Рішення адміністративного суду від 2014-01-30 00:00:00+02

Як вбачається з наявних матеріалів справи, позивачка [PERSON] 01 грудня 2012 року придбала в автосалоні «Автоком» у м. Києві автомобіль Hyundai Accent вартістю 127 400,00 грн., та також 01 грудня 2012 року, з метою здійснення реєстрації новопридбаного автомобіля, [PERSON] було сплачено 3 185,00 грн. збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, що складає 3 % від суми продажу автомобіля. 13.03.2013 р. [PERSON] звернулась до Управління Пенсійного фонду України в Солом'янському районі м. Києва із заявою про повернення їй помилково сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування в сумі 3 185,00 грн., що були сплачені нею згідно довідки Київського відділення № 13 ПАТ «Банк «Київська Русь» від 18.12.2012 року. Згідно даної довідки, отримувач платежу - Київське УК Деснянського району, установа банку - ГУ ДКСУ у м. Києві, призначення платежу - сплата збору в ПФУ при купівлі легкового автомобіля. В свою чергу Управлінням Пенсійного фонду України в Солом'янському районі м. Києва листом № 4782/03 від 22.04.2013 р. було надано відповідь [PERSON], в якій зазначається, що згідно з вимогами п. 7 ст. 1 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» № 400/97-ВР від 26.06.1997 р. та Закону України «Про внесення змін до статті 1 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування»» № 4911-VІ від 07.06.2012 р., платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування є підприємства, установи, та організації незалежно від форми власності, фізичні особи, які набувають право власності на легкові автомобілі, що підлягають державній реєстрації (перереєстрації) в підрозділах Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України, крім випадків забезпечення легковими автомобілями інвалідів згідно із законодавством та успадкування легкових автомобілів відповідно до закону. Однак, вважаючи такі дії/бездіяльність відповідача Управління Пенсійного фонду України в Солом'янському районі м. Києва щодо неповернення [PERSON] помилково сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування при купівлі легкового автомобіля у розмірі 3 185 грн. - неправомірними, позивачка звернулась за захистом своїх прав в судовому порядку до Окружного адміністративного суду м. Києва. Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, Окружний адміністративний суд м. Києва дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача, зважаючи зокрема на наступне. Як вбачається з наявних матеріалів справи, в якості обґрунтування своїх позовних вимог, позивачка посилається на те, що нею було помилково сплачено до Управління Пенсійного фонду України в Солом'янському районі м. Києва збір на обов'язкове державне пенсійне страхування при купівлі легкового автомобіля у розмірі 3% від вартості автомобіля, а саме - 3 185 грн., оскільки відповідно до положень п. 7 ст. 1 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» № 400/97-ВР в редакції від 28.01.2011 року передбачено, що платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування є юридичні та фізичні особи при відчуженні легкових автомобілів, крім легкових автомобілів, якими забезпечуються інваліди, та тих автомобілів, які переходять у власність спадкоємцям за законом, а оскільки, на переконання позивачки, в даному випадку нею зазначений автомобіль придбавався, а не відчужувався, то відповідно, на думку [PERSON], вона не повинна сплачувати такий збір на обов'язкове державне пенсійне страхування при придбанні легкового автомобіля відповідно до вимог п. 7 ст. 1 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування». Проте, з приводу зазначеного посилання позивача, суд наголошує на тому, що до вказаних норм Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» № 400/97-ВР, на п. 7 ст. 1 якого посилається позивачка в якості обґрунтування її позовних вимог, були внесені відповідні зміни редакцією цього Закону від 28.06.2012 р., а відповідно, станом на час придбання легкового автомобіля - 01.12.2012 р., позивачка мала сплачувати збір на обов'язкове державне пенсійне страхування при купівлі легкового автомобіля у розмірі 3% від вартості автомобіля згідно вимог п. 7 ст. 1 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» № 400/97-ВР в редакції від 28.06.2012 року, якою встановлено, що платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування є підприємства, установи та організації незалежно від форми власності, фізичні особи, які набувають право власності на легкові автомобілі, що підлягають державній реєстрації (перереєстрації) в підрозділах Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України, крім випадків забезпечення легковими автомобілями інвалідів згідно із законодавством та успадкування легкових автомобілів відповідно до закону. Жодних змістовних та обґрунтованих заперечень або пояснень з даного приводу, а саме щодо дії нової редакції Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» № 400/97-ВР (в редакції від 28.06.2012 року) станом на час придбання легкового автомобіля 01.12.2012 р. - позивачкою суду надано не було, а відповідно і не було надано жодних допустимих доказів на спростування зазначеного. Таким чином, згідно наявних у справі доказів, та вимог норм наведеного законодавства, гр. [PERSON], у відповідності до приписів п. 7 ст. 1 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» № 400/97-ВР від 26.06.1997 р. та внесених змін до нього в момент придбання та реєстрації в підрозділах Держаної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України легкового автомобіля, являлась платником даного збору, відповідно до чого заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними, та задоволенню не підлягають. Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, довів суду правомірність його дій щодо не вчинення відповідних заходів по поверненню позивачці сплаченого нею збору на обов'язкове державне пенсійне страхування при купівлі легкового автомобіля у розмірі 3 185 грн. в якості помилкового, оскільки відповідно до наявних у справі доказів та норм наведеного законодавства, сплата позивачкою такого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування при купівлі легкового автомобіля у розмірі 3 185 грн. не була помилковою, та була передбачена вимогами п. 7 ст. 1 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції від 28.06.2012 року. Натомість позивачка не надала суду допустимих доказів на обґрунтування заявлених нею позовних вимог. Враховуючи вищенаведене в сукупності, та

Результат розгляду: denied