Рішення адміністративного суду від 2014-02-21 00:00:00+02

Публічне акціонерне товариство «Ізмаїльський завод таропакувальних виробів «Дунай-Пак» (далі - ПАТ «Дунай-Пак») звернулося до суду з позовом до Ізмаїльської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів в Одеській області (далі - Ізмаїльська ОДПІ), в якому позивач просить визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення №000092/2200 від 17 грудня 2013 року у частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток у сумі 172015.31 грн. та нарахування штрафної (фінансової) санкції в розмірі 50% від суми донарахованого податку на прибуток у сумі 86007,66 грн.; визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення №000093/2200 від 17 грудня 2013 року, №000094/2200 від 17 грудня 2013 року, №000095/2200 від 17 грудня 2013 року; покласти на відповідача судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що Ізмаїльською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів в Одеській області була проведена перевірка позивача, за результатами якої були встановлені певні порушення податкового законодавства. Проте позивач не погоджується з встановленими порушенями посилаючись на те, що в нього наявні всі первинні документи які підтверджують факти господарських відносин з контрагентами, а саме ТОВ «Солід», ТОВ «Авеста», ТОВ «Херсонський завод гумотехнічних виробів», ТОВ «Юніфлекс», ТОВ «Елексхім» та ТОВ «Метал - Паксервіс» та надання консультаційних послуг ФОП [PERSON]. Проте відповідачем перевірка була проведена поверхнево, та зроблені хибні висновки щодо відсутності вказаних правовідносин. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні та надав заперечення проти позовних вимог у письмовому вигляді, які мотивовані тим, що позивачем неправомірно сформований податковий кредит та визначені валові витрати по взаємовідносинам з ТОВ «Солід», ТОВ «Авеста», ТОВ «Херсонський завод гумотехнічних виробів», ТОВ «Юніфлекс», ТОВ «Елексхім» та ТОВ «Метал - Паксервіс» та надання консультаційних послуг ФОП [PERSON], оскільки вказанні правовідносини не підтвердженні належними первинними документами. За таких обставин, як зазначає відповідач ТОВ «Дунай-Пак» неправомірно включив до складу податкового кредиту суми ПДВ, зазначені у податкових накладних виданих ТОВ «Солід», ТОВ «Авеста», ТОВ «Херсонський завод гумотехнічних виробів», ТОВ «Юніфлекс», ТОВ «Елексхім» та ТОВ «Метал - Паксервіс», а також безпідставно відніс до складу валових витрат витрати на придбання товарів у ТОВ «Солід», ТОВ «Авеста», ТОВ «Херсонський завод гумотехнічних виробів», ТОВ «Юніфлекс», ТОВ «Елексхім» та ТОВ «Метал - Паксервіс» та надання консультаційних послуг ФОП [PERSON]. . Вислухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи та дослідивши наявні у справі докази, суд доходить наступних висновків. Судом встановлено, що Ізмаїльською ОДПІ на підставі направлень №221, 222, 223, 224, 225, 226, 227, 228, 229, 30 від 01.11.2013 року згідно з п.п. 75.1.2 п. 75.1. ст.. 75, ст.. 77 ПК України, наказу №300 від 23.10.2013 року та відповідно до плану-графіку проведення планових виїзних перевірок суб'єктів господарювання на 4 квартал 2013 року проведена виїзна планова перевірка ПАТ «Дунай-Пак» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року на підставі затвердженого лану перевірки. За результатами перевірки Ізмаїльською ОДПІ був складений акт перевірки від 29.11.2013 року №1306/15-02-2-00/00383716 «Про результати планової перевірки ПАТ «Дунай-Пак» з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року», яким встановлені порушення позивачем п. 44.1.ст. 44, п.п. 139.1.9, п. 139.1. ст.. 139, п. 138.2. ст.. 138, п. 140.2, ст.. 140 ПК України, в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 179249 грн., у тому числі по періодам за 1 квартал 2012 року у сумі 36062 грн., за 2 квартал 2012 року у сумі 30141 грн., за 3 квартал 2012 року у сумі 93349 грн., та за 4 квартал 2012 року у сумі 19697 грн.; п.