Рішення адміністративного суду від 2014-03-06 00:00:00+02

[PERSON] (далі - [PERSON], позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Міністерства внутрішніх справ України (далі - Міністерство, МВС України, відповідач), Міністра внутрішніх справ України Захарченка Віталія Юрійовича (далі - Міністр внутрішніх справ України Захарченко В.Ю.), в якому просив: - бездіяльність відповідачів по ненаданню позивачу інформації про дату фактичного вбивства екс-директора департаменту по контролю за виробництвом і обігом спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів ДПА України [PERSON] визнати незаконною, протиправною (далі - позовна вимога №1); - зобов'язати відповідача-1 надати позивачу запитувану письмову інформацію про дату фактичного вбивства екс-директора департаменту по контролю за виробництвом і обігом спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів ДПА України [PERSON] (далі - позовна вимога №2); - зобов'язати відповідача-2 надати позивачу відповідь за результатами розгляду скарги позивача від 17 квітня 2013 року (далі - позовна вимога №3). Ухвалами суду від 06 березня 2014 року: - задоволено заяву [PERSON] «про відкликання позовної заяви в її частині» від 06 березня 2014 року шляхом залишення без розгляду позовної заяви в частині вимог, звернутих до Міністра внутрішніх справ України Захарченка Віталія Юрійовича, та вирішено вважати позовні вимоги №№1, 3 такими, що звернуті до МВС України; - залучено до участі у справі №826/19019/13-а Міністра внутрішніх справ України Авакова Арсена Борисовича як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача. Врахувавши пояснення позивача, представника відповідача та третьої особи за протокольною ухвалою суду продовжено розгляд даної справи у судовому засіданні 06 березня 2014 року. Вимоги позивач обґрунтовує тим, що він звернувся до речника МВС України полковника міліції Поліщука В.П. з інформаційним запитом щодо надання відомостей про дату вбивства екс-директора Департаменту по контролю за виробництвом і обігом спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів ДПА України [PERSON]. Запитувана інформація позивачу не надана, що зумовило подання ним 17 квітня 2013 року скарги на відповідні дії посадової особи до Міністра внутрішніх справ України Захарченка В.Ю. Однак про прийняте Міністром рішення за скаргою позивач не повідомлявся, а запитувана інформація на адресу останнього так і не надійшла. [PERSON] вважає, що наведеним йому створені перешкоди у доступі до публічної інформації, які виражаються у формі бездіяльності відповідачів. МВС України та Міністр внутрішніх справ стосовно задоволення позову [PERSON] заперечують у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача та третьої особи зазначив, що 02 квітня 2013 року управлінням зв'язків із громадськістю МВС України отримано інформаційний запит позивача і 03 квітня 2013 року за вих.№34/984 надано [PERSON] відповідь, в якій повідомлено останнього, зокрема, про те, що згідно з розподілом завдань та функцій управління зв'язків із громадськістю МВС України інформує населення та засоби масової інформації про загальний стан криміногенної ситуації в країні, а рішення про оприлюднення інформації про будь-який конкретний злочин приймається виключно представником слідчого підрозділу. Також у відповіді позивачу повідомлено, що відомості про факт смерті [PERSON] зафіксовано черговою частиною Головного управління МВС України в місті Києві 25 грудня 2010 року о 12год. 00хв., що відповідає нормам чинного законодавства, однак управління зв'язків із громадськістю МВС України та Міністерство не уповноважені надавати [PERSON] інформацію про те, коли саме екс-директора Департаменту по контролю за виробництвом і обігом спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів ДПА України [PERSON] вбито фактично, оскільки така інформація містить відомості, які становлять таємницю досудового розслідування. Також представником відповідача та третьої особи підтверджено, що 17 квітня 2013 року до МВС України надійшла скарга [PERSON] (зареєстрована за №Ж-971), проте зауважено на тому, що 01 червня 2013 року позивачу направлено відповідь за вих.№34/Ж-12, в якій зазначено, що до компетенції МВС України не входить надання інформації щодо дати фактичного вбивства [PERSON] Додатково вказувалось й на те, що інформаційний запит і скарга позивача належним чином зареєстровані, розглянуті по суті, а також за наслідками розгляду останніх надані відповіді, а тому дії МВС України відповідають положенням Закону України «Про звернення громадян», Закону України «Про доступ до публічної інформації» та Кримінального процесуального кодексу України, що свідчить про безпідставність позовних вимог [PERSON] Згідно з частиною 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України 06 березня 2014 року о 16год. 22хв. у відкритому судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови про часткове задоволення позову [PERSON] Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та третьої особи, судом встановлено наступне. [PERSON] звернувся до начальника управління зв'язків з громадськістю МВС України полковника міліції Поліщука В.