Рішення адміністративного суду від 2014-02-10 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду з позовом про скасування рішення Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів № 5207-3-6/8 від 11 листопада 2013 року та про зобов'язання Державну інспекцію України з питань захисту прав споживачів вчинити перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто просто" з метою застосування до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто просто" адміністративно-господарського стягнення за порушення статті 23 Закону України "Про захист прав споживачів". В обґрунтування наведених вимог позивач посилається на Закон України "Про захист прав споживачів" та зазначає, що Державною інспекцією України з питань захисту прав споживачів протиправно не застосовано до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто просто" адміністративно-господарське стягнення за порушення законодавства про захист прав споживачів. Представник відповідача заперечила по суті заявлених позовних вимог з огляду на положення законів України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", "Про захист прав споживачів", Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, затверджених розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 9 жовтня 2012 року № 1676, та зазначила, що в Інспекції з питань захисту прав споживачів у м. Києві відсутні підстави для здійснення заходів контролю та застосування до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто просто" адміністративно-господарського стягнення за порушення законодавства про захист прав споживачів, оскільки відносини, які виникли між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "Авто просто" на підставі угоди щодо надання послуг, спрямованих на придбання транспортного засобу не регулюються Законом України "Про захист прав споживачів". Також представник відповідача вказала, що Державна інспекція України з питань захисту прав споживачів не проводить перевірки щодо дотримання законодавства про захист прав споживачів, а надає згоду територіальним органам на проведення перевірок. Представник третьої особи заперечив по суті заявлених позовних вимог з огляду на положення законів України "Про захист прав споживачів", "Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг" та зазначив, що позивач не зазначає про обставини щодо порушення Товариством з обмеженою відповідальністю "Авто просто" законодавства про захист прав споживачів. Також представник позивача вказує на те, що Закон України "Про захист прав споживачів" не поширюється на відносини між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "Авто просто". Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. 30 жовтня 2013 року [PERSON] звернувся до Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів із скаргою на дії Інспекції з питань захисту прав споживачів у м. Києві, в якій просив за порушення статті 23 Закону України "Про захист прав споживачів" застосувати до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто просто" штрафні санкції і стягнути до Державного бюджету 1 506 000 грн. Листом від 11 листопада 2013 року за № 5207-3-6/8 Державна інспекція України з питань захисту прав споживачів повідомила представника [PERSON] про те, що у Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів України відсутні підстави для застосування до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто просто" адміністративно-господарського стягнення за порушення законодавства про захист прав споживачів з тих підстав, що відносини, які виникли між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "Авто просто" не регулюються Законом України "Про захист прав споживачів", оскільки [PERSON] не є споживачем в розумінні зазначеного Закону. Як встановлено під час розгляду справи, 17 грудня 2010 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "Авто просто" укладена угода № 345367, предметом якої є надання послуг, спрямованих на придбання транспортного засобу, за рахунок об'єднання грошових коштів учасників, в рамках створеної відповідачем системи продажу автомобілів "Авто Так". Згідно з додатком № 1 до угоди № 345367 від 17 грудня 2010 року [PERSON] вніс на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто просто" плату за послуги, пов'язані зі вступом до системи "Авто Так" у розмірі 5 421,60 грн. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 вересня 2013 року у справі (провадження № 22ц-774/8214/13) за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто просто" про визнання недійсною угоди та стягнення суми стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто просто" на користь [PERSON] 5 421,60 грн., сплачених за угодою № 345367 від 17 грудня 2010 року. Під час розгляду даної справи апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність згоди сторін за істотною умовою угоди № 345367 відносно строку виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Авто Просто" своїх зобов'язань щодо надання позивачу автомобіля, тому зазначений договір є неукладеним та таким, що не породжує прав і обов'язків сторін, тому з Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто просто" на користь [PERSON], у відповідності до статті 1212 Цивільного кодексу України, підлягають стягненню безпідставно набуті Товариством з обмеженою відповідальністю "Авто просто" грошові кошти у розмірі 5 421,60 грн. Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з наступного. Закон України "Про захист прав споживачів" регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 4 Закону України від 12.05.1991 № 1023-ХІІ "Про захист прав споживачів" (із змінами та доповненнями, далі - Закон № 1023-ХІІ) споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав. Згідно статті 5 Закону № 1023-ХІІ держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності. Держава створює умови для здобуття споживачами потрібних знань з питань реалізації їх прав. Захист прав споживачів здійснюють центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного контролю за додержанням законодавства про захист прав споживачів, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи, що здійснюють державний санітарно-епідеміологічний нагляд, інші державні органи, органи місцевого самоврядування згідно із законодавством, а також суди. Механізм здійснення державного контролю посадовими особами Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів (далі - Держспоживінспекція України) та її територіальних органів за додержанням законодавства про захист прав споживачів суб'єктами господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства (далі - суб'єкти господарювання), крім Держспоживінспекції в Автономній Республіці Крим визначає Порядок проведення перевірок у суб'єктів господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, якості продукції, додержання обов'язкових вимог щодо безпеки продукції, а також додержання правил торгівлі та надання послуг, затверджений Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 