Рішення адміністративного суду від 2014-03-04 00:00:00+02

У травні 2009 року [PERSON] звернулася до суду з адміністративним позовом, у якому просила визнати протиправною відмову Франківського відділу соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради у перерахунку їй допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 03 січня 2007 року. Постановою Франківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2009 року вказаний позов задоволено частково, визнано протиправними дії Франківського відділу соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради щодо не нарахування та невиплати позивачці допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та зобов'язано відповідача здійснити перерахунок і виплатити їй спірну допомогу у розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років за період з 09 липня по 31 грудня 2007 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. У поданій апеляційній скарзі Франківський відділ соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради просить вищезазначену постанову скасувати і ухвалити нову про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON], посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповноту з'ясування істотних обставин справи. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що управління належним чином виконало свій обов'язок перед позивачкою щодо виплати їй щомісячної грошової допомоги по догляду за дитиною у 2007 році. Просить врахувати, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються видатки на загальносуспільні потреби, їх розмір та цільове спрямування і органи праці та соціального захисту населення не вправі їх змінювати. Стверджує, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення було допущено порушення норм бюджетного законодавства України та не враховано видаткові можливості основного фінансового документу держави. Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, а відтак на підставі п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апелянта у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних мотивів. Частково задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив із того, що вона, як особа, яка здійснює догляд за дитиною, має право на одержання щомісячної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років. Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 визнано таким, що не відповідає Конституції України, положення п. 14 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», яким було зупинено і обмежено право на отримання зазначеної виплати у 2007 році. Розмір отриманої позивачкою щомісячної допомоги по догляду за дитиною за період з 09 липня по 31 грудня 2007 року суперечить вимогам ст. 43 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» і має обчислюватися виходячи із законодавчо встановленого розміру прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років. Обов'язок щодо нарахування та виплати пов'язаної із цим заборгованості слід покласти на департамент соціальної політики Луцької міської ради. Строк позовної давності у спорах щодо стягнення соціальної допомоги не обмежується будь-якими строками. Такі висновки суду першої інстанції частково відповідають нормам матеріального і процесуального права та фактичним обставинам справи. Встановлено, що позивачка є матір'ю, яка у 2007 році здійснювала догляд за дитиною до досягнення нею трирічного віку і була застрахованою у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, а тому відповідно до вимог ст. 43 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» у редакції, що була чинною на час виникнення та існування спірних правовідносин у 2007 році, мала право на отримання щомісячної допомоги у розмірі встановленого законом прожиткового мінімуму. При цьому колегія суддів вважає, що на підставі ч. 7 ст. 9 КАС України при вирішенні даного спору вимоги ст. 43 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» слід застосовувати у сукупності із приписами ст. 15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», а спірна допомога повинна обчислюватися у розмірі законодавчо встановленого розміру прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років. Рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2007 року визнано такими, що не відповідають Конституції України положення ст. 56, а також пункти 7, 14 ст. 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», яким було зупинено на 2007 рік дію ст. 43 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням» та ст. 15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», із вказівкою на те, що дане рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення для судів загальної юрисдикції при розгляді ними позовів у зв'язку з правовідносинами, які виникли внаслідок дії положень статей зазначених законів, що визнані неконституційними. Відповідно до ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. З огляду на викладене апеляційний суд погоджується із висновком судом першої інстанції про неправомірність відмови департаменту соціальної політики Луцької міської ради у проведенні нарахування і виплати позивачці недоплаченої щомісячної допомоги по догляду за дитиною, виходячи із встановленого ст. 62 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» розміру прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років, за період з 09 липня по 31 грудня 2007 року. Разом із тим, при вирішенні адміністративного позову [PERSON] судом першої інстанції безпідставно не враховано, що згідно із ч.2 ст. 99 КАС України у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин та вирішення справи судом першої інстанції, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін (ч.1 ст. 100 КАС України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та вирішення справи судом першої інстанції). З матеріалів справи вбачається, що позивачка [PERSON] з даним адміністративним позовом звернулася до суду лише у квітні 2009 року, тобто з пропущенням встановленого законом річного строку позовної давності, на застосуванні якого наполягає відповідач. Поважних причин, які б позбавляли можливості своєчасно звернутися до суду за захистом своїх порушених прав з часу прийняття 09 липня 2007 року Конституційним Судом України рішення за № 6-рп, позивачкою не наведено, а тому у задоволенні її позовних вимог про перерахунок та виплату спірної допомоги за період з 09 липня по 31 грудня 2007 року слід відмовити. При цьому апеляційний суд вважає помилковим і таким, що не відповідає положенням ст.ст. 99, 100 КАС України висновок суду першої інстанції про неможливість застосування до спорів цієї категорії строку звернення до адміністративного суду. Таким чином, оскільки при вирішенні даного публічно-правового спору у частині задоволення вимог позивачки судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права, а мотиви, з яких виходив суд під час ухвалення свого рішення, не відповідають фактичним обставинам справи, оскаржувана постанова у цій частині підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні відповідних позовних вимог. В силу вимог ст. 94 КАС України підстав для присудження позивачці понесених нею судових витрат у справі немає.

Результат розгляду: denied