Рішення адміністративного суду від 2014-02-12 00:00:00+02

27.01.2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Управління праці та соціального захисту населення Шахтарської міської ради Донецької області (далі - УПСЗН) про визнання дій відповідача неправомірними та зобов'язання видати йому посвідчення та аркуш талону на пільговий проїзд за формою, яка діяла на 01 січня 1992 року, посилаючись на те, що у квітні 1992 року йому встановлена 2 група інвалідності та видано посвідчення інваліда війни серії [NUMBER] 20.01.2003 р. відповідно до Постанови КМУ № 302 від 12.05.1994 року «Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни». [PERSON] було відмовлено в видачі документа, що підтверджує його право на пільговий проїзд на території країн СНГ, відповідач посилався на положення Угоди про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них, якою передбачено, що інваліди з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, отриманих під час захисту колишнього Союзу PCP або під час виконання інших обов'язків військової служби і стали інвалідами до 1 січня 1992 року. Оскільки позивачу встановлена 2 група інвалідності лише у 1997 р. (згідно довідки № 082781) та у зв'язку з відсутністю посвідчення, що видане за формою, яка діяла станом на 1 січня 1992 року, УПСЗН відмовило позивачу в видачі документа на пільговий проїзд. Просив задовольнити позовні вимоги. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача Журавський А.В. позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, оскільки позивач має право на пільговий проїзд тільки на території України та на даний час видача посвідчень зразка 1992 року законодавством України не передбачена. Судом в межах заявлених позовних вимог встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Згідно матеріалів справи, позивач під час проходження військової служби в складі діючої армії приймав участь у ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи, в результаті чого визнаний інвалідом 2 групи. В квітні 1992 року [PERSON] встановлена 2 група інвалідності, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] виданим 20.01.2003 р. відповідно до Постанови КМУ № 302 від 12.05.1994 року «Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни». [PERSON] було відмовлено в видачі документа, що підтверджує його право на пільговий проїзд на території країн СНГ, відповідач посилався на положення Угоди про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них, якою передбачено, що інваліди з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, отриманих під час захисту колишнього Союзу PCP або під час виконання інших обов'язків військової служби і стали інвалідами до 1 січня 1992 року. Оскільки позивачу встановлена 2 група інвалідності в квітні 1992 року, 20.03.1997 року висновком МСЕК при проведенні повторного огляду встановлено 2 групу інвалідності з 01.04.1997 року та у зв'язку з відсутністю посвідчення, що видане за формою, яка діяла станом на 1 січня 1992 року, УПСЗН відмовило позивачу в видачі документа на пільговий проїзд. Правовий статус ветеранів війни, визначає Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту», розділом 3 якого передбачені пільги ветеранам війни та гарантії їх соціального захисту, стаття 13 якого передбачає пільги інвалідам війни та особам, прирівняним до них. Відповідно до ст.4 Закону ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни. Пункт 6 Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004р. № 20-РП/04 встановлює, що «... ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту», а саме розділ 11 цього Закону визначає поняття і зміст статусу ветеранів війни (учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни) та осіб,, на яких поширюється дія його положень. Це колишні військовослужбовці ..., які безпосередньо ...як у воєнний, так і в мирний час, виконували інші обов'язки військової служби та тилового забезпечення, пов'язані з необхідністю захисту Батьківщини, у тому числі з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, ядерних аварій...». Відповідно до ст.2 цього Закону права та пільги для ветеранів війни і членів їх сімей, встановлені раніше законодавством України і законодавством колишнього СРСР, не можуть бути скасовані без їх рівноцінної заміни. Нормативні акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права та пільги ветеранів війни, передбачені цим Законом, є недійсними. Відповідно до ст.9 Конституції України, діючі міжнародні договори є частиною національного законодавства України. Згідно ст.17 Конституції України, держава забезпечує соціальний захист громадян України, які знаходяться на службі у Збройних Силах України або інших військових формуваннях. Відповідно до ст.2 Угоди «Про взаємне визнання прав на пільговий проїзд для інвалідів та учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, які до них прирівняні» від 12.03.1993р., інвалідам Великої Вітчизняної війни 2 групи та особам, прирівняним до них, надасться право безкоштовного проїзду залізницею чи на суднах транзитних та місцевих ліній річкового флоту територіями держав-учасниць цієї Угоди один раз на рік (туди та назад) та з 50-відстоковою знижкою повітряним, водним чи міжміським автомобільним транспортом. Додатком 1 до зазначеної Угоди визначені категорії громадян, прирівняних за пільгами на проїзд у міжміському транспорті до інвалідів Великої Вітчизняної війни, до яких, зокрема відносяться інваліди з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, отриманих під час захисту колишнього СРСР або під час виконання інших обов'язків військової служби. Дія цієї Угоди поширюється на інвалідів і учасників Великої Вітчизняної війни, а також осіб, прирівняних до них, для яких встановлені пільги на проїзд на відповідних видах транспорту згідно з додатками 1,2,3. Підставою для придбання пільгового проїзного квитка є посвідчення та аркуш талонів на пільговий проїзд, видані відповідними органами колишнього СРСР або Сторонами за формою, що діяла на 1 січня 1992 року, за місцем постійного проживання особи, яка має право на пільговий проїзд (ст. 7 Угоди ). Тобто, основними документами для придбання пільгового проїзного квитка є саме посвідчення та аркуш талонів на пільговий проїзд, які видають саме УПСЗН, тобто відповідач по цій справі. Як вбачається з зазначеної Угоди, її мета - це взаємне визнання Державами- учасниками прав інвалідів, не тільки Великої Вітчизняної війни, але ж і осіб, які прирівняні до них. Зазначені пільги були представлені законодавством колишнього СРСР, та в подальшому - в законодавстві України, зокрема, в Законі України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту». Пунктом 21 ст. 13 цього Закону встановлено, що інвалідам 1 і 2 груп надається право безплатного проїзду один раз на рік (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом, а особам, які супроводжують інвалідів 1 групи (не більше одного супроводжуючого) - 50% знижка вартості проїзду один раз на рік (туди і назад) зазначеними видами транспорту. Отже, позивач, як особа яка стала інвалідом 2 групи при виконанні ним обов'язків військової служби, прирівнюється до категорії громадян, яка має право на пільговий проїзд та підпадає під дію Угоди від 12.03.1993 року. Таким чином, суд дійшов до висновку, що позивач у відповідності із Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» є інвалідом війни 2 групи і відповідно має право на знижку з вартості проїзду один раз на рік на проїзд залізничним, водним, повітряним чи міжміським транспортом. Тобто, УПСЗН зобов'язаний був видати позивачу посвідчення та аркуш талонів на пільговий проїзд за формою, яка діяла на 1 січня 1992 року за місцем постійного проживання особи, яка має право на пільговий проїзд. За таких обставин, враховуючи положення ст. 2 КАС України та наявність права позивача на отримання, відповідно до ст. 7 Угоди, посвідчення та аркушу талонів на пільговий проїзд, суд вважає неправомірною відмову УПСЗН видати [PERSON] посвідчення та аркуш талонів на пільговий проїзд, за формою, яка діяла на 1 січня 1992 року, а вимоги позивача такими, що відповідають діючому законодавству, тобто законними і підлягаючими задоволенню. На підставі викладеного,

Результат розгляду: granted