П. з заявою (інформаційним запитом) від 01 квітня 2013 року, яку зареєстровано 02 квітня 2013 року за вх. №19зі. Так, у вказаному запиті позивач просив надати письмову наступну інформацію: «…1. Через яку причину МВС України не повідомляло пресу та суспільство в проміжок з 25 грудня 2010 року по 17 лютого 2011 року про вбивство екс-директора департаменту по контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів ДПА України [PERSON], у випадку, якщо вбивство сталося саме [INFO] 2. Через яку причину МВС України повідомило пресу та суспільство 17 лютого 2011 року про вбивство екс-директора департаменту по контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів ДПА України [PERSON], якщо існувала причина про це їх не повідомляти, у випадку, якщо вбивство сталось саме [INFO] 3. Коли саме екс-директора департаменту по контролю за виробництвом та обігом спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів ДПА України [PERSON] було вбито фактично…». Листом управління зв'язків з громадськістю МВС України від 03 квітня 2013 року за №34/984, складеного за підписом начальника В.П. Поліщук, позивача повідомлено про наступне: «…1. На підрозділі по зв'язкам з громадськістю МВС України покладено обов'язки з інформування населення та ЗМІ про загальний стан криміногенної ситуації у країні та інші питання службової діяльності органів внутрішніх справ. Втім, рішення про оприлюднення інформації про будь-який конкретний злочин приймається виключно представником слідчого підрозділу, адже витік відомостей про це може зашкодити ходу слідства. 2. Надання 17.02.2011 року коментаря ЗМІ стосовно вбивства [PERSON] відбулось у відповідь на журналістський запит, а не з ініціативи МВС. 3. Відповідно до інформації наданої ГУ МВС України в м. Києві факт смерті [PERSON] було зафіксовано черговою частиною [INFO] о 12.00…». [PERSON], вважаючи, що начальником управління зв'язків з громадськістю МВС України полковником міліції Поліщуком В.П. його запит від 01 квітня 2013 року розглянуто неналежним чином, звернувся до Міністра внутрішніх справ України Захарченка В.Ю. зі скаргою від 17 квітня 2013 року (зареєстрована 17 квітня 2013 року за вх.№Ж-971), в якій просив: «…1. Припинити неправомірну бездіяльність Начальника управління зв'язків <…> Поліщука В.П., зобов'язати його вчинити належну дію - надати заявнику запитувану інформаційним запитом від 01.04.2013р. інформацію. 2. Письмово повідомити заявника за результатами вирішення цієї скарги, вжитих заходах…». Так, у скарзі [PERSON] зазначив про те, що у відповідь на заяву (інформаційний запит) від 01 квітня 2013 року він одержав «…вих.№34/984 від 03.04.2013р. УЗГ МВС України…». Позивач вважає, що зі змісту одержаного листа можливо зробити висновок про те, що запитувана інформація йому фактично не надана, тоді як повідомлено, що інформацію про вбивство [PERSON] «…міг приховувати слідчий, щоб запобігти небажаному витоку відомостей з кримінальної справи в інтересах слідства…». В матеріалах справи наявний лист, складений 01 червня 2013 року за підписом т.в.о. начальника управління зв'язків з громадськістю МВС України С.В. Бурлакова та адресований [PERSON], в якому відповідачем повідомлено про те, що в МВС України повторно розглянуто запит позивача щодо надання інформації стосовно коментування В.П. Поліщуком розслідування справи за фактом вбивства [PERSON]. У витязі з «Журналу обліку скарг та заяв громадян» Департаменту зв'язків з громадськістю (н.519-02р., почато 29 лютого (нечіткий запис щодо року)) є наявними наступні записи: «…29.04.13. № п/п: Ж-12. Дата надходження: ОП Ж-971. 17.04.13. Дані про заявника: [PERSON] [ADDRESS]. Короткий виклад змісту звернення: Щодо ненадання повної інформації з питання вбивства свата [PERSON]. Кому доручена перевірка, розписка про отримання, дата: Бурлаков, Пархоменко. Відмітка про прийняте рішення, його дата і форма повідомлення про нього заявника: 34/Ж-12, 01.06.13. Бабаєв, задоволено…». Так, представник відповідача та третьої особи, посилаючись на вказаний лист від 01 червня 2013 року №34/Ж-12, витяг з Журналу обліку скарг та заяв громадян, зазначив про те, що скаргу позивача від 17 квітня 2013 року зареєстровано в МВС України 17 квітня 2013 року за №Ж-971, на яку відповідачем надано відповідь вказаним листом від 01 червня 2013 року за №34/Ж-12. Разом з тим, письмового доказу на підтвердження посилань представника відповідача про надіслання на адресу позивача листа від 01 червня 2013 року на дослідження суду не надано (у тому числі - реєстри відправки). Крім того, у судовому засіданні позивач наголошував на тому, що жодної відповіді на вказану скаргу від 17 квітня 2013 року не одержував, а якби отримав лист від 01 червня 2013 року, то зміст позовних вимог формувався би з урахуванням вказаного документу. Також судом встановлено й те, що 25 грудня 2010 року порушено кримінальну справу №03-20439 відносно [PERSON] за вчинення злочину, передбаченого частиною 1 статті 115 Кримінального кодексу України, та 30 травня 2012 року Деснянським районним судом м. Києва проголошено вирок, який набрав законної сили 20 лютого 2013 року. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення щодо їх задоволення, оцінивши, відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору в межах заявлених вимог, суд дійшов наступних висновків. Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації регулює Закон України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року №2657-XII (з урахуванням відповідних змін; далі - Закон України №2657), тоді як порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року №2939-VI (з урахуванням відповідних змін; далі - Закон України №2939). Так, за статтею 1 Закону України №2657 інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Згідно зі статтею 5 цього ж Закону кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України №2657 право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб'єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Згідно пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України №2939 розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання. Відповідно до статті 14 Закону України №2939 розпорядники інформації зобов'язані, зокрема, надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації. При цьому частиною 1 статті 20 Закону України №2939 визначено, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту. Тобто, з аналізу чинного законодавства вбачається, що суб'єкт владних повноважень зобов'язаний надати запитувану інформацію у разі якщо він є розпорядником такої інформації. Так, судом встановлено, що позивач у своєму запиті від 01 квітня 2013 року просив надати інформацію, зокрема, про дату вбивства екс-директора Департаменту по контролю за виробництвом і обігом спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів ДПА України [PERSON]. При цьому, уповноваженою на те особою відповідача надано відповідь на запит позивача, з якої, зокрема, вбачається, що смерть [PERSON] було зафіксовано черговою частиною 25 грудня 2010 року о 12год. 00хв. Є необхідним зазначити, що за пунктом 3 Порядку взаємодії між органами внутрішніх справ, закладами охорони здоров'я та прокуратури України при встановленні факту смерті людини, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров'я України, Генеральної прокуратури України від 28 листопада 2012 року №1095/955/119 (далі - Порядок №1095/955/119), працівники закладів охорони здоров'я за телефоном екстреного виклику (102) негайно повідомляють органи внутрішніх справ про кожен випадок установлення ними факту смерті людини незалежно від місця її настання, за винятком смерті від захворювань у закладах охорони здоров'я. Відповідно до пункту 5 цього Порядку працівники органів внутрішніх справ реєструють повідомлення про факт смерті людини, у тому числі ті, що надійшли від закладів охорони здоров'я. Відомості, що містяться в повідомленнях про факти смерті, передбачені в підпункті 4 цього пункту, підлягають внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань. За частиною 1 статті 6 Закону України №2939 інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація. Статтею 8 Закону України №2939 визначено, що таємна інформація - інформація, доступ до якої обмежується відповідно до частини другої статті 6 цього Закону, розголошення якої може завдати шкоди особі, суспільству і державі. Таємною визнається інформація, яка містить державну, професійну, банківську таємницю, таємницю досудового розслідування та іншу передбачену законом таємницю. Порядок доступу до таємної інформації регулюється цим Законом та спеціальними законами (частина 2 статті 8 Закону України №2939). Так, відповідно до частини 1 Кримінального процесуального кодексу України відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим. Згідно з пунктом 5.3.5 Положення про органи досудового розслідування Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого Наказом МВС України 09 серпня 2012 року №686, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 жовтня 2012 року за №1769/22081, при виконанні своїх службових обов'язків слідчий зобов'язаний не розголошувати відомості, що становлять державну чи іншу охоронювану законом таємницю, інформацію про приватне (особисте і сімейне) життя особи та інші відомості, здобуті при розслідуванні кримінальних правопорушень. Як судом встановлено, 25 грудня 2010 року порушено кримінальну справу №03-20439 відносно [PERSON] за вчинення злочину за частиною 1 статті 115 Кримінального кодексу України, а 30 травня 2012 року Деснянським районним судом м. Києва проголошено вирок, який набрав законної сили 20 лютого 2013 року. Враховуючи вище наведене, є наявним висновок про те, що інформація, зібрана слідчим в ході проведення досудового розслідування у зазначеній кримінальній справі, є інформацією, що містить таємницю слідства, тобто є такою, що має обмежений доступ, а тому Міністерство не уповноважене зобов'язувати слідчого надати дозвіл на розголошення такої інформації та надавати відомості стосовно дати фактичного вбивства екс-директора департаменту по контролю за виробництвом і обігом спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів ДПА України [PERSON], запитувані [PERSON] За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідачем в особі начальника управління зв'язків з громадськістю МВС України полковника міліції Поліщука В.