Рішення адміністративного суду від 2014-02-04 00:00:00+02

Державна податкова інспекція у Біляївському районі Одеської області (позивач) звернулась до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця [PERSON] (відповідач) про стягнення заборгованості із сплати штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 160,00 грн. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2009 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2011 року, в задоволенні адміністративного позову відмовлено в повному обсязі. Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями у справі, позивач оскаржив їх в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України. В поданій касаційній скарзі, ДПІ у Біляївському районі Одеської області, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, просить скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2009 року, ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 19 січня 2011 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов в повному обсязі. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивачем проведено виїзну планову документальну перевірку ФОП [PERSON] з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2006 року по 31 березня 2008 року, за результатами якої складено акт № 642/17-01/[NUMBER] від 06 серпня 2008 року. На підставі зазначеного акту перевірки позивачем прийнято рішення № 0000412305 від 02 вересня 2008 року, яким до відповідача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 160,00 грн. Зазначене рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій не скасовано в адміністративному або судовому порядку, а отже є чинним, проте застосовану ним суму штрафних (фінансових) санкцій не сплачено ФОП [PERSON] самостійно. Поряд з цим, відмовляючи в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі, суди попередніх інстанцій виходили з неправомірності застосування контролюючим органом до відповідача спірної суми штрафних (фінансових) санкцій. Однак, з таким висновком погодитись не можна, оскільки оцінка законності застосування суми штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 160,00 грн. перебуває поза межами даного судового провадження. Адже, відповідно до частини 1 статті 138 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі. З огляду на зміст наведеної норми процесуального права та з урахуванням того, що вимогою заявленого позову є стягнення штрафних (фінансових) санкцій, предметом доказування у даній справі мають бути обставини, які свідчать про наявність підстав, з якими закон пов'язує можливість стягнення санкцій в судовому порядку, встановлення факту їх сплати у добровільному порядку або встановлення відсутності такого факту тощо. При цьому питання правомірності застосування штрафних (фінансових) санкцій не охоплюється предметом даного позову, оскільки рішення суб'єкта владних повноважень, яким відповідні санкції застосовано, не є предметом позову у даній справі, а отже суд не має процесуальних повноважень у межах розгляду справи здійснювати його правовий аналіз. Згідно із статтею 229 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення. При цьому, відповідно до частини 2 статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України, законним вважається рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. За наведених обставин та з урахуванням викладеного, порушення судами норм процесуального права є підставою для скасування постановлених у справі судових рішень та прийняття нової постанови про задоволення позову.

Результат розгляду: granted