7 березня 2012 року № 310. Відповідно до пункту 1.4 Порядку проведення перевірок у суб'єктів господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, якості продукції, додержання обов'язкових вимог щодо безпеки продукції, а також додержання правил торгівлі та надання послуг, позапланові перевірки суб'єктів господарювання проводяться посадовими особами на підставі звернення фізичних та юридичних осіб про порушення суб'єктом господарювання вимог законодавства. Позапланова перевірка у цьому разі здійснюється за наявності згоди на проведення позапланових заходів зі здійснення державного контролю Держспоживінспекції України. Згідно підпункту 4.2.6. Порядку проведення перевірок у суб'єктів господарювання сфери торгівлі і послуг, у тому числі ресторанного господарства, якості продукції, додержання обов'язкових вимог щодо безпеки продукції, а також додержання правил торгівлі та надання послуг, за результатами перевірки відповідно до виявлених порушень керівником органу з питань захисту прав споживачів або його заступником приймаються рішення про накладення на винних осіб адміністративних стягнень та застосовування адміністративно-господарських санкцій. Враховуючи наведене суд зазначає, що територіальні органи Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів здійснюють контроль за дотриманням законодавства про захист прав споживачів шляхом проведення перевірок та наділені повноваженнями у разі виявлення порушень вимог законодавства про захист прав споживачів застосовувати адміністративно-господарські санкції до суб'єктів господарювання. Разом з тим, суд зазначає про наступне. Відповідно до преамбули Закону України від 12.07.2001 № 2664-ІІІ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 2664-ІІІ) цей Закон встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону № 2664-ІІІ під поняттям "фінансова послуга" розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Згідно підпункту 11-1 частини першої статті 4 Закону № 2664-ІІІ фінансовими вважаються такі послуги, як адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. З метою забезпечення державного регулювання та нагляду за діяльністю з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (розпорядження від 9 жовтня 2012 року № 1676). Ліцензійними умовами закріплено визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах. Згідно з пунктом 1.2 частини першої Ліцензійних умов. адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. З урахуванням наведеного суд зазначає, що діяльність Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто просто" з адміністрування фінансових коштів підпадає під поняття "фінансова послуга". Відповідно до пункту 5.1 частини п'ятої Ліцензійних умов, ліцензіат протягом строку дії ліцензії зобов'язаний дотримуватися вимог Законів України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму", "Про захист прав споживачів", інших нормативно-правових актів у сфері регулювання ринків фінансових послуг, у тому числі цих Ліцензійних умов, та внутрішніх правил. У відповідності до пунктів 11.1, 11.2 частини одинадцятої Ліцензійних умов, державний контроль за дотриманням цих Ліцензійних умов здійснюється Нацкомфінпослуг відповідно до законодавства України. У разі виявлення порушень при здійсненні контролю за дотриманням вимог законодавства України, яким регулюється діяльність небанківських фінансових установ, у тому числі цих Ліцензійних умов, застосовуються заходи впливу, передбачені законодавством України. Згідно пункту 3 частини першої статті 27 Закону № 2664-ІІІ основним із завдань національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, є: захист прав споживачів фінансових послуг шляхом застосування у межах своїх повноважень заходів впливу з метою запобігання і припинення порушень законодавства на ринку фінансових послуг. Відповідно до статті 39 Закону № 2664-ІІІ у разі порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує заходи впливу відповідно до закону. З урахуванням наведеного суд зазначає, що захист прав споживачів фінансових послуг покладено на Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Зазначену обставину також роз'яснено Державною інспекцією України з питань захисту прав споживачів представнику позивача в листі № 5207-3-6/8 від 11 листопада 2013 року. Відповідно до статті 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. За таких обставин суд приходить до висновку про правомірність дій Державної інспекції України з питань захисту прав споживачів щодо повідомлення [PERSON] про відсутність в Інспекції з питань захисту прав споживачів у м. Києві підстав для проведення перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто просто", оскільки Державна інспекція України з питань захисту прав споживачів та її територіальні органи не наділена повноваженнями щодо контролю діяльності фінансових установ під час надання споживачам фінансових послуг. При цьому суд приймає до уваги доводи представника відповідача відносно того, що Державна інспекція України з питань захисту прав споживачів не проводить перевірки щодо дотримання законодавства про захист прав споживачів, а надає згоду територіальним органам на проведення позапланових перевірок. Відносно доводів позивача про порушення Товариством з обмеженою відповідальністю "Авто просто" статті 23 Закону України "Про захист прав споживачів" суд зазначає про наступне. Статтею 23 Закону № 1023-ХІІ передбачено притягнення до відповідальність суб'єктів господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування, у тому числі ресторанного господарства у разі порушення законодавства про захист прав споживачів. Разом з тим, позивач не вказує якими саме діями чи бездіяльністю Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто просто" порушено вимоги законодавства про захист прав споживачів. При цьому, посилання позивача на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 5 вересня 2013 року (провадження № 22ц-774/8214/13), як доказ порушення Товариством з обмеженою відповідальністю "Авто просто" вимог законодавства про захист прав споживачів судом до уваги не приймаються, оскільки вказаним рішенням не встановлено обставин щодо порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, визначених Законом України "Про захист прав споживачів", а встановлено факт визнання договору між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "Авто просто" неукладеним та повернуто позивачеві кошти, сплачені за вказаним правочином. Відповідно до статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Частиною четвертою статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Згідно статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Проте, що під час розгляду даної адміністративної справи позивачем не надано доказів на підтвердження порушення відповідачем прав позивача. За таких обставин, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, тому позов визнається таким, що задоволенню не підлягає.

Результат розгляду: denied