Рішення адміністративного суду від 2014-01-21 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача в якому просив: визнати протиправним наказ про проведення позапланової документальної перевірки; визнати протиправними дії податкового органу; визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № 0000232200 від 19.06.2013 року. Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 11.11.2013 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю. Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав. Представник відповідача заперечив проти апеляційної скарги. Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Судом першої інстанції вірно встановлено, що 20.02.2013 р. Барською МДПІ, на підставі п.п. 20.1.6 п. 20.1 ст. 20, п.п. 73.3, 73.5 ст. 73 та п. 78.1 ст. 78 ПК України, з урахуванням інформації отриманої відповідно до ст. 72 ПК України, виявивши факти, що свідчать про можливі порушення податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, на адресу позивача направлено запит. В даному запиті відповідач просить протягом 10 робочих днів надати інформацію та її документальне підтвердження щодо виявленої розбіжності між податковим кредитом позивача та податковими зобов'язаннями, зокрема ТОВ "Виробнича компанія "Віконні системи". Листом від 05.03.2013 року, надано копії первинних, бухгалтерських та інших документів щодо господарських відносин із ТОВ "Виробнича компанія "Віконні системи" за період січень-березень 2012 р. 22.05.2013 р. Барською МДПІ, на підставі п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п.п. 78.1.1, п.п. 78.1.4 п. 78.1 ст. 78 ПК України, винесено наказ №257 про проведення позапланової документальної невиїзної перевірки позивача. Метою перевірки є дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість за період з 01.01.2012 р. по 31.03.2012 р. при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ "Виробнича компанія "Віконні системи". Позивача повідомлено про проведення перевірки повідомленням від 23.05.2013 р. №104/22, яке з копією наказу №257 від 22.05.2013 р. направлено рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу позивача. В період з 23.05.2013 р. по 24.05.2013 р. податковим органом, на підставі п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п.п. 78.1.1 п.п. 78.1.4 п. 78.1 ст. 78, ст. 79 ПК України та відповідно до наказу №257 від 22.05.2013 р., проведено документальну позапланову невиїзну перевірку з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість за період з 01.01.12 р. по 31.03.2012 р. при здійсненні фінансово-господарських взаємовідносин з ТОВ "Виробнича компанія "Віконні системи". В ході вказаної перевірки констатовано порушення законодавства, які зазначено в акті №360/22/35599215 від 31.05.2013 року. Не погоджуючись із викладеними висновками позивач направив на адресу Барської МДПІ заперечення. Згідно відповіді на заперечення, позивачем порушено п.п. 198.1 пп. 198.6 ст. 198 ПК України, в результаті чого останнім в перевіряємому періоді занижено суму податку на додану вартість, що підлягає сплаті в бюджет на загальну суму 74999 грн. На підставі акту перевірки Барською МДПІ прийнято податкове повідомлення-рішення форми "Р" №0000232200 від 19.06.2013 р., яким позивачу збільшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в розмірі 112 498,5 грн., з них 74999,00 грн. - за основним платежем, 37499,5 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями. Не погоджуючись із прийнятим податковим повідомленням-рішенням, позивач оскаржив його у адміністративному порядку до податкових органів. Проте, рішеннями податкових органів про результати розгляду скарг податкове повідомлення-рішення залишено без змін, а скарги без задоволення. В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Колегія суддів частково погоджується з посиланнями апелянта, з таких підстав. Як слідує з матеріалів справи, єдиною підставами для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення є висновок податкового органу викладений в акті перевірки про те, що договори з ТОВ "Виробнича компанія "Віконні системи" укладалися позивачем без мети реального настання правових наслідків з метою заниження об'єкту оподаткування і несплати податків, тобто є нікчемними. Колегія суддів не погоджується з таким висновком податкового органу, оскільки, як вірно встановлено судом першої інстанції позивач в період з січня по березень 2012 р. уклав з ТОВ "Виробнича компанія "Віконні системи" такі договори по виконанню робіт: №26-01-12/101 від 26.01.2012 р.; №26-01-12/102 від 26.01.2012 р.; №26-01-12/103 від 26.01.2012 р.; №27-01-12/104 від 27.01.2012 р.; №27-01-12/105 від 27.01.2012 р.; №27-01-12/106 від 27.01.2012 р.; №23-02-12 від 22.02.2012 р.; №19-03-13 від 19.03.2012 р. Загальна сума робіт за даними договорами склала 450 000 грн. Згідно