Рішення адміністративного суду від 2014-02-21 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України Балтському районі Одеської області про стягнення щомісячної державної соціальної допомоги дітям війни. Постановою Балтського районного суду Одеської області від 25 липня 2011 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково. Зобов'язано управління Пенсійного фонду України Балтському районі Одеської області провести нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії, що передбачене ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, виходячи з розрахунку прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законодавством, за період з 09 липня 2007 року по 31 грудня 2007 року, з 22 травня 2008 року по 13 травня 2011 року з урахуванням виплачених та отриманих сум. Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій постанову суду першої інстанції просив скасувати та прийняти по справі нове рішення про відмову в задоволенні позову. Судове рішення мотивоване тим, що позивач не пропустив встановлений законом строк для звернення до суду за захистом своїх прав, а також тим, що у спірних правовідносинах підлягає застосуванню ст.6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни", а не положення Постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №530, яка є підзаконним нормативним актом. В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати судове рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що реалізація вказаного права позивача залежить від фінансових можливостей держави, а також на те, що Постанова Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №530 не скасована і, відповідно, підлягає застосуванню. Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставинам справи, судова колегія доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з проханням відновити пропущений строк звернення до суду тільки 13 травня 2011 року. Апеляційний суд вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду, а зазначені ним причини пропуску строку звернення до суду є неповажними, оскільки позивач є отримувачем державної соціальної допомоги згідно вимог ст. 6 ЗУ "Про соціальний захист дітей війни" від 18.11.2004 року, яка нараховується у вигляді надбавки до основної пенсійної виплати та виплачується щомісячно. В позовній заяві позивач заявив клопотання про поновлення строку звернення до суду, обґрунтовуючи пропуск строку звернення до суду тим, що позивачу стало відомо про факт порушення його прав лише після висвітлення у пресі зазначених подій. На підтвердження зазначених доводів позивач не надав суду першої інстанції належних доказів. Ст. 100 КАС України визначено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, встановлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановлюється ухвала. Таким чином, колегія суддів вважає, що задоволенню підлягають вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача провести нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії, що передбачене ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком, установленою ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за період з 13 листопада 2010 року по 13 травня 2011 року. Судом першої інстанції правильно встановлено, що з 2008 дія ст.6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" не призупинялась, а положення Постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 2008 року №530, які суперечать цьому Закону, не можуть бути застосовані, оскільки мають меншу юридичну силу ніж норми Закону. Не можуть бути прийняті до уваги твердження апелянта про те, що розмір мінімальної пенсії за віком, встановлений Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не застосовується для розрахунку підвищення до пенсії позивача, оскільки іншого розміру мінімальної пенсії за віком чинним законодавством не визначено. Також, слід зазначити, що відсутність коштів не є поважною причиною невиплати позивачу підвищення пенсії у передбаченому Законом розмірі, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на підставу невиконання своїх зобов'язань, встановлених Конституцією і Законами України. Отже, враховуючи, що суд першої інстанції вирішив справу з помилковим застосуванням норм процесуального права, судова колегія, діючи виключно в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, на підставі п.4 ч.1 ст.202 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції.

Результат розгляду: partial