Рішення адміністративного суду від 2014-02-25 00:00:00+02

В листопаді 2013 року Комунальне підприємство «Прибрежно-експлуатаційне об'єднання Київського району» (надалі - позивач) звернулось до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області (надалі - відповідач, ДПІ), в якому просило визнати протиправними та скасувати наступні податкові повідомлення-рішення ДПІ від 14.08.2013 року: - №0002452202 яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток на суму 184657,00 грн., з яких 147726,00 грн. - за основним платежем та 36931,00 грн. - за штрафними санкціями; - №0002462202, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість в розмірі 203827,00 грн., в тому числі 163062,00 грн. - за основним платежем та 40765,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями; - №0004721701, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються податковими агентами із доходів платника податку інших ніж заробітна плата в розмірі 108036,18 грн., в тому числі 86428,94 грн. - за основним платежем та 21607,24 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями; Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03.12.2013 року позовні вимоги задоволені повністю. Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати спірну постанову суду та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Спірні податкові повідомлення-рішення винесені на підставі акту ДПІ від 31.07.2013 року №133/22-01/31506504/147 про результати виїзної позапланової перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період 01.01.2012 року по 30.06.2013 року (надалі - акт перевірки). За висновками акту перевірки, порушення норм податкового законодавства, які вплинули на спірні повідомлення-рішення, полягають у наступному: - п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України, що виразилось в заниженні податку на прибуток на загальну суму 147726,00 грн.; - п.185.1 ст.185, п.187.1 ст.187, п.188.1 ст.188 Податкового кодексу України, що виразилося в заниженні податку на додану вартість на загальну суму 163062,00 грн.; - п.2.11 Порядку ведення касових операцій в національній валюті в Україні від 15.12.2004 року №637, в результаті чого встановлено безпідставні компенсації витрат по авансовим звітам без надання первинних підтверджуючих касових документів про фактичне використання одержаних ними грошових коштів; пп.162.1.3 п.162.1 ст.162, пп.163.1.1 п.163.1 ст.163, пп.164.2.11, пп.164.2.17 п.164.2 ст.164, п.167.1 ст.167, п.168.1 ст.168, п.170.9 ст.170, п.171.2 ст.171, п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України, в наслідок чого донараховано податок на доходи фізичних осіб у розмірі 86428,94 грн.. За змістом розділу 3.1. акту перевірки підставою нарахування позивачу зобов'язань по податку на прибуток на суму 147726,00 грн. за основним платежем стало заниження позивачем валового доходу на загальну суму 703459,00 грн. (703459х21% = 147726,00 грн.). Стосовно формування позивачем валових витрат акт перевірки зауважень не містить. Податковий орган вважає, що позивач занизив валовий дохід на суму 703459,00 грн. при виконанні укладених із суб'єктами підприємницької діяльності договорів про пайову участь в утриманні об'єкта благоустрою, договорів соціального розвитку та партнерства, договорів про участь у проекті соціального розвитку (а.с.82-94, 114-211). Предметом цих договорів є ділянка берегозахисних споруд у вигляді штучного піщаного пляжу, вільного від оренди. Як вбачається з п.3.1.1 акту перевірки, сума заниження валового доходу в розмірі 703459,00 грн. складається з наступних сум: - 287606,00 грн. - сума розбіжності між даними бухгалтерського та податкового обліку позивача та даними його декларацій з податку на прибуток, на яку було занижено дохід від операційної діяльності за 2012 рік по операціях з надання послуг з обслуговування та благоустрою території; - 415853,00 грн. - сума доходу від операційної діяльності, яка, на думку ДПІ, не була отримана позивачем внаслідок заниження тарифу по договорам соціального розвитку та партнерства, внаслідок ненарахування плати за весь період, на який було укладено договори соціального розвитку та партнерства щодо використання ділянок берегозахисних споруд; внаслідок невідображення у складі доходів від операційної діяльності відшкодування