Рішення адміністративного суду від 2014-02-10 00:00:00+02

Позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просить визнати дії відповідача протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення Основ'янської міжрайонної державної податкової інспекції м. Харкова Харківської області Державної податкової служби від 30.04.2013р. за №0020271730. В обґрунтування позову зазначив, що 30.04.2012 року відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем земельний податок з фізичних осіб у сумі 19325,26 грн. Позивач вважає винесене податкове повіджомлення-рішення неправомірним, оскільки згідно положень ст. 13 Закону України "Про плату за землю" та п.286.1 ст.286 ПК України підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Проте, у власності позивача не перебуває земельної ділянки, яка б була внесена до бази даних державного земельного кадастру, отже нарахування земельного податку позивачу є неправомірним. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення адміністративного позову заперечувала, вказавши на його необґрунтованість та безпідставність. Вважає, що позивач є землекористувачем, оскільки відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення по [ADDRESS] використовує земельну ділянку та зобов'язаний сплачувати земельний податок з урахуванням при будинкової території. На підставі викладеного вважає позовні вимоги позивача безпідставними, оскаржуване податкове - повідомлення рішення правомірними, та просила суд у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані сторонами документи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 30.04.2013р. відповідачем, на підставі п.п.54.3.3 п.54.3 ст.54, п.286,5 ст.286 ПК України, винесено податкове повідомлення-рішення №0020271730, яким визначено суму податкового зобов'язання з земельного податку з фізичних осіб за 2013 рік на загальну суму 19325,26 грн. Не погоджуючись із винесеним податковим повідомленням-рішенням №0020271730 від 30.04.2013р., позивач звернувся до суду. З матеріалів справи вбачається, що 14.03.2002р. між позивачем та ВАТ "Харківський деревообробний завод" укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS]; загальною площею 0,0958 га., договір зареєстрований в реєстрі за №1-176. По суті заявлених вимог суд зазначає. Відповідно до ч. 1 ст. 106 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Згідно пп. 14.1.147 п. 14.1 ст. 14 ПК України, плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (пп. 14.1.72 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України). Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень розділу XIII Податкового кодексу України. Так, відповідно до ст. 269 ПК України, платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі. Власники земельних ділянок - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), які відповідно до закону набули права власності на землю в Україні, а також територіальні громади та держава щодо земель комунальної та державної власності відповідно; землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди (п. 14.1.34., п. 14.1.73. п. 14.1. ПК України). Згідно ст. 270 ПК України, об'єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності. Положенням п. 287.1 ст. 287 ПК України передбачено, що власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно із приписами частин 1, 3 ст. 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Відповідно до ч.1 ст.120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною 1 статті 377 Цивільного кодексу України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до п.287.6 ст. 287 ПК України, при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частина), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Враховуючи викладені положення суд дійшов висновку, що, у разі переходу права власності на об'єкт нерухомого майна до набувача такого майна переходять відповідні права на земельну ділянку. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу №1-176 від 14.03.2002р. позивач набув права власності на нежитлове приміщення за [ADDRESS]. Таким чином, з моменту переходу права власності на об'єкт нерухомого майна у позивача виникає право власності на земельну ділянку на якій знаходиться зазначене нерухоме майно. Вказана позиція узгоджується з позицією Верховного суду України, викладеною у постанові від 24 грудня 2010 року в якій зазначено, що Вищий адміністративний суд України неправильно застосував норми матеріального права надавши перевагу положенням Закону № 2535XII та ст.125, 126 Земельного кодексу України, які регулюють випадки набуття права власності чи права користування на земельну ділянку, як окремий об'єкт та які щодо спірних відносин є загальними. У той же час перевагу мають спеціальні норми, що регулюють випадки набуття права власності на землю чи права користування нею внаслідок придбання споруди, розміщеної на земельній ділянці - ст.120 ЗК та ст. 377 ЦКУ. На підставі викладеного, враховуючи вимоги п.287.6 ст.287 ПК України, суд дійшов висновку, що власники землі та землекористувачі зобов'язані сплачувати земельний податок безвідносно до факту належного оформлення відповідних правовстановлюючих документів на земельну ділянку, відсутність яких не звільняє особу від виконання свого обов'язку. В матеріалах справи міститься довідка Управління держземагентства у м. Харкові Харківської області №4694/08 від 09.12.2013р., з якої вбачається, що станом на 29.12.2012 року документи, які посвідчують право власності на землю гр. [PERSON] в м. Харкові не обліковується (а.