Рішення адміністративного суду від 2014-02-20 00:00:00+02

Фізична особа-підприємець [PERSON] 05.02.2008 року звернувся в суд з адміністративним позовом до ДПІ у м. Ужгороді Головного управління Міндоходів у Закарпатській області, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення: від 03.08.2007 року №0002111742/0 2765/17-3/2767101939/23401 в частині визначення позивачу податкових зобов'язань по податку на додану вартість в сумі 169 272,00 грн. основного платежу; від 14.09.2007 року №0002111742/1 3439/17-3/2767101939/127781 про визначення податкових зобов'язань по податку на додану вартість в сумі 269 904,00 грн.; від 15.11.2007 року №0002701742/2 4481/17-3/2767101039/32704, від 03.08.2007 року №0002121742/0 2766/17-3/276710199939/23402, від 14.09.2007 №0002121742 1 3439 17-3 2767101939 27780, від 15.11.2007 року №0002121742 24480 17-3 2767101939 32703 про визначення позивачу податкового зобов'язання зі сплати податку на доходи від підприємницької діяльності у розмірі 8570,91 грн. основного платежу. В позовній заяві зазначає, що за весь період здійснення своєї підприємницької діяльності позивач не перевищував граничного розміру (500 тис.грн.) надходження виручки на розрахунковий рахунок для можливості перебування на спрощеній системі оподаткування обліку та звітності у розумінні ст. 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку і звітності суб'єктів малого підприємництва», оскільки протягом 2006-2007 р.р. позивач здійснював діяльність по декларуванню товарів та їх розмитненню на підставі договорів доручення/комісії від імені та за рахунок довірителів/комітентів, тому грошові кошти, які надходили на розрахунковий рахунок підприємця під звіт від довірителів/комітента на виконання умов договору (на сплату ввізного мита та інших обов'язкових платежів), як вказує позивач, не можна вважати виручкою від здійснення операцій з реалізації товарів (робіт, послуг). Суд неодноразово розглядав цю справу. Востаннє постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 7 листопада 2013 року позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення: від 03.08.2007 року №0002111742/0 2765/17-3/2767101939/23401 в частині визначення позивачу податкових зобов'язань по податку на додану вартість в сумі 169 272,00 грн. основного платежу; від 14.09.2007 року №0002111742/1 3439/17-3/2767101939/127781 про визначення податкових зобов'язань по податку на додану вартість в сумі 269 904,00 грн.; від 15.11.2007 року №0002701742/2 4481/17-3/2767101039/32704, від 03.08.2007 року №0002121742/0 2766/17-3/276710199939/23402, від 14.09.2007 №0002121742 1 3439 17-3 2767101939 27780, від 15.11.2007 року №0002121742 24480 17-3 2767101939 32703 про визначення позивачу податкового зобов'язання зі сплати податку на доходи від підприємницької діяльності у розмірі 8570,91 грн. основного платежу. Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ДПІ у м. Ужгороді Головного управління Міндоходів у Закарпатській області оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити з підстав порушення норм матеріального і процесуального права. Апелянт зазначає, що позивач перевищив обсяг виручки від реалізації продукції(надання послуг) з 01.04.2006 року по 30.06.2006 року, передбаченого Указом Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку і звітності суб'єктів малого підприємництва» і зобов»язаний був перейти на загальну систему оподаткування. Так, на підставі договорів доручення та комісії здійснював діяльність з декларування товарів, забезпечував їх розмитнення та оформлення документів пов'язаних з митним оформленням. У межах надання послуг з декларування та митного оформлення, позивач отримував на розрахунковий рахунок кошти від довірителів та комітентів, що повністю відповідають поняттю виручки в розумінні Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку і звітності суб'єктів малого підприємництва» і не має значення чи набуває платник право власності на такі кошти чи вчиняє з такими юридично значимі дії у межах наданих йому повноважень. Спірні правовідносини є подібними до тих, які були предметом розгляду Верховним судом України у справі №21-91во10, а тому саме висновки Верховного суду України, викладені у постанові від 06.03.2012 року є обов'язковими для даної справи. При апеляційному розгляді представник відповідача вимоги апеляційної скарги підтримав з зазначених в ній підстав. Інші учасники судового розгляду не з»явилися, що не перешкоджає розгляду справи у відповідності до ч.4 ст.196 КАС України за їх відсутності. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши наявні в справі матеріали та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подану апеляційну скаргу слід задовольнити, постанову суду першої інстанції скасувати і в задоволенні позовних вимог відмовити з таких підстав. З матеріалів справи видно, що 07.02.2006 року позивач був зареєстрований виконавчим комітетом Ужгородської міської ради Закарпатської області, як фізична особа-підприємець. Відповідачем проведено планову документальну перевірку дотримання вимог податкового законодавства позивачем за період з 14 червня 2006 року по 31березня 2007 року, про що складено акт перевірки №2078/1 7-І 19/27671939. За результатами розгляду матеріалів перевірки 03 серпня 2007 року відповідачем прийняті: податкове повідомлення-рішення № 0002111742/02765/17-3/2767101939/23401, яким позивачу визначено податкове зобов'язання зі сплати податку на додану вартість у загальному розмірі 269904,00 грн.,у т.