експлуатаційних витрат за весь період дії цих договорів; внаслідок заниження плати за договорами про пайову участь в утриманні об'єкта благоустрою, укладених із ФОП [PERSON] та ЗАТ «Лондонська-Брістоль» За змістом розділу 3.2. акту перевірки підставою нарахування позивачу зобов'язань по податку на додану вартість на суму 163062,00 грн. за основним платежем стало заниження позивачем на вказану суму податкових зобов'язань з ПДВ за період з 01.01.2012 року по 30.06.2013 року. Стосовно формування позивачем податкового кредиту акт перевірки зауважень не містить. Доводи ДПІ про заниження позивачем податкових зобов'язань з ПДВ на суму 163062,00 грн., які викладені в п.3.2.2 акту перевірки, також пов'язані із висновками ДПІ про недоотримання позивачем доходів за вищевказаними договорами про пайову участь в утриманні об'єкта благоустрою, про соціальний розвиток та партнерство, про участь у проекті соціального розвитку, і за своїм змістом ці доводи аналогічні доводам про заниження позивачем валового доходу, які наведені у п.3.1.1 акту перевірки. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про неправомірність нарахування позивачу податкових зобов'язань з податку на прибуток та ПДВ спірними рішеннями №0002452202, №0002462202. Так, суд першої інстанції дійшов висновку, що при виконанні укладених із суб'єктами підприємницької діяльності договорів про пайову участь в утриманні об'єкта благоустрою, договорів соціального розвитку та партнерства, договорів про участь у проекті соціального розвитку (а.с.82-94, 114-211) позивач вірно визначав періоди та тарифи для нарахування оплати за цими договорами у відповідності до рішень Одеської міської ради, які врегульовують ці питання. Зокрема, суд першої інстанції правильно зазначив, що правовідносини в сфері укладення та виконання таких договорів на території м.Одеси врегульовані Правилами благоустрою території міста Одеси, затвердженими рішенням Одеської міської ради №1631-VI від 23.12.2011 року, Правилами устаткування та експлуатації пляжів міста Одеси, затвердженими рішенням Одеської міської ради №1133-V від 05.04.2007 року а.с.100-112, рішення виконавчого комітету Одеської міської ради «Про встановлення розміру пайової участі для власників (орендарів) будівель та споруд соціально - культурного, побутового, торговельного та іншого призначення, а також власників (орендарів) пунктів дрібно - роздрібної торговельної мережі для утримання об'єктів благоустрою» №64030477 від 16.02.2012 року (а.с.113) Аналіз цих рішень органу місцевого самоврядування, а також укладених позивачем вищевказаних договорів не підтверджують висновки податкового органу про заниження позивачем тарифів та періодів при визначенні розміру оплати за цими договорами. Зокрема, суд першої інстанції правильно вказав на те, що позивач правомірно отримував плату тільки за період фактичного надання послуг з 01.05 по 01.10 кожного року, що відповідає п.2.1.4 Правил устаткування та експлуатації пляжів міста Одеси, затверджених рішенням Одеської міської ради №1133-V від 05.04.2007 року, яким передбачено режим роботи служб громадських пляжів (у тому числі тих, що орендовані), що встановлюється з 01 травня до 01 жовтня щорічно, з 06:00 год. до 20:00 год. щодня (до особливого розпорядження міського голови). Визначення позивачем тарифу 2,50 грн. за кв. м. переданої у користування площі об'єктів прибережної смуги також відповідає тарифу, встановленому для таких об'єктів у додатку №3 до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради «Про встановлення розміру пайової участі для власників (орендарів) будівель та споруд соціально - культурного, побутового, торговельного та іншого призначення, а також власників (орендарів) пунктів дрібно - роздрібної торговельної мережі для утримання об'єктів благоустрою» №64030477 від 16.02.2012 року. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що в акті перевірки ДПІ не наводить норм Податкового кодексу України, які б відносили недоотримані позивачем суми за вказаними договорами до складу валового доходу та податкових зобов'язань з ПДВ. Відповідно до п.134.1 ст.134 ПК України об'єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135 - 137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138 - 143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу. Згідно п.135.1 ст.135 ПК України доходи, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, включаються до доходів звітного періоду за датою, визначеною відповідно до статті 137, на підставі документів, зазначених у пункті 135.2 цієї статті, а саме, на підставі первинних документів, що підтверджують отримання платником податку доходів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. Відповідно до п.137.1 ст.137 ПК України дохід від реалізації товарів визнається за датою переходу покупцеві права власності на такий товар, а дохід від надання послуг та виконання робіт визнається за датою складення акта або іншого документа, оформленого відповідно до вимог чинного законодавства, який підтверджує виконання робіт або надання послуг. Отже, до складу валового доходу може бути віднесена сума, яка фактично надійшла до платника податку, або на яку сторонами договору підписані акти виконання робіт чи надання послуг. Відповідно до п.185.1. ст.185 ПК України об'єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; ввезення товарів на митну територію України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом. Згідно п.187.1 ст.187 ПК України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку. З наведеного слідує, що норми Податкового законодавства, які визначають порядок формування валового доходу та податкових зобов'язань з ПДВ не відносять до їх складу недоотримані за договорами про надання послуг суми, на які не були підписані акти виконаних робіт чи наданих послуг. Факту того, що визначені актом перевірки суми заниження валового доходу в розмірі 703459,00 грн. та податкових зобов'язань в розмірі 163062,00 грн. були включені сторонами вищевказаних договорові до актів виконаних робіт чи наданих послуг сторонами, судом не встановлено, і ДПІ на такі факти не посилається. За таких обставин, постанова суду першої інстанції в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень ДПІ від 14.08.2013 року №0002452202 та №0002462202 є законною та не підлягає скасуванню. Оцінивши правомірність винесення податкового повідомлення рішення з ПДФО №0004721701, колегія судів дійшла до наступного. За змістом пункту 3.5.1. акту перевірки підстави для нарахування позивачу зобов'язань по податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються податковими агентами із доходів платника податку інших ніж заробітна плата на суму 86428,94 грн. за основним платежем, полягають в наступному: - неутримання ПДФО на суму 36,00 грн. внаслідок сплати позивачем адміністративного штрафу на суму 102,00 грн., застосованого до директора КП «ПЕО Київського району» [PERSON]; - неутримання ПДФО на суму 203,00 грн. в результаті проведених виплат працівнику [PERSON] за авансовими звітами, які не підтверджені належними платіжними документами про понесення витрат цією підзвітною особо; - неутримання ПДФО на суму 2803,04 грн. внаслідок недоотримання від ФОП [PERSON], ФОП [PERSON], ФОП [PERSON], ФОП [PERSON], ФОП [PERSON], ФОП [PERSON], ФОП [PERSON] плати за договорами про пайову участь в утриманні об'єкта благоустрою; - неутримання ПДФО на суму 83024,93 грн. внаслідок недоотримання від фізичних осіб-підприємців, які зазначені у додатках №3а, 3б до акту перевірки, плати в повному розмірі за договорами соціального розвитку та партнерства через застосування тарифу 2,50 грн. за 1 кв.м замість тарифу 9,26 грн.; - неутримання ПДФО на суму 361,97 грн. внаслідок недоотримання від фізичних осіб-підприємців по договорам, які зазначені у додатку №3е до акту перевірки, відшкодування експлуатаційних витрат з використання приміщень та літніх майданчиків. Позиція ДПІ полягає в тому, що вказані суми є додатковим благом у вигляді безоплатно отриманих цими фізичними особами товарів (робіт, послуг), які підлягають оподаткуванню згідно пп.164.2.17 Податкового кодексу України. Суд першої інстанції в своїй постанові не дав оцінку всім викладеним в акті перевірки порушенням, які вплинули на прийняття такого рішення та помилково скасував це рішення в повному обсязі. Сам позивач у додаткових поясненнях до адміністративного позову (а.