Рішення адміністративного суду від 2014-03-13 00:00:00+02

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання незаконним рішення відповідача від 07.11.13р. та зобов'язання відповідача відповідно до ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» ст.ст. 12, 22, 33, 116, 118, 121 Земельного кодексу України, Закону України «Про особисте селянське господарство» задовольнити заяву позивача. Постановою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 18.12.13р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач подала апеляційну скаргу, у якій просить суд скасувати постанову з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції не враховано, що на спірній земельній ділянці щодо якої позивачем подані заяви про надання її оренду розташовані належні позивачу на праві власності господарські будівлі, а відтак позивач має право на користування такою земельної ділянкою без зміни її цільового призначення. Враховуючи, що у судове засідання учасники процесу не з'явились, хоча належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, докази чого наявні в матеріалах справи, розгляд апеляційної скарги було проведено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у відповідності до ст. 197 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу позивача, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як свідчать обставини справи та встановлено судом першої інстанції, позивач 24.07.13р. та 07.11.13р. зверталась до відповідача із заявами про оформлення права користування земельною ділянкою по [ADDRESS]. При цьому, у заяві від 24.07.13р. вказувала на те, що така земельні ділянка необхідна для використання за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарська; у заяві від 07.11.13р. просила надати дозвіл на внесення змін в технічну документацію, вказуючи при цьому, що дана земельна ділянка необхідна для розміщення та обслуговування господарських будівель, у зв'язку з набуттям права власності на них, для ведення особистого селянського господарства (ведення товарного сільського господарського виробництва). Як свідчать обставини справи, за результатами розгляду обох заяв позивача (про що свідчить витяг з протоколу засідання сесії а.с.41), рішенням Борзнянської міської ради двадцять п'ятої сесії шостого скликання від 07.11.13р. було відмовлено позивачу в надані земельної ділянки в оренду для ведення особистого селянського господарства та зобов'язано позивача заключити договір оренди на земельну ділянку площею 0,3569 га за адресою [ADDRESS], як члену фермерського господарства ВТФ «Борзна-Агросервіс», для обслуговування господарських будівель. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що предметом розгляду відповідачем на 25 сесії 6 скликання була заява позивача від 24.07.13р., у якій ставилось питання щодо підготовки договору оренди земельної ділянки з врахуванням певних обмежень, а не заява від 07.11.13р., а також з того, що в силу земельного законодавства, у разі знаходження бажаної земельної ділянки у користуванні іншого землекористувача, договір оренди має бути укладений на тих же самих умовах, що і з попереднім землекористувачем. Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. Відповідно до п. 34 ч.1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.97р. № 280/97-ВР (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин), виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Відповідно до п. «в» ст. 12 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, зокрема, належить: надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Відповідно до ст.116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Отже, питання пов'язані з передачею земельних ділянок, зокрема, у користування вирішуються міською радою шляхом прийняття рішення виключно на пленарних засіданнях. Відповідно до ст.93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземним громадянам і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Стаття 120 Земельного кодексу України визначає правила переходу права на земельну ділянку при переході права на будівлю і споруду. Так, відповідно до її частин 1,2, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. Як свідчать обставини справи, позивач згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.01.13р. є власником нежитлового приміщення площею 1115,6 кв.м. - будинку [ADDRESS]. За наведених правових норм позивач, як власник будівлі, вправі ініціювати питання про оренду землі на якій розташована така будівля. При цьому відповідач, згідно з оспорюваним рішенням, відмовив позивачу невмотивовано, зобов'язавши її при цьому укласти договір оренди від імені Фермерського господарства ВТФ «Борзна-Агросерсвіс» (як члена цього господарства з 07.02.07р.), тоді як позивач зверталась до відповідача не від імені вказаного Фермерського господарства ВТФ «Борзна-Агросерсвіс», а як громадянка та власник будівлі. Разом з тим, підставою для відмови у оспорюваному рішенні відповідач вказав і на те, що згідно форми 6-зем земельна ділянка площею перебувала користуванні Фермерського господарства ВТФ «Борзна-Агросерсвіс». Вказана обставина є необґрунтованою, оскільки не перешкоджає позивачу оформити право користування земельною ділянкою, на якій розташована належна їй на праві власності будівля. Так, частиною третьою ст.17 цього Закону (у редакції із змінами внесеними Законом України від 05.11.2009 р. N 1702-VI) передбачено, що до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда. Серед критеріїв /принципів/, які повинні застосовуватись субґєктом владних повноважень при прийнятті ними рішень та якими керується адміністративний суд у разі оскарження таких рішень (ст.2 КАС України), є, зокрема, принцип законності, відповідно до якого субґєкт владних повноважень зобовґязаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним, а рішення субґєкта вланих повноважень має прийматися обгрунтовано, тобто у урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. Критерій обґрунтованості рішення або дії вимагає від суб'єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов'язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Встановлення невідповідності діяльності суб'єкта владних повноважень хоча б одному із зазначених критеріїв для оцінювання його рішень, дій та бездіяльності може бути підставою для задоволення адміністративного позову, за умови, що встановлено порушення прав та інтересів позивача. В даному випадку, оспорюване рішення порушує передбачене законом право позивача оренду земельної ділянки, на якій розташована будівля, яка позивачу належить, а відтак оспорюване рішення - протиправне, а тому позов у цій частині обґрунтований. В решті вимог щодо зобов'язання відповідача задовольнити заяву позивача - вимоги задоволенню не підлягають, оскільки вирішення земельних питань є виключною компетенцією органів місцевого самоврядування, а відтак суд не може перебирати на себе повноваження органів органів місцевого самоврядування, зобов'язуючи їх приймати певні рішення. Окрім того, у заявах позивач не зазначила площу земельної ділянки, на якій розташована її будівля для вирішення питання передачі її в оренду. З огляду на викладене, колегія суду дійшла висновку про скасування постанови Борзнянського районного суду Чернігівської області від 18.12.13р. у справі №730/1516/13-а та ухвалення нової постанови про часткове задоволення адміністративного позову.

Результат розгляду: partial