Рішення адміністративного суду від 2014-03-18 00:00:00+02

Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 04.11.2013 року у справі № 812/7644/13-а, залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 10.01.2014 року, позов задоволено повністю. Зобов'язано відповідача ПАТ «Лисичанськнафтопродукт» нарахувати та сплатити суми податкових зобов'язань з податку на додану вартість із застосуванням звичайних цін у розмірі 2652707,5 грн., у тому числі основний платіж 2122166 грн., штрафні (фінансові) санкції 530541,5 грн. Зобов'язано відповідача ПАТ «Лисичанськнафтопродукт» нарахувати та сплатити суми податкових зобов'язань з податку на прибуток із застосуванням звичайних цін у розмірі 23039236,25 грн., в т. ч. основний платіж 18431389 грн., штрафні (фінансові) санкції 4607847,25 грн. Не погоджуючись із судовими рішеннями у справі, відповідач ПАТ «Лисичанськнафтопродукт» звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати, прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову. Свої вимоги заявник обґрунтовує порушенням судами норм матеріального і процесуального права, зокрема, п. 1.20 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», пп. 153.2.6 п. 153.2 ст. 153 Податкового кодексу України. В запереченнях на касаційну скаргу позивач проти вимог та доводів відповідача заперечує, просить залишити скаргу без задоволення. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що Спеціалізованою державною податковою інспекцією по роботі з великими платниками податків у м. Луганську Державної податкової служби, правонаступником якої є позивач, проведено планову виїзну перевірку відповідача ПАТ «Лисичанськнафтопродукт» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.04.2009 року по 30.09.2012 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.04.2009 року по 30.09.2012 року, за результатами якої складений акт від 17.04.13р. № 84/23-0/03484062. Перевіркою були встановлені порушення позивачем пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5, пп. 7.4.2. п. 7.4 ст. 7, Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», які призвели до заниження податку на прибуток в розмірі 33139738 грн., в т. ч. за період з 01.04.09 по 31.12.09 в сумі 10053926 грн. (за який сплив термін давності ст. 102 ПК України), з 01.01.10 по 31.12.10 - 23085812 грн.; пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», які призвели до завищення податкового кредиту в сумі 4717543 грн.; п.п. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість», які призвели до заниження суми, що підлягала сплаті до бюджету, у розмірі 4717543 грн., в тому числі за періоди травень 2009 року, липень 2009 року, жовтень 2009 року, листопад 2009 року, грудень 2009 року, січень -травень 2010 року, за які сплинув термін давності відповідно до статті 102 Податкового кодексу України. Заперечення відповідача проти висновків акта позивачем відхилені. На підставі акта перевірки відповідачем прийняті податкові повідомлення-рішення від 07.06.2013 року: № 0000122302, яким визначене податкове зобов'язання по податку на додану вартість в сумі 2652707,5 грн., в т. ч. 2122160 грн. за основним платежем та 530541,5 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями; № 0000102302, яким визначене податкове зобов'язання по податку на прибуток в сумі 23039236,25 грн., в т. ч. 18431389 грн. за основним платежем та 4607847,25 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями. Відповідач не погодився з донарахуванням та оскаржив зазначені податкові повідомлення-рішення до Міжрегіонального головного управління Міндходів - Центрального офісу обслуговування великих платників. Оскільки донарахована сума відповідачем сплачена не була, позивач звернувся до суду з позовом про нарахування та сплату податкових зобов'язань в результаті застосування звичайних цін на підставі п.п. 20.1.38 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України. Суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку, що відповідачем не заперечується факт здійснення господарських операцій по придбанню нафтопродуктів у пов'язаної особи в періоді, що перевірявся. Суди першої та апеляційної інстанцій погодилися з висновком позивача, викладеним в акті перевірки та позовній заяві, про те, що відповідач в порушення пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5, пп. 7.4.2 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» сформував валові витрати при придбанні нафтопродуктів у пов'язаної особи ТОВ «ТНК-ВР Комерс» по цінам, що перевищують звичайні більш ніж на 20%. Також в порушення пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» відповідач включав до податкового кредиту суми ПДВ, сплачені при придбанні таких нафтопродуктів за цінами, вище за звичайні. З посиланням на п. 1.20.8 п. 1.20 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» щодо обов'язку податкового органу доведення факту невідповідності ціни договору рівню звичайної ціни, суди першої та апеляційної інстанції дійшли висновку про доведення позивачем цієї обставини. Суд касаційної інстанції вважає, що такий висновок зроблений з порушенням норм матеріального та процесуального права, які полягають в наступному. В обгрунтування невідповідності ціни придбання нафтопродуктів відповідачем у третьої особи суди погодилися з доводами позивача щодо рівня цін реалізації таких самих нафтопродуктів заводом-виробником ПрАТ «ЛИНІК» в періоди 2009-2010 роки. Проте, сам позивач в акті перевірки та позовній заяві зазначав, що визначення податкового зобов'язання по податку на прибуток за 2009 рік та по податку на додану вартість за 2009 рік і січень-травень 2010 року здійснювалося поза межами строку, передбаченому ст. 102 Податкового кодексу України. З таким висновком погодилися і суди першої та апеляційної інстанції. Проте, якщо законом (ст. 102 ПК України) не дозволяється визначати податкове зобов'язання понад 1095 днів з моменту подачі декларації, обставини щодо формування показників податкової звітності в ці періоди не входять в коло доказування по справі. Відповідно, аналізуючи доводи позивача в цій частині, суди припустилися порушення ч. 1 ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України щодо належності доказів. Також, на думку касаційної інстанції, суди невірно застосували положення п. 1.20 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», що призвело до прийняття помилкового судового рішення про задоволення позовних вимог. Так, позивач в акті перевірки та позовній заяві зазначає, що у Головного управління статистики Луганської області та у Державного підприємства «Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків» інформація щодо рівня цін на споживчому ринку Луганської області на нафтопродукти, які придбавалися відповідачем у третьої особи, відсутня. У зв'язку з цим суди погодилися з доводами позивача про вичерпання всіх можливостей з'ясування рівня звичайних оптових цін по видах нафтопродуктів, що склалися в 2009-2010 р.