умов вищезазначених договорів позивач зобов'язується на протязі 3 банківських днів з дня підписання договорів перерахувати 100% передплату за виконувані роботи, а ТОВ "Виробнича компанія "Віконні системи" почати виконувати роботи протягом 3 робочих днів з дня отримання коштів. На виконання вищезазначених договорів позивач перерахував ТОВ "Виробнича компанія "Віконні системи" необхідні кошти у січні-березні 2012 р., що підтверджується банківськими виписками та оборотно-сальдовими відомостями позивача, а ТОВ "Виробнича компанія "Віконні системи" передало позивачеві податкові накладні. На підставі даних накладних суми податку на додану вартість по зазначених податкових накладних відображені у реєстрі отриманих податкових накладних, які відповідають даним додатків 5 до податкових декларацій з ПДВ та даним декларацій з ПДВ за відповідні періоди. Як зазначено в акті перевірки позивача, станом на дату проведення перевірки роботи за вищевказаними договорами не були виконані, у позивача були відсутні документи які б підтверджували факт виконання робіт за договорами. Так, за умовами п. 7.2 вказаних договорів, термін виконання робіт - 30 днів робочих днів з дня виконання умов п. 7.1 договору. В порушення даної умови договору контрагент не виконав замовлених робіт. Відповідно до ст. 6 Господарського процесуального кодексу України, підприємства та організації, що порушили майнові права і законні інтереси інших підприємств та організацій, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення претензії. Підприємства та організації, чиї права і законні інтереси порушено, з метою безпосереднього врегулювання спору з порушником цих прав та інтересів звертаються до нього з письмовою претензією. Позивачем до матеріалів справи надані претензії до ТОВ "Виробнича компанія "Віконні системи", а також відповідь контрагента, згідно якої останній гарантує виконати усі зобов'язання по договорам. За правилами п. 198.1. ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Згідно положень даної норми ПК України, позивач отримав право віднести до податкового кредиту суму ПДВ, на підставі господарських операцій, що виникли із договорів та виписаних контрагентом податкових накладних. Відповідно до п. 198.6. ст. 198 ПК України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. З аналізу положень норм ПК України випливає, що витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. Згідно зі статтею 1 Закону господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту, згідно пункту 201.10 ст. 201 ПК України являється податкова накладна, яка видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця. Реальність придбання позивачем товару документально підтверджено, матеріалами справи встановлено, та не спростовано відповідачем, що податкові накладні, які були отримані позивачем разом із поставленим товаром, складені у повній відповідності до вимог Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" та не суперечать ПК України. Пунктом 198.3 статті 198 ПК України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. Окрім того, як слідує з матеріалів справи підставою для прийняття податкового повідомлення рішення є використаний акт документальної перевірки ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровська від 21 грудня 2012 р. №7212/224/33972398 про результати документальної позапланової невиїзної перевірки ТОВ "Виробнича компанія "Віконні системи" щодо документального підтвердження господарських відносин із платниками податків, їх реальності та повноти відображення в обліку. В якому за результатами перевірки ТОВ "Виробнича компанія "Віконні системи" встановлено відсутність підприємства за юридичною адресою, відсутність необхідних умов для ведення господарської діяльності, власних основних фондів, технічного персоналу у необхідній кількості, власних виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів у необхідній кількості, що свідчить про відсутність факту реального здійснення останнім господарської діяльності. Відповідно до вимог ст. 183 ПК України право платника податку на податковий кредит і виписку податкових накладних виникає після добровільної реєстрації особи як платника податку або особи, яка відповідає вимогам, визначеним підпунктом 6 пункту 180.1 статті 180 цього Кодексу та з початком податкового періоду, з якого така особа вважатиметься платником податку. Судом апеляційної інстанцій встановлено, що контрагент позивача зареєстрований як платник податку на додану вартість у встановленому законодавством порядку, що підтверджується копією Свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість, що міститься в матеріалах справи. Слід зауважити, що чинним законодавством України не встановлено обов'язку суб'єкта господарювання, а також права здійснювати перевірку справжності