ч. 179936,00 грн. основного платежу та 89968,00 грн. штрафних (фінансових) санкцій; податкове повідомлення - рішення № 0002121742/02766/17-3/2767101939/23402, яким позивачу визначено податкове зобов'язання зі сплати податку на доходи від підприємницької діяльності у розмірі 8570,91 грн. основного платежу. За наслідками адміністративного оскарження були прийняті податкові повідомлення-рішення від 14.09.2007 року, 15.11.2007 року, які також є предметом цієї справи. Судом першої інстанції встановлено, підтверджується матеріалами справи, що позивачем було укладено договори доручення від 19.05 2006 року з ПП «Сапсан» та від 18.09.2006 року з ТОВ «Глобал-Транс», за умовами яких позивач прийняв на себе зобов'язання в інтересах та за рахунок довірителів за винагороду здійснити розмитнення товарів та їх відправку на адресу, вказану довірителем. Відповідно до п.5.1.2 договору довіритель був зобов'язаний для проведення повного митного оформлення (розмитнення) товару провести попередню оплату в необхідній сумі на рахунок повіреного. Згідно з п.7.1 договору позивачу як повіреному виплачувалася винагорода в сумі 500 грн. згідно з кожним рахунком-фактурою (т.1 а.с. 47-49, 51-53). Також позивачем протягом охопленого перевіркою періоду укладались аналогічні договори доручення з ПП [PERSON] від 13.09.2006 року № 1/2006, [PERSON] від 27.09.2006 року № 2/2006., [PERSON] від 04.01.2007 року № 1/2007 та [PERSON] від 29.01.2007 року № 2/2007, за умовами, яких позивач брав на себе зобов'язання від імені і за рахунок довірителів здійснювати декларування вантажів та оформлення документів, пов'язаних з митним оформленням.(т.1 а.с. 58-64). Крім того, позивачем 03.04.2006 року укладено договор комісії з ТзОВ «Онікс-УА» про декларування товару, що ввозиться і відправку товару комітенту.( т.1 а.с.45-46). Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що обсяг виручки платника єдиного податку, що здійснює діяльність як комерційний представник за договором доручення(комісії) складається лише з винагороди, що не перевищувала у звітному податковому періоді граничної суми виручки (500 тис. грн.) . Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він не відповідає нормам чинного законодавства. Так, ст. 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку і звітності суб'єктів малого підприємництва» встановлено, що спрощена система оподаткування, обліку та звітності запроваджується для суб'єктів малого підприємництва фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. грн. Виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг) (абз. 5 вказаної статті). Статтею 5 вказаного Указу передбачено, що у разі порушення вимог, установлених ст. 1 цього Указу, платник єдиного податку повинен перейти на загальну систему оподаткування, обліку та звітності, починаючи з наступного звітного періоду (кварталу). В свою чергу правове регулювання договору доручення у цивільному законодавстві України здійснюється гл. 68 ЦК України. У статтях 1000 - 1010 ЦК України визначено взаємні права й обов'язки довірителя і повіреного, зазначено наслідки припинення частково виконаного договору, а також врегульовано інші аспекти роботи підприємств за договорами доручення. Суть договору доручення полягає у тому, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується здійснити від імені і за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії (ст. 1000 ЦК України). З визначення договору доручення вбачається, що права й обов'язки щодо операції, здійсненої повіреним, виникають безпосередньо у довірителя. Більше того, характерною відмінністю договору доручення від інших форм посередницьких договорів є те, що він виконується не тільки за кошти довірителя, але й від його імені. Отже, у договорі доручення, що укладається повіреним, він не має права не зазначити імені довірителя, від особи якого він діє. Дана характерна ознака (принцип відсутності права посередника укладати договір від свого імені) договору доручення - принципова відмінність такого договору від інших посередницьких договорів, зокрема від договору комісії. Так, за змістом ст. 1011 ЦК України договір комісії виконується комісіонером за кошти комітента, але від свого (комісіонера) імені. Тому в договорі комісії, укладеному комісіонером, він може не зазначати імені свого комітента, а діяти вже від власного імені. Вказану вище відмінність договору комісії від договору доручення не була врахована судом першої інстанції. З досліджених судом першої інстанції руху коштів по рахунках позивача за відповідний період, обсяг виручки у 2-му кварталі 2006 року у позивача становив 1 399 150, 00 грн., тобто перевищення виручки для переходу на загальну систему оподаткування становило 899,150 грн., що стверджується даними перевірки та рухом коштів по банківському рахунку позивача( т.3 а.с.39,69) Крім того, згідно листа №7 від 16.07.2007 року ТзОВ «Онікс-УА» останнім підтверджено перерахування на рахунок позивача згідно договору комісії від 03.04.2006 року у 2-му кварталі 2006 року 1 271 150, 00 грн., що також перевищило суму виручки для переходу на загальну систему оподаткування на 771 150,150 грн.( т.1 а.с.65). Верховний суд України у постанові від 20.04.2010 року по справі № 21-2366во09, вказав, «що підприємець, отримавши в ході реалізації товару на виконання договорів комісії на власний розрахунковий рахунок суму, яка перевищує дозволений Указом № 727/98 розмір виручки, а саме 500000 грн., повинен був перейти на загальну систему оподаткування». Враховуючи вказане вище та вимоги норми ст. 1 Указу Президента України «Про спрощену систему оподаткування, обліку і звітності суб'єктів малого підприємництва», де під виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг), колегія суддів вважає, що, отримавши грошові кошти на рахунок за договором комісії позивач зобов»язаний був перейти на загальну систему оподаткування, а відтак спірні податкові повідомлення-рішення є правомірними. Відповідно до п.3, 4 ст.202 КАС України підставою для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання. Підсумовуючи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції невірно надано правову оцінку обставинам справи, порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, доводи апеляційної скарги висновки суду спростовують і підлягають задоволенню із вказаних вище підстав.

Результат розгляду: denied