п. 195.1.1, п. п.195.1.3(б), п. 195.1, ст.. 195, ст.. 198, п. 201.10, ст.. 201 ПК України, в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість на загальну суму 68288 грн., у грудні 2012 року на суму 10147 грн.:зменшення від'ємного значення ПДВ (рядок 24 Декларації з ПДВ) за грудень 2012 року на суму 174126 грн.: зменшення суми ПДВ, що підлягало бюджетному відшкодуванню за червень 2012 року на суму 707 грн.(т. 1, а.с. 14-62). На підставі вказаного акту Ізмаїльською ОДПІ були винесені податкові повідомлення-рішення від 17.12.2013 року №000095/2200 яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 117653 грн., з яких 78435 грн. основного платежу та 39218 штрафних санкцій; податкове повідомлення-рішення від 17.12.2013 року №000094/2200 яким позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 212104 грн.; податкове повідомлення-рішення від 17.12.2013 року №000093/2200 яким позивачу суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 707 грн.; податкове повідомлення-рішення від 17.12.2013 року №000092/2200 яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 268874 грн., з яких 179249 грн. основного платежу та 89625 грн. за штрафними санкціями. Щодо позовних вимог скасувати податкове повідомлення-рішення №000092/2200 від 17.12.2013 року, то суд вважає що воно підлягає задоволенню в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток у сумі 172015,31 грн. та нарахування штрафної (фінансової) санкції в розмірі 50% від суми донарахованого податку на прибуток у сумі 86007,66 грн. з наступних підстав. Так в пункті 1 пункту 3.1.2 акту перевірки зазначено, що ПАТ «Дунай-Пак» неправомірно включалися до складу собівартості суми витрат по товарно-матеріальним цінностям, по яким не доведено факт придбавання товарів та які підтвердженні відповідними первинними документами, всього на суму 507400 грн., однак суд не погоджується з податковим органом з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач в перевіряємий період мав взаємовідносини з ТОВ «Солід», ТОВ «Авеста», ТОВ «Херсонський завод гумотехнічних виробів», ТОВ «Юніфлекс», ТОВ «Елексхім», ТОВ «Метал - Паксервіс» та ФОП [PERSON]. Між позивачем та ТОВ «Солід» був укладений договір поставки товарно-матеріальних цінностей (резина офсетная у кількості 4 шт. по ціні 883,33 грн.). На виконання умов вищевказаного договору ПАТ «Дунай-Пак» ТОВ «Солід» була виписана податкова накладна від 16.05.2012 року №20 на загальну суму 4240 грн.. з яких 706,67 грн. ПДВ, та видаткова накладна від 16.05.2012 року №160501 на суму 4240 грн.. з яких 706,67 грн. ПДВ та наданий рахунок на оплату №1405-3 від 14.05.2012 року. Також між позивачем та ТОВ «Авеста» був укладений договір поставки товарно-матеріальних цінностей (кільце гумове ущільнювальне СКО-82 до металевих кришок для скляних банок в кількості 21000кг. по ціні 14760 грн. за 1000 кг.). На виконання умов вищевказаного договору ПАТ «Дунай-Пак» ТОВ «Авеста» була виписана податкова накладна від 02.07.2012 року №1 на суму 309960 грн., з яких 51660 грн. ПДВ. Також на підтвердження виконання умов вищевказаного договору були надані накладна №61 від 02.07.2012 року на суму 309960 грн., з яких 51660 грн ПДВ та товарно-транспортна накладна від 02.07.2012 року серії ДП №02-07. Між позивачем та ПАТ «Херсонський завод гумотехнічних виробів» був укладений договір поставки товарно-матеріальних цінностей (ущільнювач кільця №82 в кількості 6555кг. по ціні 11,66666 грн. без ПДВ). На виконання умов вищевказаного договору ПАТ «Херсонський завод гумотехнічних виробів» була виписана ПАТ «Дунай-Пак» податкова накладна від 15.08.2012 року №67 на суму 91770 грн., з яких 15295 грн. ПДВ. Також на підтвердження виконання умов вищевказаного договору були надані видаткова накладна №РН-000408 від 15.08.2012 року на суму 91770 грн., з