наданих контрагентами документів при укладенні договорів, а також не передбачено обов'язку здійснювати перевірку місцезнаходження контрагентів або сплати податків контрагентами тощо. Невиконання контрагентом своїх обов'язків перед бюджетом не може бути підставою для неможливості формування податкового кредиту на підставі господарських операцій інших суб'єктів господарювання, оскільки відповідно до ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а тому до відповідальності може бути притягнутий лише порушник, яким у даному випадку позивач як покупець не є. Також колегія суддів вважає за потрібне зауважити, що в даній справі позивач є зацікавленим у виконанні договорів своїм контрагентом. Відповідачем до адміністративного суду не надано підтвердження визнання нікчемними правочинів між позивачем та ТОВ "Виробнича компанія "Віконні системи". Тим самим податковий орган не наділений повноваженнями визнання нікчемним правочину та господарської операції, а повинен керуватись підпунктом 21.1.1 п. 21.1 ст. 21 ПК України згідно якого, податковий орган зобов'язаний дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами. Крім того, ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 30.04.2013 р. по справі №804/1261/13-а визнані протиправними дії ДПІ у Бабушкінському районі м. Дніпропетровськ, які полягають у проведені перевірки ТОВ "Виробнича компанія "Віконні системи", в результаті яких було складено акт про результати документальної позапланової невиїзної перевірки №7212/224/33972398 від 21.12.2012 р. Отже, наявними в матеріалах справи доказами спростовується висновки податкового органу, що укладені позивачем договори не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, а тому суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відмову в визнанні протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 0000232200 від 19.06.2013 року. Щодо позовних вимог про визнання протиправним наказу про проведення позапланової документальної перевірки та визнання протиправними дій податкового органу. З наказу від 22.05.2013 р. № 257 слідує, що призначаючи позапланову невиїзну перевірку ТОВ "Барський комбікормовий завод", керівник податкового органу керувався положеннями п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п.п 78.1.1 п. 78.1 ст. 78, п.п. ст. 79 ПК України. Відповідно до вимог ст. 79 ПК України, документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником органу державної податкової служби рішення про її проведення та за наявності обставин для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами органу державної податкової служби виключно на підставі рішення керівника органу державної податкової служби, оформленого наказом, та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки. Отже, наявність підстав для проведення позапланової невиїзної перевірки чітко окреслені вищевказаними нормами ПК України та не спростовані в ході судового розгляду справи. Як вірно встановлено судом першої інстанції, що позивачем на виконання вимог запиту не було надано відповідачу всіх документів, визначеному у запиті. Також встановлено, що перевіряючих було допущено до перевірки і перевірка відбулась. В тому разі, коли платник податків не скористався правом недопущення до перевірки і вона була проведена, платник податків має право оскаржити рішення органу державної податкової служби, прийняте за результатами перевірки, з підстав невідповідності саме цього рішення закону чи компетенції органу державної податкової служби. При цьому, заявлена вимога про визнання протиправними дій Барської МДПІ щодо проведення позапланової невиїзної перевірки позивача, в даному випадку, не відповідає правому способу захисту порушеного права, оскільки, результат перевірки знайшов своє відображення в акті перевірки та прийнятому податковому повідомленні-рішенні. Відтак, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що правових підстав для скасування зазначеного наказу відповідача відсутні, як наслідок безпідставність вимоги позивача в частині визнання протиправними дій Барської МДПІ, які полягають у проведені позапланової невиїзної перевірки позивача. Таким чином адміністративний позов в частині даних позовних вимог задоволенню не підлягає. Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку відмовивши в задоволенні адміністративного позову в повному обсязі, оскільки позивачем доведено протиправність прийнятого податкового-повідомлення рішення № 0000232200 від 19.06.2013 року, а тому адміністративний позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання. Згідно ч. 3 ст. 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, позивачу має бути присуджено 2268 грн. 44 коп. документально підтвердженого сплаченого ним судового збору з Державного бюджету України.

Результат розгляду: partial