Рішення адміністративного суду від 2014-02-28 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь грошову допомогу у розмірі місячного заробітку, з якого обчислена пенсія, за кожний повний рік роботи в сумі 167101,92 гривень, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (з 30.04.2004 року) в сумі 200322,73 гривень, моральну шкоду в сумі 83550,96 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що проходив службу в органах військової прокуратури з 1974 по 1995 рр. та прокуратурі м. Одеси - з 1997 по 2004 рр. У 2004 році позивач звільнився за власним бажанням (у зв'язку із виходом на пенсію), у зв'язку із чим йому не виплачувалась грошова допомога. Позивач вважає, що на момент звільнення йому, яка старшому помічнику прокурора м. Одеси, положеннями чинної на момент виникнення спірних правовідносин редакції ч.1 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» гарантувалася виплата грошової допомоги в разі виходу на пенсію за вислугою років. В результаті порушення роботодавцем вимог законодавства, позивачем недоотримано 167101 гривень грошової допомоги. Позивач також вважає, що на підставі ч.1 ст.117 КЗпПУ він має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а також на індексацію заборгованої суми відповідно до ст.33 Закону України «Про оплату праці». Крім того, позивач зважає на те, що порушення відповідачем його конституційних прав призвело до моральних страждань, втрати життєвих зв'язків та додаткових зусиль для організації свого життя, у зв'язку із чим він має право на компенсацію моральної шкоди. В судовому засіданні позивач позовні вимоги із викладених вище підстав підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, в задоволенні позову просила відмовити, зазначивши, що у 1995 році позивача звільнено з військової служби у запас за станом здоров'я, виключено зі списків особового складу військової прокуратури, виплачено одноразову грошову допомогу та матеріальну допомогу. При звільненні у запас [PERSON] скористався своїм правом на вибір пенсійного забезпечення та звернувся про призначення йому пенсії як військовослужбовцю. Отже на час звернення за призначенням пенсії позивачем було обрано вид пенсійного забезпечення для військовослужбовців, а не за Законом України «Про прокуратуру». Подальші працевлаштування позивача в прокуратурі м. Одеси в 1997 році та звільнення в 2004 році на підставі ст.38 КЗпП України не впливають на право позивача на отримання грошової допомоги відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», оскільки позивач отримував пенсію, як військовослужбовець, і не виходив на пенсію за вислугою років. Крім того, позивач скористався своїм правом на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні з військової прокуратури. Також зазначила, що грошова допомога не є складовою заробітної плати, у зв'язку із чим не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку та заробітної плати з урахуванням індексації. Крім того, прокуратурою області протиправних дій у відношенні позивача не вчинялося, тому підстави для стягнення моральної шкоди також відсутні. Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення. Судом встановлено, що у періоді з 28.10.1974 року по 06.10.1995 року [PERSON] проходив службу в органах військової прокуратури. Наказом Міністра оборони України від 19.08.1995 року № 01297 (а.с. 22) позивача звільнено з військової служби у запас за станом здоров'я. Наказом військового прокурора Південного регіону від 02.10.1995 року № 162 (а.с. 23) позивача виключено зі списків особового складу військової прокуратури, виплачено одноразову грошову допомогу та матеріальну допомогу. З 08.10.1995 року [PERSON] призначено пенсію за вислугою років (34 роки) в розмірі 75% грошового забезпечення, з 01.01.1996 року розмір пенсії перераховано до 85%, з 01.01.2003 року - 90%, а з 01.07.2012 року - 80%. Наказом прокурора Одеської області від 21.08.1997 року № 75 [PERSON] прийнятий на роботу в органи прокуратури на посаду помічника прокурора м. Одеси, а наказом прокурора Одеської області від 29.04.2004 року № 86 позивача звільнено з посади старшого помічника прокурора м. Одеси та з органів прокуратури з 30.04.2004 року за власним бажанням згідно з ст.38 КЗпП України (а.с.30) на підставі заяви від 14.04.2004 року (а.с.29). Згідно з частиною першою статті 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Таким чином, передбачено можливість звільнення працівника з роботи за власним бажанням та наведено причини, що не є вичерпними, у зв'язку з якими працівник бажає розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк. При цьому обов'язку щодо зазначення при звільненні причини такого звільнення на власника або уповноваженого ним орган законом не покладено. Не зазначення в наказі про звільнення позивача причин, що зумовили виявити бажання позивача звільнитися з органів прокуратури, не впливає на правовідносини, врегульовані ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру». Виплата грошової допомоги безпосередньо не пов'язана з формулюванням у наказі причин подання заяви про звільнення за власним бажанням. У зв'язку із викладеним суд критично оцінює посилання позивача на порушення його прав прокуратурою при звільненні в 2004 році з огляду на невизначення в наказі про звільнення формулювання причин «у зв'язку із виходом на пенсію», замість «за власним бажанням». При цьому суд враховує, що наказ про звільнення позивача не оскаржувався і є чинним. Поряд із тим, у позивача відсутнє право на отримання грошової допомоги відповідно до частини 15 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру», з огляду на наступне. Так, згідно з ч.9 вище зазначеної статті в редакції Закону від 11.07.2003 року прокурорам і слідчим, які мають одночасно право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їхнім вибором, у тому числі на умовах, передбачених статтею 37 Закону України «Про державну службу». Військові прокурори і слідчі військових прокуратур при звільненні з військової служби мають право на одержання пенсії відповідно до цієї статті або на одержання пенсії, встановленої законом для військовослужбовців. Як встановлено судом, при звільненні з військової прокуратури [PERSON] було обрано пенсію не за Законом України «Про прокуратуру», а як військовослужбовцю відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», з отриманням при цьому одноразової грошової допомоги згідно з ст.9 цього Закону. Частиною 15 статті 51-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції Закону від 11.07.2003 року передбачалося, що прокурорам і слідчим у разі виходу на пенсію за вислугою років чи по інвалідності виплачується грошова допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку, з якого обчислена пенсія, за кожен повний рік роботи прокурором, слідчим прокуратури чи на посадах у науково-навчальних закладах прокуратури. За змістом зазначеної норми виплата грошової допомоги можлива за умови звільнення працівників з роботи в органах прокуратури у зв'язку з виходом на пенсію за вислугу років чи по інвалідності, та розповсюджується на працівників, які вийшли на пенсію вперше. У зв'язку із тим, що позивач не виходив на пенсію за вислугою років відповідно до Закону України «Про прокуратуру», а під час звільнення в 1995 році обрав одержання пенсії, встановленої законом для військовослужбовців, з урахуванням того, що дія ч.15 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» поширюється лише на осіб, яким грошова допомога виплачується за умови звільнення з посад з одночасним призначенням пенсії, суд дійшов висновку про відсутність підстав для отримання позивачем грошової допомоги на підставі ч.15 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру». З урахуванням викладеного, не підлягають задоволенню й похідні позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку з урахуванням індексації та моральної шкоди. Так, встановлений статтею 117 КЗпП України обов'язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки виплати належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу (по день фактичного розрахунку), є матеріальною відповідальністю роботодавця за неналежне виконання своїх обов'язків, що має наслідком порушення трудових прав працівника. Таке порушення може мати для працівника негативні наслідки і немайнового характеру, тобто завдавати йому моральну шкоду, тому законодавець передбачив для працівника можливість звернутися до суду за її відшкодуванням. Стаття 237-1 Кодексу встановлює, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В ході судового розгляду справи судом не встановлено порушень прав [PERSON] у сфері трудових відносин, зокрема затримки виплати належних позивачу сум, у зв'язку із чим похідні позовні вимоги, які позивач пов'язує із названими порушеннями є необґрунтованими. Передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 зазначеного Кодексу. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. При цьому слід зазначити, що грошова допомога при звільненні на пенсію за вислугою років не є заробітною платою та не входить до її структури у розумінні ст.1 Закону України «Про оплату праці», що виключає застосування до спірних правовідносин положень ст.117 КЗпП України та положень Закону України «Про індексацію заробітної плати». Вирішуючи спір, суд зважає, що в силу вимог ч.2 ст.49 КАС України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов'язки, що з огляду на запроваджений ст.8 Конституції України принцип верховенства права та в кореспонденції з приписами ч.1 ст.71 КАС України означає абсолютний і безумовний обов'язок кожної особи, яка бере участь в адміністративній справі довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Системний аналіз наведених правових норм при застосуванні до правовідносин, що є предметом судового дослідження, вказує на те, що відповідач не допускав порушень прав позивача при звільненні останнього з органів прокуратури у 2004 році. Вимоги позивача щодо виплати йому грошової допомоги на підставі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» виключають їх задоволення з огляду на обрання позивачем під час звільнення в 1995 році з органів військової прокуратури військової пенсії. При цьому навіть при переході з військової пенсії на пенсію, що призначається за Законом України «Про прокуратуру», права на грошову допомогу не виникає. Таким чином, на підставі ст.10 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.11 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними доказів, з'ясувавши обставини у справі; перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, у зв'язку із чим в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Результат розгляду: denied