Рішення адміністративного суду від 2014-02-11 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в особі Хустського районної відділу , Драгівської сільської ради , [PERSON], [PERSON] , [PERSON], третя особа без самостійних вимог - Хустська райдержадміністрація в особі Служби у справах дітей про визнання дій протиправними та вчинення дій та стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебував у шлюбі з [PERSON] з 03 травня 1984 року до 05 березня 1996 року. Підчас перебування у шлюбі позивач за власні кошти побудував житловий будинок, що розташований в [ADDRESS]. Вказаний будинок будувався самовільно, проте згодом будівництво було узаконено Рішенням виконкому Хустської районної ради , було надано дозвіл на забудову земельної ділянки виділеної під забудову із земель колгоспу « 40 річчя Жовтня» розміром 0,07 га., а згідно рішення виконкому Драгівської сільської ради від 17.11.1988 року дозволено видати [PERSON] правовстановлюючі документи на збудований житловий будинок в [ADDRESS]) . 09 лютого 1997 року між позивачем та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Отож, починаючи з 1997 року по 2009 рік в даному будинку позивач проживав разом зі своєю другою жінкою та сином [PERSON]. Однак, як вказує позивач, Драгівською сільрадою на підставі фіктивних документів, видано на користь колишньої дружини позивача [PERSON] Свідоцтво про право власності на будинок [ADDRESS] за [PERSON]". Як вказує позивач, Драгівська сільська рада в особі голови Купріянової Х.В., а потім Керити М.В. з порушенням діючого тоді законодавства про реєстрацію громадян , незаконно підписали заяви про реєстрацію місця проживання осіб і поставили печатки на цих документах без згоди позивача , як співвласника будинку [ADDRESS]. В результаті чого у вказаний будинок незаконно зареєстровано [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] На підставі чого працівники сектору у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Хустського МВ УМВС України в Закарпатській області халатно віднеслися до поданих документів сільрадою ,незаконно зареєстрували цих осіб в будинок позивача і вписали в будинкову книгу. Посадові особи Драгівської сільради вписали [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в погосподарську книгу і вказали що вони є членами сім"ї позивача. А саме записано, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS]. З порушенням законодавства зазначено в книзі за 2006-2010 роки, що [PERSON] є дружиною позивача, коли шлюб між ними був розірваний ще у 1996 році, також в даній книзі написано, що ніби-то із позивачем у 2006-2010 році проживали [PERSON] та ії неповнолітня донька . Це все засвідчується печаткою сільради що є у погосподарській книзі та підписом голови Драгівської сільради. Хоча як наголошує позивач, посадові особи Драгівської сільради були добре обізнані , що вищевказані особи з позивачем в будинку не проживали, тому як з 1997 року позивач проживав в будинку [NUMBER] із своєю другою дружиною [PERSON] та сином [PERSON]. Так як на теперішній час сектору у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Хустського МВ УМВС України у Закарпатській області не існує , а створено нову службу - Відділ реєстрації фізичних осіб та зняття з реєстраційного обліку ДМС України Хустського району Закарпатської області, який позивач просить за рішенням суду зняти з реєстраційного обліку вищевказаних осіб. Також позивач вказує, що Драгівською сільрадою було вчинено ряд незаконних дій щодо прописки осіб , які не мали права на це. Вищевказаними діями позивачу спричинено матеріальну та моральну шкоду, яка полягає у взломі замка на вхідних дверях , в результаті чого були порушені права позивача. В уточненій позовній заяві поданій до суду 16 грудня 2013 року позивач просить визнати протиправним дії Драгівської сільської ради по оформленню та прийнятті заяві про реєстрацію місця проживання відповідачів та їх дітей та просить зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області та відділ реєстрації фізичних осіб та зняття з реєстраційного обліку ДМС України Хустського району зняти з реєстрації [PERSON]. [PERSON] та їх дітей: [PERSON], [PERSON] ( 2009 років народження з місця реєстрації в будинку [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач підтримав позов з підстав наведених у позовній заяві. Відповідачі заперечили проти задоволення адміністративного позову. Представник Хустського районного відділу Головного управління ДМС України в Закарпатській області заперечив проти задоволення позову з підстав наведених у письмових запереченнях, а саме , вважає, що пред'явлений позов є таким, що не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Позов [PERSON] до Головного управління ДМС України в Закарпатській області. Відділу реєстрації фізичних осіб та зняття з реєстраційного обліку ДМС України Хустського району про зобов'язання зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] та її дітей, [PERSON] та її дитину, відноситься до юрисдикції загальних судів в порядку ст. 15 ЦПК України. А тому на підставі чого, просить у частині задоволення позовних вимог до Головного управління ДМС України в Закарпатській області - відмовити. Представник Драгівської сільської ради позов не визнала. Суду пояснила, що реєстрація місця проживання відповідачів проводилась на законних підставах. Просить в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася , хоча повідомлялася про розгляд справи належним чином. Хустська районна державна адміністрація в особі служби у справах дітей, яка була залучена в інтересах неповнолітніх дітей, надала суду заяву про розгляд справи у їх відсутності і зазначила, що у разі доведення судом порушень орган опіки та піклування буде діяти в межах чинного законодавства. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, погосподарські книги , будинкову книгу, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного висновку. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи , позивач перебував у шлюбі з [PERSON] з 03 травня 1984 року до 05 березня 1996 року. Підчас перебування у шлюбі позивач за власні кошти побудував житловий будинок, що розташований в [ADDRESS]. Вказаний будинок будувався самовільно, проте згодом будівництво було узаконено Рішенням виконкому Хустської районної ради. Починаючи з 1997 року по 2009 рік в даному будинку позивач проживав разом зі своєю другою жінкою та сином [PERSON]. Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 25.04.2012 року незакінчений будівництвом житловий будинок розташований по [ADDRESS] визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]( а.с. 27-29). Рішенням колегії суддів палати цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 01.08.2012 р., яке набрало законної сили, визнано, що їх частки у спільній сумісній власності на незакінчений будівництвом житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований в с. Драгово, вул. Мисливській №21 становлять по 1/2 частці.( а.с.31-35). З оглянутої в судовому засіданні будинкової книги для прописки громадян , що проживають в [ADDRESS] встановлено, що згідно заяв підписаних головою Драгівської сільради та з проставленими печатками, талонів реєстрації за місцем проживання без згоди не таке позивача, 17.06.2010 року зареєстрована [PERSON], [INFO], 25.01.2011 року - [PERSON]., [INFO], заяви від 20.05.2010 року - [PERSON], [INFO]. Також у графі щодо документальних підстав для реєстрації місця проживання за зазначеною адресою не було враховані недійсність поданих документів та не враховані рішення судів. ( а.с.81-92, 195-198). Також із будинкової книги вбачається, а саме розділ 4.Прописка. В пункті 2 відображено, що зареєстровано в будинок [PERSON] 20.05.2010 року та її донька [PERSON],а потім в пункті 4 відображено, що прописано [PERSON] датою10.03.2006 року. Також в талоні зняття з реєстраційного обліку [PERSON] явно виправлено назву вулиці і вказано, що проживала на вулиці [ADDRESS] 22 серпня 2013 року Апеляційним судом Закарпатській області по справі № 713/4233/12 була постановлена ухвала в якій розяснено, що вимога позивача щодо неправомірності здійснення первинної реєстрації уповноваженим органом влади підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.( а.с. 38-41). Постановою КМУ від 28 липня 2004 р. N 985 затверджені зразки документів, необхідних для реєстрації місця проживання в Україні ", яка була чинна на момент спірних правовідносин, де в заяві про реєстрацію місця проживання вимагається заповнення графи: Згода власника/співвласників житла або їх уповноважених органів, наймача та членів його сім'ї на реєстрацію місця проживання заявника у разі відсутності документів, зазначених як підстава для реєстрації. В усіх досліджених в судовому засіданні заявах відсутня згода позивача як співвласника житлового приміщення, хоча заяви були підписані і проставлені печатки уповноважених органів - Драгівської сільської ради та Хутстького ВГІРФО. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної власності, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до ч. 