яких 15295 грн.. ПДВ, рахунок - фактура №СФ-0000534 від 15.08.2012 року на суму 91770 грн., та товарно-транспортна накладна від 15.08.2012 року серії БПС №РН-0000327. Між позивачем та ТОВ «Юніфлекс» був укладений договір поставки товарно-матеріальних цінностей №12-4 від 30.03.2012 року (лак поліестерний прозорий безколірний у кількості 40кг. за ціною 60 грн. за 1кг., лак золотистий 11064 у кількості 570 кг. за ціною 40,61 грн. за 1 кг., лак срібний 11064 у кількості 570 кг.. за ціною 49,61 грн. за 1 кг.). На виконання умов вищевказаного договору ТОВ «Юніфлекс» була виписана ПАТ «Дунай-Пак» податкова накладна від 07.08.2012 року №14 на суму 53825,40 грн., з яких 8970,90 грн. ПДВ. Також на підтвердження виконання умов вищевказаного договору були надані видаткова накладна №626 від 07.08.2012 року на суму 53825,40 грн., з яких 8970,90 грн.. ПДВ, рахунок на оплату №604 від 07.08.2012 року на суму 53825.40 грн., та товарно-транспортна накладна від 07.08.2012 року №Ю201. Між позивачем та ТОВ «Елексхім» був укладений договір поставки товарно-матеріальних цінностей №11 від 13.01.2012 року (лак ЕП-547 консервний марка «В» у кількості 600 кг. за ціною 32,85 грн., за 1 кг., лак ЕП-547 золотий марка «В» у кількості 200 кг. за ціною 34 грн. за 1 кг., та розріджувач Р-30 у кількості 180 кг. за ціною 21,85 грн. за 1 кг.). На виконання умов вищевказаного договору ТОВ «Елексхім» була виписана ПАТ «Дунай-Пак» податкова накладна від 23.08.2012 року №14 на суму 36531,60 грн., з яких 6088,60 грн. ПДВ. Також на підтвердження виконання умов вищевказаного договору були надані видаткова накладна №Е-00000143 від 23.08.2012 року на суму 36531,60 грн., з яких 6088,60 грн.. ПДВ, рахунок-фактура №Е-00000152 від 23.08.2012 року на суму 36531,60 грн., та товарно-транспортна накладна від 23.08.2012 року №74. Між позивачем та ТОВ «Метал-Паксервіс» був укладений договір поставки товарно-матеріальних цінностей від 16.10.2012 року №1610ДП-О (жерсть біла ЕЖК 0,17х712х820 мм., твердість В. клас покриття І, у кількості 2,9 т. за ціною 12900 грн. за 1 т., та жерсть біла ЕЖК 0,20х712х820 мм., твердість А2. клас покриття ІІ, у кількості 5,65 т. за ціною 13300 грн. за 1 т.). На виконання умов вищевказаного договору ТОВ «Метал-Паксервіс» були виписані ПАТ «Дунай-Пак» податкові накладні від 17.10.2012 року №12 на суму 75145 грн., з яких 12524,17 грн. ПДВ, та податкова накладна від 02.11.2012 року №2 на суму 37410 грн., з яких 6235 грн. ПДВ. Також на підтвердження виконання умов вищевказаного договору були надані видаткова накладна від 17.10.2012 року №188 на суму 75145 грн., з яких 12524,17 грн. ПДВ, рахунок на оплату від 17.10.2012 року №175 на суму 75145 грн., специфікація №1 до договору №1610ДП/О від 16.10.2012 року, видаткова накладна №203 від 02.11.2012 року на суму 37410 грн., з яких 6235 грн. ПДВ, рахунок на оплату №187 від 02.11.2012 року на суму 37410 грн., специфікація №2 до договору №1610ДП/О від 16.10.2012 року. Всі документи щодо підтвердження господарських відносин з контрагентами наявні в матеріалах справи та були надані перевіряючим під час здійснення перевірки, знаходять своє відображення в бухгалтерському обліку позивача, що не заперечується сторонами. Відповідно до п. 138.2 ст. 138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку. В зв'язку з чим суд не погоджується з висновками податкового органу щодо неправомірності включення суми витрат по товарно-матеріальним цінностям придбаним у ТОВ «Солід», ТОВ «Авеста», ТОВ «Херсонський завод гумотехнічних виробів», ТОВ «Юніфлекс», ТОВ «Елексхім», ТОВ «Метал - Паксервіс». В пункті 2 пункті 3.1.2 акту перевірки також зазначено, що перевіркою було встановлено завищення задекларованих підприємством у рядку 06.1 Декларації «адміністративні витрати» в 2 кварталі 2012 року на суму 140000 грн., однак суд не погоджується з даним висновком з огляду на наступне. Судом