с.46). В судовому засіданні відповідачем надані пояснення з яких вбачається, що згідно відомостей автоматизованої системи АРМ "ZEM" громадянин [PERSON], на підставі заяви від 09.06.2003р., був поставлений на облік як платник земельного податку з громадян за користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS]. На підтвердження зазначеної інформації відповідачем надано витяги з автоматизованої системи АРМ "ZEM" (а.с.52-53). Відповідач не зміг надати до суду оригінал заяви позивача від 09.06.2003р., посилаючись на те, що згідно номенклатури справ відділу документи громадян та ФОП по земельному податку та орендній платі мають термін зберігання 3 роки. Натомість представником відповідача надана довідка №1034/10/20-38-15-03-17 від 25.01.2014р. з якої вбачається, що позивач станом на 01.01.2014р. є платником земельного податку з громадян згідно заяви від 09.06.2003р. Враховуючи наявність вказаних вище обставин, посилання представника позивача на відсутність у позивача обов'язку сплачувати земельний податок у зв'язку із відсутністю у земельному кадастрі відомостей про належність позивачу будь-яких земельних ділянок на території м. Харкова є безпідставними та такими, що суперечать положенням Земельного кодексу України та Податкового кодексу України. Крім того, згідно даних зворотного боку облікової картки платника податків, позивач належно сплачував зазначений земельний податок протягом 2011, 2012 років. За таких обставин суд дійшов висновку, що позивач, як фізична особа у праві власності якої перебуває нежитлове приміщення, повинен сплачувати земельний податок, на підставі п.287.6 ст. 287 ПК України незалежно від наявності чи відсутності оформленого права власності чи права користування земельною ділянкою. Згідно п. 286.5 ст. 286 ПК України, нарахування фізичним особам сум податку проводиться органами державної податкової служби, які видають платникові до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку визначеному статтею 58 ПК України. У відповідності до вимоги зазначеної вище статті відповідачем сформовано та надіслано податкове повідомлення-рішення №0020271730 від 30.04.2013р. Ставка податку за земельні ділянки, нормативну грошову оцінку яких проведено, встановлюється у розмірі 1 відсотка від їх нормативної грошової оцінки (п.274.1 ст.270 ПК України). Контролюючим органом, під час проведення розрахунку суми земельного податку використовувалися дані автоматизованої системи АРМ "ZEM" та рішення 41 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 24.02.2010р. №27/10 "Про внесення змін до рішення 19 сесії Харківської міської ради 5 скликання від 27.02.08р. №42/08 "Про затвердження "Положення про впровадження нормативної оцінки земель м. Харкова станом на 01.01.2007р. ". На підставі проведених розрахунків сума податкового зобов'язання з земельного податку з фізичних осіб визначена позивачу за 2013 рік складає 19325,26 грн. Також суд наголошує, що представник позивача у судовому засідання посилався на зміну площі нежитлового приміщення, що належить позивачу, тому вважав, що площа земельної ділянки змінилася, у зв'язку з чим земельний податок вирахуваний неправильно. Суд не бере до уваги вказані посилання представника позивача, оскільки останній не надав доказів на підтвердження своєї позиції. Більше того, представником відповідача надано витяги із автоматизованої системи АРМ "ZEM" з яких вбачається, що площа земельної ділянки, якою користується позивач, становить 0,0958 га., виходячи з якої і був здійснений розрахунок земельного податку позивача за 2013 рік. Відповідно до п.287.5 ст.287 ПК України, податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення. Оскільки позивачем, в термін встановлений законом, не сплачено податкове зобов'язання по податковому повідомленню-рішенню №0020271730, то в останнього починаючи з 30.08.2013р.(граничний термін сплати) виник податковий борг. Зазначена податкова заборгованість на час розгляду справи позивачем не погашена. Враховуючи, що позивачем в порушення наведених норм Податкового кодексу України, не було задеклароване податкове зобов'язання зі сплати за землю, не здійснена сплата податкового зобов'язання, - у відповідача були підстави для нараховування податкового зобов'язання по земельному податку у відношенні позивача. Таким чином відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб визначений Конституцією та законами України. Положеннями частини 1 статті 11 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Оскільки відповідачем, як суб'єктом владних повноважень надано до суду належні докази правомірності та законності прийнятого податкового-повідомлення рішення №0020271730 від 30.04.2013р. та спростовано усі доводи позивача, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог. Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до вимог ст.94 КАС України. На підставі викладеного,

Результат розгляду: denied