Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті ради та/або відповідного суду. Слід відзначити, що позивач в якості способу захисту свого порушеного права обрав спосіб, що полягає в оскарженні дій чи бездіяльності суб'єкту владних повноважень, яким є відповідач, який у відповідності до ст.17 КАС України відноситься до юрисдикції адміністративних судів. Відмовляючи в цій частині вимог, суд першої інстанції виходив з того, що питання оформлення опіки позивача над малолітньою [PERSON] є дискреційними повноваженнями Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації. Суб'єкти владних повноважень застосовують надані їм в межах закону повноваження на власний розсуд, без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб'єктами (дискреційні повноваження). Втручання в дискреційні повноваження суб'єкта влади виходить за межі адміністративного судочинства. Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що суди не вправі зобов'язувати суб'єктів владних повноважень чи їх посадових осіб вчиняти дії, які відносяться до їх виключної компетенції. Разом з тим, Окружний адміністративний суд м.Києва в порядку ч.2 ст.11 КАС України вийшов за межі позовних вимог та постановив: визнати протиправною бездіяльність Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації у неприйнятті відповідного рішення у межах визначених повноважень на заяву [PERSON] з приводу вирішення питань опіки над малолітньою [PERSON]; зобов'язати Дніпровську районну у м.Києві державну адміністрацію вчинити дії щодо розгляду заяви [PERSON] та прийняття у встановлений спосіб відповідного рішення, у межах дискреційних повноважень, за наслідками розгляду питання стосовно встановлення ним опіки над малолітньою [PERSON] В апеляційній скарзі скаржник, як на підставу скасування постанови Окружного адміністративного суду м.Києва, посилається на ту обставину, що заяву позивача щодо призначення його опікуном малолітньої дитини розглянуто та відмовлено у призначенні опіки. Апелянт зазначає, що при прийнятті оскаржуваної постанови, судом першої інстанції не враховано, що відповідь про відмову у призначенні опіки підписано начальником служби у справах дітей, яка викладена у листі від 19 лютого 2013 року №41/523 (а.с.71). Крім того, під час апеляційного перегляду справи, апелянтом надано суду копію Висновку про недоцільність встановлення опіки над малолітньою [PERSON] гр.[PERSON] від 15 лютого 2013 року №41/482, а також копії сторінок журналу вихідної кореспонденції з відомостями про реєстрацію зазначеного документу. Перевіряючи в цій частині законність та правильність постанови Окружного адміністративного суду м.Києва від 13 вересня 2013 року, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Виходячи за межі позовних вимог та ухвалюючи постанову зазначеного вище змісту, суд першої інстанції виходив з того, що відповідь служби у справах дітей, яка викладена у листі від 19 лютого 2013 року №41/523, про відмову в оформленні опіки гр.[PERSON] над малолітньою [PERSON] не є рішенням, прийнятим повноважним органом відповідно до закону, у межах повноважень, та у спосіб, встановлений Конституцією та законами України, та яке фізична особа, у разі, якщо вважала б своє право порушеним таким рішенням, вправі була б оскаржити до суду у встановленому законом порядку, з чим погоджується Київський апеляційний адміністративний суд. Доводи апеляційної скарги, що керівник служби у справах дітей відповідача [PERSON] наділений всіма повноваженнями органу опіки та піклування на підставі довіреності №2962/41/1/103 від 27 травня 2013 року та вправі одноособово вирішувати питання щодо призначення опіки над малолітньою [PERSON], колегія суддів не приймає як безпідставні та необґрунтовані. Оцінюючи зазначений лист від 19 лютого 2013 року №41/523 за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на його безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, колегія суддів дійшла висновку, що відмова в оформленні опіки гр.[PERSON] над малолітньою [PERSON] є особистим рішенням керівника служби у справах дітей [PERSON], проте чинне законодавство України не відносить питання про призначення та/або відмову у призначенні опіки до повноважень керівників служб у справах дітей. Як правильно зазначено Окружним адміністративним судом м.Києва в оскаржуваній постанові, законодавчими чи підзаконними нормативно-правовими актами не затверджена форма прийняття рішення щодо відмови у встановленні опіки, таке рішення має бути прийняте та оформлене у відповідності до повноважень і у спосіб, встановлений для позитивного вирішення питання щодо встановлення опіки, тобто у формі відповідного розпорядження Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації. Доданий до матеріалів справи на етапі апеляційного перегляду висновок про недоцільність встановлення опіки над малолітньою [PERSON] також не є рішенням уповноваженого органу опіки та піклування щодо відмови у призначенні опіки. Пункт 41 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, визначає повноваження служби у справах дітей у випадку, якщо до неї звернулась особа, яка виявила бажання взяти на виховання в сім'ю дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, з урахуванням результатів навчання у центрі соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді. До таких повноважень серед іншого відноситься підготовка висновку про доцільність (недоцільність) встановлення опіки, піклування та відповідність її/його інтересам дитини. Таким чином, зазначений документ є однією з підстав для прийняття компетентним органом відповідного рішення, але за своєю суттю ніяк не замінює таке рішення та не може вважатись ним. У відповідності до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суб'єктом владних повноважень у встановлений законом спосіб на надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про розгляд заяви [PERSON] та прийняття у встановлений спосіб відповідного рішення, у межах дискреційних повноважень, за наслідками розгляду питання стосовно встановлення ним опіки над малолітньою [PERSON], а тому постанова окружного адміністративного суду в цій частини підлягає залишенню без змін. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення справи в частині, тому постанова Окружного адміністративного суду м.Києва від 13 вересня 2013 року підлягає скасуванню в частині визнання протиправними дій відповідача, що проявились у вилученні 31 січня 2013 року малолітньої [PERSON], з прийняттям нової постанови в цій частині про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Результат розгляду: partial