встановлено що між позивачем та ФОП [PERSON], був укладений договір про надання консультаційних послуг від 04.01.2011 року. Згідно п. 1.1 даного договору ФОП [PERSON], (виконавець) зобов'язується надавати ПАТ «Дунай-Пак» (замовнику) консультаційні послуги по питанням комерційної діяльності та управління у відповідності з даним договором, а замовник зобов'язується виплачувати виконавцю винагороду у розмірі та в строки, зазначені у вказаному договорі. Згідно акту отриманих послуг від 29.06.2012 року ФОП [PERSON] у рамках договору від 04.01.2011 року надала ПАТ «Дунай - Пак» наступні послуги (т. 1, а.с. 154): - ознайомлення з документами по позову ПАТ «Дунай - Пак» до ДПА в Одеській області; - ознайомлення з запитом ДПА в Одеській області від 13.08.2009 року та відповіді на даний запит ПАТ «Дунай-Пак» від 28.08.2009 року №К252; - ознайомлення з актом ДПА в Одеській області від 07.10.2009 року №М253/35-0112/00383716; - ознайомлення з податковими повідомленнями-рішеннями Ізмаїльської ОДПІ; - з запереченнями ПАТ «Дунай-Пак» до акту перевірки від 07.10.2009 року №М253/35-0112/00383716; - з висновками ДПА з питань порушення вимог Закону України « 334/94-ВР від 28.12.1994 року та інші; - підготовка документів в Одеський апеляційний адміністративний суду по апеляційним скаргам Ізмаїльської ОДПІ, ДПА в Одеській області, Ізмаїльської міжрайонної прокуратури на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 07.06.2011 року по справі № 2-а-2797/10/1570; - підготовка касаційної скарги до ВАСУ на постанову апеляційного адміністративного суду від 07.06.2011 року по справі №2-а-2797/10/1570 та інше. Розрахунки за даним договором проводились готівкою, про що також зазначено в акті перевірки. Відповідно до п. 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Чинним податковим законодавством не встановлено окремого правового регулювання порядку віднесення до валових витрат сум витрат на оплату маркетингових та консультаційних послуг. Отже, з урахуванням наведених приписів Закону для цілей оподаткування такі витрати враховуються за умови їх економічної обґрунтованості, документальної підтвердженості та спрямованості на збільшення доходу. В зв'язку з чим суд доходить висновку, що позивачем правомірно в 2 кварталі 2012 року було задекларовано суму витрат розмірі 140000 грн., за договором про надання консультаційних послуг укладеним з ФОП [PERSON]. В пункті 3 пункті 3.1.2 акту перевірки також зазначено, що перевіркою відображеного у рядку 06.2 Декларації «витрати на збут» показника за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року у загальній сумі 339948 грн., встановлено, що ПАТ «Дунай - Пак» здійснювало операції з придбання витрат на утримання основних засобів, пов'язаних зі збутом готової продукції, витрати на транспортування продукції, витрати на отримання. Фактично ПАТ «Дунай - Пак» віднесено до складу валових витрат загальну суму 171720 грн. від вартості консультаційних послуг. Отриманих від ФОП [PERSON]. в зв'язку з чим встановлено завищення задекларованих підприємством у рядку 06.3 Декларації «витрати на збут» показників у 1 кварталі 2012 року на суму 171720,50 грн. На підтвердження вказаних витрат було надано акти прийому-передачі послуг №1 від 10.01.2012 року, №2 від 14.01.2012 року, №3 від 17.01.2012 року, №4 від 21.01.2012 року, №5 від 24.01.2012 року, №6 від 29.01.2012 року, №7 від 04.02.2012 року, №8 від 08.02.2014 року, №9 від 12.02.2012 року, №10 від 18.02.2012 року, №11 від 21.02.2012 року, №12 від 27.02.2012 року, №13 від 04.03.2012 року, №14 від 14.03.2012 року, №15 від 19.03.2012 року, №16 від 22.03.2012 року, №17 від 26.03.2012 року, №18 від 28.03.2012 року на загальну суму 171720 грн. складних між ФОП [PERSON] та ПАТ «Дунай - Пак» (т. 1, а.