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" ( в редакції, яка діяла на момент спірних правовідносин) реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Заява особи про реєстрацію місця проживання є єдиною підставою для реєстрації місця проживання особи. Зразки заяви та інших документів, необхідних для реєстрації місця проживання особи, затверджуються Кабінетом Міністрів України. Статтею 14,15 Закону визначено, що рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових та службових осіб з питань свободи пересування, вільного вибору місця проживання, реєстрації місця проживання чи місця перебування особи можуть бути оскаржені в установленому законом порядку. Особи, винні у порушенні вимог цього Закону, несуть відповідальність згідно із законом. Відповідно до вимог ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Судом встановлено, що на час звернення [PERSON],[PERSON] . із заявами щодо їх реєстрації та їх дітей у будинку в [ADDRESS], Хустського району. до відділу у справах громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб Хустського районного відділу УМВС України в Закарпатській області діяли встановлені ст. 65 ЖК України правила щодо письмової згоди всіх членів сім'ї наймача, які проживають разом з ним, на їх вселення за вищезазначеною адресою. При цьому з усіх членів сім'ї наймача, що проживають з ним, згоду на реєстрацію гр. К. в цій квартирі дав лише наймач гр. [PERSON] Згідно з ч. 3 ст. 2 Протоколу N 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини вбачається, що свобода вибору місця проживання може бути обмеженою законом з метою захисту прав і свобод інших людей. Крім того, у затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 28.07.2004 зразку заяви особи для реєстрації за місцем проживання, існує вимога щодо повідомлення даних про відсутність перешкод для реєстрації, в тому числі і передбачених ст. 65 ЖК України. Дана позиція суду узгоджується з позицією ВАСУ, викладеній в Ухвалі від 25 квітня 2006 року під час розгляду касаційної скарги гр. К. на постанову Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 06.10.2005 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 24.11.2005 року . У відповідності до статті 7 Закону України "Про пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі : заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошеною померлою. Міграційна Служба України в особі її регіональних підрозділів на підставі, утворених відповідно до Постанови КМУ від 15.06.2011 року № 658 здійснює функції щодо реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання осіб, що раніше здійснював ДДГІРФО МВС України. Оскільки вищевказаним законом встановлений порядок зняття з реєстрації місця проживання , а суд не може переймати відповідні повноваження державних органів, то позовна вимога щодо покладення відповідних зобовязань на Головне управління Державної міграційної служби України в особі Хустського районної відділу задоволенню не підлягає. В результаті цих незаконних дій Драгівська сільська рада та Сектор у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Хустського МВ УМВС України в Закарпатській області порушили ст.6 ч.2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання", по реєстрації вищезазначених осіб на проживання в будинок [ADDRESS] без згоди позивача, як співвласника житлового будинку разом з [PERSON]. Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Відповідно до п. 1 частини 1 статті 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Пунктом 7 частини 1 статті 3 КАС України визначено поняття суб'єктів владних повноважень, до яких належать орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Відповідно до положень Конституції України, зокрема статей 32, 56, 62 і чинного законодавства, фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів. В статті 23 Цивільного кодексу України зазначений перелік випадки , коли особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У відповідності до статті 1166. ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 1167 ЦК України визначено , що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Однак , суд при вирішення зазначено питання керується положеннями ст.ст. 69,70 КАСУ , які встановлюють , що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Позивач не довів належними та допустимими доказами наявність шкоди та в чому полягає нанесена йому шкода, у звязку з чим суд вважає , що вимога в даній частині задоволенню не підлягає. В судовому засіданні повно та всебічно з'ясувавши обставини в адміністративній справі, підтверджені належними та допустимими доказами в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

Результат розгляду: partial