П., надано вичерпну інформацію, якою останній володів як розпорядник, щодо дати вбивства, тобто смерті, [PERSON]. Відтак, відсутні правові підстави для визнання бездіяльності відповідача по наданню [PERSON] запитуваної інформації про дату фактичного вбивства екс-директора департаменту по контролю за виробництвом і обігом спирту, алкогольних напоїв та тютюнових виробів ДПА України [PERSON] та, відповідно, - зобов'язання МВС України надати таку інформацію. Разом з тим, питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів, забезпечення громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення регулюються Законом України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР (далі - Закон України №393/96). Відповідно до статті 15 Закону України №393/96 органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Згідно зі статтею 16 Закону України №393/96 скарга на дії чи рішення органу державної влади, місцевого самоврядування, посадової особи подається у порядку підлеглості вищому органу або посадовій особі. У частині 1 статті 19 Закону України №393/96 визначено обов'язки органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб щодо розгляду заяв чи скарг, зокрема, вони зобов'язані об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення. Згідно з частиною 2 статті 19 Закону України №393/96 у разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не відміняє вимоги частини 9 цієї статті. Відповідно до частини 1 статті 20 Закону України №393/96 звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому, загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів. Пунктом 7.4 Положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства Внутрішніх справ України, затвердженого Наказом МВС України від 10 жовтня 2004 року №1177, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 жовтня 2004 року за №1361/9960 (далі - Положення №1177), визначено, що за кожною скаргою, в якій громадяни порушують питання про наявність порушень чи недоліків у роботі органів внутрішніх справ або скаржаться на дії працівників ОВС, проводиться ретельна перевірка викладених фактів органом внутрішніх справ, до якого звернувся громадянин. За результатами перевірки надаються матеріали керівникові органу внутрішніх справ або його заступникам, в яких зазначається, підтвердились чи ні наведені відомості (факти) і які заходи вжиті для усунення виявлених порушень чи недоліків та притягнення до відповідальності винних осіб. Громадянину за наслідками розгляду скарги надається письмова або усна відповідь (за його бажанням). Згідно з пунктом 7.5 цього Положення рішення за розглядом скарги громадянина приймає керівник органу внутрішніх справ (або його заступник), у провадженні якого перебуває скарга. Водночас, відповідно до частини 2 статті 16 Закону України №393/96 скарги Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, інвалідів Великої Вітчизняної війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, установ, організацій і підприємств особисто. Судом встановлено, що [PERSON] у своїй скарзі від 17 квітня 2013 року просив, зокрема, повідомити про результати її розгляду у письмовій формі. Проте станом на час розгляду даної адміністративної справи відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про надіслання на адресу позивача будь-якої відповіді на зазначену скаргу. Відсутні й письмові докази на підтвердження того, що скарга позивача розглянута у встановлені законодавством порядок, строк та спосіб. Суд не враховує посилання представника відповідача та третьої особи стосовно того, що лист від 01 червня 2013 року є фактичним реагуванням на скаргу [PERSON] Так, зміст зазначеного документа свідчить про те, що останній складався у зв'язку з повторним розглядом запиту особи. Також лист від 01 червня 2013 року не містить жодного висновку стосовно дій посадової особи, які зумовили подання скарги. Відтак, є наявним висновок про обґрунтованість позовної вимоги №3, оскільки ненадання [PERSON] відповіді на скаргу є порушенням прав та інтересів останнього. Згідно з частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Частина 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Водночас, слід зауважити на тому, що здійснення судового захисту особи, чиє право порушено органами державної влади чи місцевого самоврядування внаслідок порушення ними положень Конституції та законів України у спосіб, що відповідає визначеним у законодавстві способам захисту порушеного права, є здійснення судом його повноважень органу судової влади у межах Конституції та законів України. Крім того, згідно з частиною 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд, зокрема, може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Стаття 162 Кодексу адміністративного судочинства України визначає повноваження суду при вирішенні справи, за частиною 2 якої, зокрема, передбачено, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Частина 2 статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, враховуючи, зокрема, положення статей 2, 11, 162 Кодексу адміністративного судочинства України, межі заявлених позовних вимог, а також наведені положення законодавства, є наявним висновок, що дана позовна заява підлягає частковому задоволенню шляхом: - визнання протиправним ненадання МВС України відповіді на скаргу [PERSON] від 17 квітня 2013 року; - зобов'язання МВС України розглянути та надати відповідь за результатами розгляду скарги від 17 квітня 2013 року. У задоволенні решти частини вимог позов [PERSON] задоволенню не підлягає. Відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (частина 1). Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (частина 3).

Результат розгляду: partial