с. 155-172). Інформація яка була надана ФОП [PERSON] на виконання умов договору знаходись на електроних носіях. Також суду було надано на підтвердження використання відомостей зазначених у вказаних актах: договір консалтингу №037UA від 22.03.2012 року, контракт №176/КП-11 від 05.12.2011 року, контракт №177/КП-12 від 09.06.2012 року, договір №009/ДК -12 від 23.05.2012 року, договір №006/ДК-12 від 21.03.2012 року, договір №008/ДК-12 від 25.03.2012 року, договір №31 від 11.06.2012 року, контракт №01.06.11 від 01.06.2011 року, статут Товариства з обмеженою відповідальністю «Дунай-метал-сервіс» як наслідки використання інформації отриманої в результаті надання ФОП [PERSON] консультаційних послуг (т.2, а.с. 176-210). Таким чином позивач підтвердив правомірність віднесення суми витрат у розмірі 171720 грн. у 1 кварталі 2012 року, що підтверджується первиними документами, які знаходяться в матеріалах справи. Суд погоджується з представником позивача, що інформація яка надавалась за договором від 16.01.2011 року укладеним з ФОП [PERSON] є результатом послуг, а акти виконаних робіт є первинними документами які свідчать про виконання стороною умов договору та прийняття їх замовником. Згідно наказу ПАТ «Дунай - Пак» №17 від 20.12.2012 року «Про призначення комісії по забезпеченню збереження конфіденційної інформації підприємства» (т.2, а.с. 175) для недопущення витоку даної інформації (конфіденційної), діючою комісією було прийнято рішення про знищення наданої інформації яка містилась на комп'ютерних носіях (диск CD-R у кількості 7 шт.), шляхом фізичного знищення, що підтверджується актом знищення від 17.09.2013 року (т.2, а.с. 172-174). Підприємство після використання для цілей господарської діяльності отриманої інформації, мало право її знищити, так як це не є первинним документом та відсутній термін її зберігання. В зв'язку з чим суд не погоджується з висновками податкового органу щодо неправомірності включення суми витрат по товарно-матеріальним цінностям всього у сумі 507400 грн., в тому числі у 2 кварталі 2012 року на суму 3533 грн., 3 кварталі 2012 року на суму 410072 грн. та 4 кварталі 2012 року на суму 93795 грн.. Пунктом 4 пункту 3.1.2 акту перевірки зазначено що в 3 кварталі 2012 року згідно накладної №11 від 04.07.2012 року підприємству ПАТ «Дунай - Пак» була повернута готова продукція, а саме кришка металева для закупорювання скляної тари СКО І-82, яка була реалізована ФГ «Владам» в серпні 2011 року в кількості 162284шт. на загальну суму 49658.90 грн., в тому числі ПДВ у сумі 8276,48 грн.. Поставлена готова продукція виявилась неналежної якості. Перевіркою встановлено, що підприємством ПАТ «Дунай - Пак» в декларації з податку на прибуток за 3 квартали в додатку ІД по рядку 03.26 проведено «сторно» 41382 грн., але на порушення п. 140.2, ст.. 140 ПК України в додатку ІВ по рядку 06.4.25 не відкориговане суму понесених витрат на величину собівартості готової продукції, що повертається. Собівартість вказаної готової продукції складає 34446 грн., в зв'язку з чим дане порушення призвело до завищення витрат в 3 кварталі 2012 року на суму 34446 грн.. Представник позивача не заперечував щодо порушення вказаного у пункті 4 пункту 3.1.2 акту перевірки, про завищення витрат в 3 кварталі 2012 року на суму 34446 грн., а тому податкове повідомлення-рішення №000092/2200 від 17.12.2013 року підлягає задоволенню саме в частині збільшення суми грошового зобов'язання з податку на прибуток у сумі 172015,31 грн. та нарахування штрафної (фінансової) санкції в розмір 50% від суми донарахованого податку на прибуток у сумі 86007,66 грн., як і зазначено в адміністративному позові. Щодо позовних вимог скасувати податкові повідомлення рішення №000093/2200, №000094/2200 та №000095/2200 від 17.12.2013 року, то вони підлягають повному задоволенню з наступних підстав. В пункті 1 пункту 3.2.1 акту перевірки зазначено, що проведеною перевіркою відображеного показника за період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року в сумі 1567652 грн., встановлено заниження податку на додану вартість задекларованих ПАТ «Дунай-Пак» показників у рядку І декларації «операції на митній території України, що оподатковуються за ставкою 20%» на загальну суму 136258 грн., яке відбулося в зв'язку з наступним: ПАТ «Дунай-Пак» у перевіряємому періоді на порушення п.