Рішення адміністративного суду від 2014-02-19 00:00:00+02

До Оболонського районного суду м. Києва звернулася [PERSON] з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат про визнання протиправним та скасування розпорядження УПСЗН від 20.03.2012 року про відмову в призначенні державної допомоги при народженні третьої дитини, зобов`язання відповідача 1 видати розпорядження щодо виплати такої допомоги, зобов`язання відповідача 2 здійснити виплати нарахованої державної допомоги при народженні дитини (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог). Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 13.08.2012 року позов задоволено. Відповідач 1, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В судове засідання представник апелянта не з'явився, що не заперечує розгляду справи за його відсутність. Позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги зазначав, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи та вирішено її з належним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанцій, 25.11.2010 року у позивача народилася третя дитина (а. с. 10). 20.03.2012 року [PERSON] звернулась до відповідача 1 із заявою щодо призначення одноразової допомоги при народженні дитини, зазначивши в якості поважності пропуску строку звернення з відповідною заявою погіршення стану здоров`я після пологів, перебування на обліку у лікаря-психіатра, починаючи з грудня 2010 року (а. с. 12). Згідно з розпорядженням відповідача 1 № 04214 від 20.03.2012 року, позивачу було відмовлено в призначенні допомоги, що вмотивовано зверненням [PERSON] с пропуском 12 календарних місяців після народження дитини (а. с. 11). Не погоджуючись з рішенням відповідача 1, позивач звернувся з позовом до суду. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення невірно застосував норми матеріального та процесуального права, що мають значення для вирішення справи та дійшов невірного висновку, з яким суд апеляційної інстанції не погоджується, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (далі - Закон) встановлено, що громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України. Згідно ст. 5 Закону, всі види державної допомоги сім'ям з дітьми, крім допомоги у зв'язку з вагітністю та пологами жінкам, зазначеним у ч. 2 ст. 4 цього Закону, призначають і виплачують органи соціального захисту населення за місцем проживання батьків (усиновлювачів, опікуна, піклувальника). Згідно ст. 10 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», допомога при народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну). Положеннями ст. 11 цього Закону встановлено умови призначення допомоги при народженні дитини, зокрема, згідно до частини 3 вказаної статті допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Аналогічні положення містяться у Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27 грудня 2001 року. Законодавством України, яке регулює правовідносини щодо виплати грошової допомоги при народженні дитини, не передбачено поновлення строку звернення за її призначенням у разі пропуску річного строку, встановленого ч. 3 ст. 11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми». Враховуючи, що чинним законодавством, яке регулює дані правовідносини, визначено обов'язкову умову призначення допомоги при народженні дитини, а саме звернення за її призначенням не пізніше, ніж через 12 календарних місяців після народження дитини, та не передбачено можливості поновлення строку звернення за призначенням допомоги при народженні дитини у випадку пропуску такого з поважних причин, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач за результатами розгляду заяви позивача правомірно відмовив у призначенні та виплаті допомоги при народженні дитини, відповідно до Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми». Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. З огляду на те, що відповідачем доведено належними та допустимими доказами правомірність своїх дій, колегія суддів вважає позовні вимоги позивача необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення невірно застосував норми матеріального та процесуального права, що мають значення для вирішення справи та дійшов невірного висновку, з яким суд апеляційної інстанції не погоджується. Доводи апеляційної скарги УПСЗН, спростовують висновки суду першої інстанції, викладені у постанові від 13 серпня 2012 року, та є підставою для її скасування. За таких обставин, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, апеляційну скаргу слід задовольнити, а постанову суду першої інстанції - скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Результат розгляду: denied