Рішення адміністративного суду від 2014-02-21 00:00:00+02

позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до Миколаївської районної ради Львівської області про стягнення різниці між середнім заробітком за час вимушеного прогулу та виплатами по безробіттю, одержаними в центрі зайнятості, і середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. В обґрунтування своїх вимог позивачка покликається на те, що 22.02.2011 року її звільнено з посади керуючої справами Миколаївської районної ради Львівської області на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України за скороченням чисельності штату працівників. Згідно постанови Миколаївського районного суду Львівської області від 16.10.2012 року, яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.06.2013 р., її було поновлено на посаді керуючого справами Миколаївської районної ради Львівської області. Судове рішення про поновлення її на роботі було виконано відповідачем лише 25.10.2013 року. Враховуючи, те що [PERSON] перебувала у вимушеному прогулі з 22.02.2011 року по 25.10.2013 року, однак в цей період перебувала на обліку в центрі зайнятості та отримувала допомогу по безробіттю, просить стягнути різницю між середнім заробітком за час вимушеного прогулу та виплатами по безробіттю, одержаними в центрі зайнятості, в розмірі 102 048 грн 60 коп, згідно представленого розрахунку. Крім того, зважаючи на те, що постанова суду про поновлення на роботі була виконана лише 25.10.2013 року, просить стягнути середній заробіток за час затримки виконання постанови суду за період з 19.06.2013 року по 25.10.2013 року в розмірі 16190 грн 16 коп. Одночасно постанову суду просить допустити до негайного виконання. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить їх задоволити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Одночасно вказувала, що відповідач не виконував судове рішення про поновлення на роботі [PERSON] в добровільному порядку, тому вони змушені були звертатись за виконанням в примусовому порядку у відділ ДВС Миколаївського РУЮ. Представники відповідача були присутні в судових засіданнях в суді першої інстанції, і в суді апеляційної інстанції, їм було відомо про негайне виконання поновлення на роботі позивачки, проте з невідомих причин судові рішення не виконували. Представник відповідача, Миколаївської районної ради Львівської області Левицький О.В. в судовому засіданні проти позову заперечив та пояснив, що з приводу позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу між тими самими сторонами, про той самий предмет уже наявні два судові рішення, оскільки згідно постанови Миколаївського районного суду Львівської області від 16.10.2012 року, яка ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18.06.2013 р. залишена без змін, у задоволені вимоги позивачки про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено. Тому в цій частині вимог позивачки просив постановити ухвалу про закриття провадження у справі на підставі п.4 ч.1 ст. 157 КАС України. Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання постанови суду за період з 19.06.2013 року по 25.10.2013 року, вказував, що така до задоволення не підлягає у зв'язку із безпідставністю та необґрунтованістю. Жодної затримки виконання рішення про поновлення на роботі зі сторони районної ради не було, навпаки, районна рада не чинила ніяких перешкод щодо виконання цього рішення і завжди була готова вчинити дії, спрямовані на поновлення позивачки на посаді керуючої справами районної ради. Однак поновлення на роботі можливе лише за участю самої позивачки, але [PERSON] з 18.06.2013 року( з дня набрання постановою районного суду законної сили) по даний час жодного разу ні в усній, ні у письмовій формі не зверталася у раду з вимогою виконання рішення суду про поновлення її на роботі у добровільному порядку. Водночас не заперечував про те, що відповідачу було відомо про негайне виконання судового рішення від 16.10.2012 р. про поновлення на роботі, однак вважав, що виконання рішення повинно бути здійснено відповідно до вимог ст. 258 КАС України, тобто в примусовому порядку відділом ДВС. Тому вини районної ради у затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі немає, позивачка сама, маючи усі визначені законом можливості для виконання судового рішення, свідомо цього уникала, звернулась у відділ ДВС Миколаївського РУЮ лише 07.10.2013 року, відповідно була поновлена на роботі в жовтні 2013 року. Заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, дослідивши докази, які мають значення для вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини та дав їм правову оцінку. Згідно постанови Миколаївського районного суду Львівської області від 16.10.2012 року у справі № 1313/2432/2012 позов [PERSON] до Миколаївської районної ради Львівської області про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено частково, [PERSON] поновлено на посаді керуючого справами Миколаївської районної ради Львівської області, в стягненні заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено. 18.06.2013 року ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду № 178966/12/9104 апеляційну скаргу Миколаївської районної ради Львівської області залишено без задоволення, а постанову Миколаївського районного суду Львівської області від 16.10.2012 р. у справі № 1313/2432/2012- без змін. Розпорядженням голови Миколаївської районної ради Львівської області №76к від 25.10.2013 року «Про поновлення [PERSON]» розпорядження голови районної ради від 22.02.2011 року №15к «Про звільнення з посади [PERSON]» скасовано, а [PERSON] поновлено на посаді керуючої справами Миколаївської районної ради Львівської області з 22.02.2011 року та зобов'язано приступити до посадових обов'язків 25.10.2013 року. Вказане розпорядження було винесено головою районної ради в процесі виконання судового рішення про поновлення на роботі [PERSON] відділом ДВС Миколаївського РУЮ, що стверджується копіями документів виконавчого провадження ВП №40090144. Згідно ч.5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відповідно до ч.2 ст.14 Кодексу адміністративного судочинства України постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Приписом норми ч.1 ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України вбачається, що постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових осіб чи службових осіб, інших фізичних чи юридичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. У відповідності до п.3 ч.1 ст.256 КАС України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби. Ці положення кореспондуються з вимогами ч.5 ст. 235 Кодексу законів про працю України. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави. Рішення суду першої інстанції підлягає негайному виконанню незалежно від наявності або відсутності виконавчого провадження. Відповідно до вимог ч.2 ст.257 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Відповідно до ст.235 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Моментом, з якого незаконно звільненого працівника слід вважати поновленим на роботі, є день видання наказу про звільнення, а не день винесення судом рішення. Це означає, що весь час вимушеного прогулу зараховується до трудового стажу і за весь цей час на користь працівника стягується заробітна плата. Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Відповідно до вимог чинного законодавства рішення органу, який розглядає трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника, вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. Обов'язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення його на роботі настає тільки тоді, коли така затримка була допущена з вини власника або уповноваженого ним органу. При несвоєчасному поновленні працівника на роботі з вини власника або уповноваженого ним органу середній заробіток виплачується йому за чітко визначений законом проміжок часу: з дня винесення відповідного рішення органом, що розглядав трудовий спір, до дня його фактичного виконання. Відповідачу - Миколаївській районній раді Львівської області - було відомо про винесення Миколаївським районним судом Львівської області 16.10.2012 року постанови про поновлення на роботі [PERSON], а також про те, що дане судове рішення підлягає негайному виконанню, оскільки представники відповідача були присутніми в судовому засіданні, що не оспорювалось представником відповідача. Доводи сторони відповідача про закриття провадження у справі відповідно до п.4 ч.1 ст. 157 КАС України з приводу того, що згідно постанови суду від 16.10.2012 року у задоволені вимоги позивачки про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено, а відтак судове рішення з того самого спору і між тими самими сторонами ухвалено та набрало законної сили є безпідставними, оскільки суд відмовив у задоволенні вказаної вимоги позивачки у зв'язку з тим, що не було подано довідки про розмір заробітної плати за останні два місяці та не враховано одержаних виплат допомоги по безробіттю. [PERSON] звернулась до суду з вимогою про стягнення різниці між середнім заробітком за час вимушеного прогулу та виплатами по безробіттю, одержаними в центрі зайнятості, а тому суд не вбачає вказаних відповідачем підстав для закриття провадження у справі. Відповідно до ч.3 п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Основним нормативно-правовим актом, що визначає порядок розрахунку заробітної плати за час вимушеного прогулу є Постанова Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку розрахунку середньої заробітної плати». Відповідно до п.2 Порядку у разі визнання середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. П.8 розділу 4 вказаного Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З довідки від 19.08.2013 року №01-21/292 (а.с.15) про заробітну плату і інші доходи за 2010-2011 роки [PERSON] (розрахунковий період - грудень 2010 року- січень 2011 року) вбачається, що середньомісячна заробітна плата позивачки становить 4047,41 грн. Оскільки [PERSON] була поновлена на роботі з 22.02. 2011 року, то за цей період з 22.02.2011 року по 25.10.2013 року відповідач - Миколаївська районна рада повинна виплатити позивачці зарплату за час вимушеного прогулу. Згідно довідки №3037, виданої 23.07.2013 року Миколаївським РЦЗ, [PERSON] перебувала на обліку як безробітна з 08.03.2011 року по 07.04.2012 року та отримувала допомогу по безробіттю, дохід за вказаний період становить 27472,71 грн. Як вбачається із розрахунку представленого стороною позивачки, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22.02.2011 року до 25.10.2013 року становить 129 521,28 грн (192,74(середньоденна заробітна плата)*21(середньомісячне число робочих днів)*32( кількість місяців вимушеного прогулу у розрахунковому періоді)). Різниця між середнім заробітком позивачки за час вимушеного прогулу та виплатами по безробіттю , одержаними в центрі зайнятості, становить 102 048,60 грн (129 521,28 грн - 27472,68 грн). Що стосується окремої позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] у зв'язку з невиконанням рішення суду про поновлення на роботі за період часу з 19.06.2013 р. по 25.10.2013 року, то дана вимога до задоволення не підлягає, оскільки судом при вирішенні позовної вимоги про стягнення різниці між середнім заробітком позивачки за час вимушеного прогулу та виплатами по безробіттю , одержаними в центрі зайнятості, вказаний період враховано та відповідно стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, а відтак додатково стягувати з відповідача середній заробіток в розмірі 16190,16 грн підстав немає. Крім того, згідно з абз.5 п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при задоволенні вимог про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні суми, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку з доходів фізичних осіб) є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині постанови. Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення, а саме, в межах суми - 102 048,60 грн. Відповідно до вимог ст. 94 КАС України судові витрати зі сторін стягненню не підлягають.

Результат розгляду: granted