п. 195.1.1, п.п. 195.1.3(Б), п. 195, ст.. 195 ПК України безпідставно оподаткував за нульовою ставкою операції з постачання послуг з переробки давальницької сировини, тоді як на зворотньому боці аркуша з позначенням « 3/8» форми МД-2 митних декларацій №500071201/2012/000419 від 09.07.2012 року, №500071201/2012/000502 від 16.07.2012 року, №500071201/2012/000527 від 19.07.2012 року, №500071201/2012/000596 від 27.07.2012 року, №500071201/2012/000803 від 15.08.2012 року та №500071201/2012/000939 від 30.08.2012 року посадовою особою митного органу не зроблений запис «задекларовані в цих митних деклараціях товари вивезено за межі митної території України в повному обсязі». Митні декларації не засвідчені підписом та особистою номерною печаткою посадової особи митного органу, та не проставлена дата фактичного вивезення; у графі 50 «Принципал» МД-2 не повністю зазначені відомості про перевізника товарів, задекларованих у МД, номер його телефону в міжнародному форматі та відомості про особу, що приймає задекларовані товари до перевезення. Однак суд не погоджується з висновками податкового органу з огляду на наступне. Як встановлено судом вказані митні декларації: №500071201/2012/000419 від 09.07.2012 року, №500071201/2012/000502 від 16.07.2012 року, №500071201/2012/000527 від 19.07.2012 року, №500071201/2012/000596 від 27.07.2012 року, №500071201/2012/000803 від 15.08.2012 року та №500071201/2012/000939 від 30.08.2012 року були оформлені відповідно до нової редакції Митного кодексу України, від 14 березня 2012 року №4495-VІ та в рядку 1 митних декларацій зазначено про режим « 11» - «реекспорт». Відповідно до положень глави 23 Митного кодексу України продукція, що вироблена з сировини, що завозилася в митному режимі переробки на митній території України, вивозиться із декларуванням в режимі реекспорту відповідно до п. 3 частини 1, ст. 86 Митного кодексу України. Згідно п. 3 частини 1, ст. 86 Митного кодексу України митний режим реекспорту може бути застосований до товарів, які при ввезенні на митну територію України мали статус іноземних та: були поміщені у митний режим переробки на митній території та вивозяться за межі митної території України у тому самому стані, в якому вони були ввезені на митну територію України, крім природних змін їх якісних та/або кількісних характеристик за нормальних умов транспортування та зберігання, або у вигляді продуктів їх переробки. Саме до таких товарів відноситься товар вивезений позивачем з митної території України по даним митним деклараціям. Водночас, відповідно до п. 30 Положення про митні декларації, затвердженого постановою КМУ від 21.05.2012 року №450, проставлення зазначених в акті перевірки відміток на митних деклараціях має здійснюватися тільки при застосуванні режиму експорту або реекспорту, згідно з пунктом 5 частини першої ст.. 86 МК України. Крім того як зазначено в листі Південної митниці від 12.12.2013 року №3.1/1.1-10/11708 товар по вказаним митним деклараціям у митному режимі реекспорту (тип митної декларації ЕК 11 АА), митної декларації був вивезений за межі митної території України в перевіряємий період (т. 1, а.