Рішення адміністративного суду від 2014-03-06 00:00:00+02

Позивач 20.01.2014 року звернувся до суду з зазначеним адміністративним позовом, в якому просить поновити строк оскарження неправомірних дій управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Житомирській області та скасувати постанови державного виконавця Голубович Н. П. про закінчення виконавчого провадження від 25.06.2011 року, постанови державного виконавця Паламарчук П. В. про відмову у відкритті виконавчого провадження від 15.01.2014 року, зобов'язати управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Житомирській області поновити виконавче провадження на підставі постанови Богунського районного суду м. Житомира по адміністративній справі №2-а-400/11 від 15.02.2011 року. В судове засідання позивач не з'явилася, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, в якій позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві та просили його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився надіслав на адресу суду заперечення на позовну заяву, в якій просив відмовити у задоволенні позовних вимог, а також заяву про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних, виходячи з наступного. Судом встановлено вище викладені обставини справи, що підтверджуються письмовими матеріалами справи. Постановою державного виконавця від 25.06.2011 року було закінчено виконавче провадження в зв'язку з неможливістю виконання рішення суду по вищевказаному виконавчому листі, на підставі п.11 ч.1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження". Відповідно до ст.11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання; заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз'яснює сторонам їхні права і обов'язки. Статтею 50 Закону України "Про виконавче провадження" передбачені наслідки закінчення виконавчого провадження. У разі закінчення виконавчого провадження скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із закінченням виконавчого провадження. Закінчене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачене цим Законом. Відтак, позивачка позбавлена права повторно пред'явити виконавчий лист до виконання. З огляду на вищенаведене, закриття виконавчого провадження є фактично відмовою у виконанні судового рішення. Згідно з положеннями ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Згідно роз'яснень п.20 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби" державний виконавець зобов'язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного у документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом. Окрім цього, при вирішені спору, судом першої інстанції не враховано, що відповідно до п. 38 рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2004 року по справі "Жовнер проти України" державний орган не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням. Відповідно до п. 29 рішення Європейського суду з прав людини від 13.07.2006 року по справі "Васильєв проти України" виконання рішення щодо боржника залишається обов'язком держави. З огляду на вищенаведене, держава повинна виконувати взяті на себе зобов'язання та не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. Приписами ст.19 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною 17.07.1997 року, передбачено, що для забезпечення дотримання Високими Договірними Сторонами, однією з яких є Україна, їхніх зобов'язань за Конвенцією та протоколами до неї, створюється Європейський суд з прав людини. Він функціонує на постійній основі. Статтею 46 зазначеної Конвенції передбачено, що Високі Договірні Сторони зобов'язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами. Відтак, позивач позбавлений права повторно пред'явити виконавчий лист до виконання. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що закриття виконавчого провадження є фактично відмовою у виконанні судового рішення. Також, відповідно до статті 263 Кодексу адміністративного судочинства України за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), державний виконавець може звернутися до адміністративного суду першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий лист, із поданням, а особа, яка бере участь у справі, та сторона виконавчого провадження - із заявою про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення, що не було зроблено відповідачем. Отже суд вважає, що відповідач діяв не на підставі та у спосіб, який передбачений Конституцією та законами України. Вимоги позивача про скасування постанови відповідача про відмову у відкритті виконавчого провадження від 15.01.2014 року є безпідставними, оскільки ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачене цим Законом. На час винесення оскаржуваної постанови виконавче провадження було завершене, постанова про закінчення виконавчого провадження була чинною та не скасованою, а відтак дії відповідача щодо винесення оспорюваної постанови є правомірними. Що стосується позовних вимог про зобов'язання відповідача відкрити виконавче провадження, суд зазначає. Частиною 1 ст. 51 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби. Про відновлення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову, копії якої не пізніше наступного дня надсилаються до суду, який визнав незаконною постанову державного виконавця, сторонам, а також органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ. У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), якому повернуто виконавчий документ, зобов'язаний у тримісячний строк з дня надходження відповідної постанови пред'явити його до виконання. У зв'язку з вищевикладеним вказані позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки у разі визнання не чинною або скасування вказаної постанови законодавцем покладено обов'язок на відповідача відновити виконавче провадження протягом трьох робочих днів.

Результат розгляду: partial