р. Оскільки в договорах, укладених відповідачем з третьою особою, зазначено про придбання нафтопродуктів ПрАТ «ЛИНІК» (завод-виробник), суди погодилися з доводами позивача про можливість порівняння цін реалізації нафтопродуктів заводом-виробником основному покупцю ТОВ «ТНК-ВР Комерс» (третя особа) з цінами реалізації цих же нафтопродуктів третьою особою ТОВ «ТНК-ВР Комерс» відповідачу ПАТ «Лисичанськнафтопродукт». При цьому, доводи відповідача про те, що він є лише середньооптовим покупцем нафтопродуктів, в той час як третя особа ТОВ «ТНК-ВР Комерс» є крупнооптовим покупцем, судами першої та апеляційної інстанції відхилені, оскільки на їх думку відповідач штучно ускладнює рух нафтопродуктів від завода-виробника, укладаючи договори на їх придбання не із заводом-виробником, а із крупнооптовим продавцем. Суди дійшли висновку, що відповідач має об'єктивну можливість придбавати нафтопродукти безпосередньо у завода-виробника, але такою можливістю не користується. Крім того, придбані у третьої особи нафтопродукти, відповідач отримує у власні резервуари безпосередньо від завода-виробника через нафтопроводи, оскільки ці суб'єкти господарювання знаходяться поряд територіально та частина нафтопроводу відповідача приєднана до нафтопроводу завода-виробника. Придбання нафтопродуктів у посередника здійснюється лише у паперовому вигляді без реального транспортування та доставки товару. В порушення п. 1 ч. 1 ст. 161, п. 3 ч. 1 ст. 163, п. 3 ч. 1 ст. 206 Кодексу адміністративного судочинства України зазначені вище висновки судів не містять посилань на наявні в справі докази, які б їх підтверджували. Не наведено посилань на такі докази і позивачем в позовній заяві. Не наведено обгрунтованих міркувань для відхилення доводів відповідача про те, що умови діяльності крупнооптових та середньооптових покупців не є співставними, що виключає порівняння цін придбаних ними нафтопродуктів відповідно до п. 1.20 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств». Погоджуючись із доводами позивача про тотожність умов поставки нафтопродуктів заводом-виробником третій особі із умовами поставки третьою особою відповідачу суди не зазначили, які саме умови договорів вони досліджували на предмет тотожності. Не наведено цих доводів і позивачем в позовній заяві та в акті перевірки. Також не наведено заперечень позивачем проти наданих заявником касаційної скарги пояснень щодо різниці між обсягами поставки нафтопродуктів заводом-виробником третій особі і третьою особою відповідачу від 10,14 до 33,39 разів в залежності від виду нафтопродуктів. Отже, порівняння цін здійснювалося в явно неспівставних умовах, що є порушенням пп. 1.20.2 п. 1.20 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств». Крім того, організація господарської діяльності відповідача щодо придбання нафтопродуктів через посередника або безпосередньо від виробника не визначена п. 1.20 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» не є підставою для застосування звичайних цін чи обґрунтування їх рівня. Зазначені помилки призвели до невірного висновку про порушення відповідачем пп. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5, пп. 7.4.2 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», п.п. 7.7.1 п. 7.7 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість». Також помилково суди першої та апеляційної інстанцій застосували до спірних відносин положення пп. 153.2.6 п. 153.2 ст. 153 Податкового кодексу України, оскільки предметом судового розгляду були господарські операції відповідача, які відбувалися в 2010 році, тобто до набрання чинності Податковим кодексом України. Отже, його положення не могли бути застосовані до спірних відносин. Крім того, в зазначеному підпункті йдеться про формування витрат при продажу товарів пов'язаним особам. Як вбачається з акта перевірки та позовної заяви, підставою для застосування звичайних цін до операцій відповідача були господарські операції останнього по придбанню нафтопродуктів від пов'язаної особи. Отже, за диспозицією ця норма також не може бути застосована до спірних відносин. Відповідно до пп. 1.20.8 п. 1.20 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», ч. ч. 1, 4 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, обов'язок доказування факту невідповідності цін придбання відповідачем нафтопродуктів у третьої особи звичайним цінам покладається на податковий орган. Проте, в порушення зазначених норм, позивачем такий обов'язок не виконаний, допустимі докази, передбачені положенням п. 1.20 ст. 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» позивачем не надані, в порушення ч. 2 ст. 106 Кодексу адміністративного судочинства України посилання на такі докази в позовній заяві не зазначені. Також позивачем не надано жодних обгрунтованих пояснень про неможливість отримання та використання таких доказів (податкової інформації про рівень цін придбання нафтопродуктів іншими середньооптовими торгівцями, які не є пов'язаними з третьою особою) під час перевірки відповідача. Враховуючи викладене, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про доведеність позивачем порушення відповідачем зазначених вище норм податкового законодавства та, як наслідок, про зобов'язання відповідача нарахувати і сплатити податкові зобов'язання по податку на прибуток та податку на додану вартість із застосування звичайних цін, зроблений при невірному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, що є підставою для скасування прийнятих у справі судових рішень першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовних вимог, і прийняття нової постанови про відмову в задоволенні позову на підставі статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому касаційна скарга підлягає задоволенню.

Результат розгляду: denied