с. 79-80). Тому заперечення, щодо ненадання підтвердження вивезення товарів, зазначені в акті перевірки є безпідставними, та усі вимоги діючого законодавства, щодо оформлення митних декларацій були виконанні. В зв'язку з чим суд доходить висновку, що позивачем правильно було застосовано нульову ставку оподаткування ПДВ до операцій з надання послуг нерезидентам з переробки давальницької сировини на суму 681292 грн. В пункті 3.2.2 акту перевірки зазначено, про завищення задекларованого ПАТ «Дунай - Пак» показника податкового кредиту з ПДВ на загальну суму 117100 грн. Згідно з ст. 14.1.181 Податкового кодексу України, податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим законом. Відповідно до ст. 14.1.156 Податкового кодексу України, податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк). Положеннями п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Згідно п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. Судом встановлено, що єдиним мотивом для судження відповідача про відсутність реальності здійснення позивачем господарської операції з ТОВ «Солід», ТОВ «Авеста», ТОВ «Херсонський завод гумотехнічних виробів», ТОВ «Юніфлекс», ТОВ «Елексхім», ТОВ «Метал - Паксервіс» є те, що у позивача відсутні первинні документи на підтвердження перевезення товарів. Проте, суд не погоджується з таким твердженням відповідача з огляду на наступне. Статтею 3 Господарського кодексу України визначено поняття господарської діяльності, відповідно до якої під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність). Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюванний правочин). Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочини, якщо його недійсність установлено законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання судом такого правочину недійсним не вимагається. Нікчемний правочин є недійсним на підставі закону, а тому також не створює інших наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно зі ст. 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. В даному випадку, виходячи з вищевикладених фактів та доказів, що їх підтверджують, суд встановив, що договори з контрагентами ТОВ «Солід», ТОВ «Авеста», ТОВ «Херсонський завод гумотехнічних виробів», ТОВ «Юніфлекс», ТОВ «Елексхім», ТОВ «Метал - Паксервіс» укладені у письмовій формі, виконання вказаних договорів підтверджується видатковими накладними, податковими накладними, товарно-транспортними накладними, рахунками - фактурами, всі операції відображені у бухгалтерському обліку позивача, а тому робить висновок, що сторони договору діяли виключно для досягнення економічних результатів та з метою отримання прибутків у відповідності до ст.. 3 ГК України. Договори, укладені позивачем та його контрагентами, відповідають вимогам ст. 203 ЦК України, не порушують публічний порядок, не спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, територіальної громади, недійсність таких договорів прямо законом не встановлена, а також данні договори судом недійсними не визнавалися, а отже є чинними, та доказів, що це спростовують відповідач не надав. При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Тобто, факт порушення публічного порядку, повинен бути доведеним певними засобами доказування. Інший підхід потенційно надасть можливість посадовим особам державних органів на власний розсуд оголошувати будь-який правочин недійсним (нікчемним) без звернення до суду, що не є вірним, виходячи з загальних засад судочинства. Проте, кримінальна справа відносно керівників та засновників ТОВ «Солід», ТОВ «Авеста», ТОВ «Херсонський завод гумотехнічних виробів», ТОВ «Юніфлекс», ТОВ «Елексхім», ТОВ «Метал - Паксервіс» за ознаками фіктивного підприємництва не порушувалася та вирок не приймався, зокрема доказів цього суду не надано. Крім того, податковим органом в акті перевірки було зазначено, що до перевірки були наданні усі підтверджуючи первинні документи, а саме: договори, акти виконаних робіт, рахунки, накладні на придбання товарно-матеріалальних цінностей, банківські виписки з додатками, авансові звіти, документи на перевезення товару. Відповідно до ч 1. ст.. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Частиною 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Висновок щодо нереальності поставок має бути підтверджений з боку ДПІ лише відсутністю саме первинних документів у позивача, які мають містити відомості про господарську операцію та підтверджувати її здійснення , а саме договору, накладних на отримання товару, податкових накладних, тощо. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем надано і до перевірки і під час судового розгляду справи всі первинні документи, що підтверджують факт господарської діяльності з ТОВ «Солід», ТОВ «Авеста», ТОВ «Херсонський завод гумотехнічних виробів», ТОВ «Юніфлекс», ТОВ «Елексхім», ТОВ «Метал - Паксервіс», а саме договори, видаткові накладні, податкові накладні, рахунки - фактури, товарно-транспортні накладні. Суд бере також до уваги і те, що на час здійснення господарської операції між позивачем та контрагентами - постачальниками, вони були включені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстровані як платники податку на додану вартість. Виходячи з принципу індивідуальної відповідальності позивач не повинен нести відповідальність за несплату податків постачальником чи недостовірність його відомостей. Припущення, висновки відповідача в акті перевірки, не є підставою для позбавлення позивача, як добросовісного платника податку, права на віднесення сплачених ним у ціні товару та послуг відповідних сум податку на додану вартість до податкового кредиту. Позивач виконав усі передбачені законом обов'язки щодо цього та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту. Саме на податковий орган покладений обов'язок контролю за сплатою податкових зобов'язань із врахуванням конституційного принципу щодо індивідуальності зобов'язань сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом, а відтак вказані податковим органом заперечення не можуть бути причиною позбавлення позивача на віднесення сплачених ним у ціні послуг відповідних сум податку на додану вартість до податкового кредиту. Відповідно до п 198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше, зокрема, дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. Проте судом встановлено, що позивач правомірно включив до кладу податкового кредиту суми ПДВ на придбання товарно-матеріальних цінностей у контрагентів ТОВ «Солід», ТОВ «Авеста», ТОВ «Херсонський завод гумотехнічних виробів», ТОВ «Юніфлекс», ТОВ «Елексхім», ТОВ «Метал - Паксервіс», що підтверджуються первинними документами наявними в матеріалах справи, а тому податкові повідомлення рішення №000093/2200, №000094/2200 та №000095/2200 від 17.12.2013 року винесені неправомірно та підлягають скасуванню. Суд враховує також і те, що відповідно до ч. 4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Оскільки визнання фіктивного правочину недійсним відбувається за рішенням суду, єдиним допустимим засобом доказування факту фіктивності правочину є рішення суду. Інші докази, зокрема й акти перевірки податкового органу, цю обставини підтвердити не можуть в силу прямого припису закону, а отже, й не можуть братися до уваги судом під час вирішення справи. Виходячи з вимог ч. 2 ст. 71 КАС України, ці обставин повинен довести суб'єкт владних повноважень, який є відповідачем, оскільки саме з встановленням цих обставин пов'язана правомірність прийнятих рішень. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо. Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Враховуючи те, що судом встановлено фактичне здійснення операції з контрагентами ТОВ «Солід», ТОВ «Авеста», ТОВ «Херсонський завод гумотехнічних виробів», ТОВ «Юніфлекс», ТОВ «Елексхім», ТОВ «Метал - Паксервіс», ФОП [PERSON], наявність первинних документів, що підтверджують здійснення господарських операцій з контрагентами та те що товар за митними деклараціями був вивезений з митної території України в режимі «реекпорту», суд доходить висновку, що позовні вимоги ТОВ «Дунай- Пак» обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Результат розгляду: granted