с.232) погоджується з правомірністю донарахування йому ПДФО за цими порушеннями на загальну суму 239,00 грн. (36,00 грн. + 203,00 грн.). Однак суд першої інстанції на цей факт уваги не звернув, і належної правової оцінки йому не дав. Колегія суддів вважає правильним висновок ДПІ про неутримання позивачем ПДФО на суму 36,00 грн. внаслідок сплати позивачем адміністративного штрафу за [PERSON] на суму 102,00 грн., а також неутримання ПДФО на суму 203,00 грн. в результаті проведених виплат працівнику [PERSON] за авансовими звітами, які не підтверджені належними платіжними документами про понесення витрат цією підзвітною особо. Позивач не заперечує того факту, що ним за [PERSON] був сплачений адміністративний штраф на суму 102,00 грн., а також не заперечує того, що працівнику [PERSON] були компенсовані витрати на суму за чеками ПП «ОККО-Нафтопродукт», в яких платником зазначена інша особа. За таких обставин, проведені позивачем виплати штрафу за [PERSON] та виплата компенсації витрат за чеками ПП «ОККО-Нафтопродукт» відповідно до пп.164.2.17 Податкового кодексу України є доходом цих осіб, отриманим як додаткове благо, а тому відповідно до пп.14.1.180. п.14.1 ст.14 та п.171.2. ст.171 ПК України позивач, як податковий агент повинен був утримати з сум виплат вказаним фізичним особам ПДФО на суму 36,00 та 203,00 грн. відповідно. Щодо висновків ДПІ про неутримання позивачем ПДФО на суму 2803,04 грн., на суму 83024,93 грн. та на суму 361,97 грн. внаслідок недоотримання від фізичних осіб-підприємців плати за договорами про пайову участь в утриманні об'єкта благоустрою, за договорами соціального розвитку та партнерства, а також плати по відшкодуванню експлуатаційних витрат з використання приміщень та літніх майданчиків, колегія суддів вважає ці висновками помилковими, з огляду на наступне. По-перше, як вже зазначено вище, позивачем при укладанні та виконанні вказаних договорів не було порушено нормативних актів органу місцевого самоврядування м.Одеси, якими врегульовані питання виконання цих договорів. По-друге, відповідно до п.177.8 ст.177 ПК України під час нарахування (виплати) фізичній особі - підприємцю доходу від здійснення нею підприємницької діяльності, суб'єкт господарювання та/або самозайнята особа, які нараховують (виплачують) такий дохід, не утримують податок на доходи у джерела виплати, якщо фізичною особою - підприємцем, яка отримує такий дохід, надано копію документу, що підтверджує її державну реєстрацію відповідно до закону як суб'єкта підприємницької діяльності. Це правило не застосовується в разі нарахування (виплати) доходу за виконання певної роботи та/або надання послуги згідно з цивільно-правовим договором, коли буде встановлено, що відносини за таким договором фактично є трудовими, а сторони договору можуть бути прирівняні до працівника чи роботодавця відповідно до підпунктів 14.1.195 та 14.1.222 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу. Оскільки вищевказані договори були укладені позивачем саме з фізичними особами-підприємцями, і ДПІ проти цього не заперечує, то за цими договорами позивач відповідно до п.177.8 ст.177 ПК України не є податковим агентом і не повинен здійснювати утримання ПДФО. На підставі вищенаведеного колегія суддів приходить до висновку, що податковим повідомленням-рішення №0004721701 позивачу правомірно нарахована суму ПДФО за основним платежем в розмірі 239,00 грн., а сума 86189,94 грн. (2803,04 грн. + 83024,93 грн. + 361,97 грн.) нарахована неправомірно. Враховуючи положення п.123.1 ст.123 ПК України, яким визначені розмірі штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) у разі визначення контролюючим органом суми податкового зобов'язання, податковим повідомленням-рішення №0004721701 правомірно нарахована сума штрафу в розмірі 59,75 грн. (239,00 грн. х 25%), а штраф на суму 21547,49 грн. нарахований неправомірно. Таким чином, податкове повідомленням-рішення №0004721701 підлягає скасуванню частково на суму 107737,43 грн., з яких 86189,94 грн. - за основним платежем, а 21547,49 грн. - за штрафними санкціями. За таких обставин постанова суду першої інстанції в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №0004721701 підлягає скасуванню з винесенням в цій частині нової постанови про часткове скасування цього повідомлення-рішення на суму 107737,43 грн.. В задоволені позовних вимог про скасування податкового повідомлення-рішення №0004721701 на суму 298,75 грн. (239,00 грн. + 59,75 грн.) слід відмовити

Результат розгляду: partial