Рішення адміністративного суду від 2014-02-18 00:00:00+02

Приватне акціонерне товариство «Бахчисарайське АТП 14340» звернулось до Окружного адміністративного суду АР Крим з адміністративним позовом до Відділу державної виконавчої служби Бахчисарайського районного управління юстиції про: - визнання протиправними дій відповідача в частині накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться і надходять в касу підприємства і належать боржнику : Приватне акціонерне товариство "Бахчисарайське АТП № 14340" в межах суми 310749,47 гривень згідно постанови від 06.12.2013 року , а також в частині накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться: у КРУ ПАТ " Приватбанк", МФО 384436 р/р № 26007054914468 в межах суми 310749,47 гривень, а також на грошові кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту, заборонивши списання коштів за розпорядженням власника рахунків до накопичення заарештованої суми згідно постанови від 06.12.2013 року; - визнання протиправною та скасування постанови від 06.12.2013 року, згідно якої було накладено арешт на грошові кошти, які знаходяться і надходять в касу підприємства і належать боржнику: Приватне акціонерне товариство "Бахчисарайське АТП № 14340" в межах суми 310749,47 гривень; - визнання протиправною та скасування постанови від 06.12.2013 року, згідно якої було накладено арешт на грошові кошти, які знаходяться: у КРУ ПАТ " Приватбанк", МФО 384436 р/р № 26007054914468 в межах суми 310749,47 гривень, а також на грошові кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту, заборонивши списання коштів за розпорядженням власника рахунків до накопичення заарештованої суми. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем протиправно, у порушення вимог Закону України "Про виконавче провадження" та Інструкції з організації примусового виконання рішень, проведені виконавчі дії з примусового стягнення суми боргу у розмірі 310749,47 гривень, в наслідок чого позивач був позбавлений об'єктивної можливості скористатись правом самостійного виконання рішення. Представник позивача під час розгляду справи позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених в адміністративному позові та матеріалах справи. Представник відповідача під час розгляду справи проти задоволення адміністративного позову заперечував з підстав викладених в письмових запереченнях. Заслухавши пояснення учасників процесу, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд встановив наступне. Як вбачається з матеріалів справи, на примусовому виконанні у Відділі державної виконавчої служби Бахчисарайського районного управління юстиції знаходиться вимога про сплату боргу №563 від 04.03.2013 року УПФ України в Бахчисарайському районі про стягнення з підприємства недоїмки по страхових внесках на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування на суму 42869,23 гривень та інші по зведеному виконавчому провадженню, яку об'єднано в зведене виконавче провадження №38156561 від 17.06.2013 року на загальну суму 327533,07 гривень, залишок становить на 06.12.2013 року - 310749,47 гривень. На підставі зазначених виконавчих документів Відділом державної виконавчої служби Бахчисарайського районного управління юстиції було прийнято постанову від 06.12.2013 року про накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться і надходять в касу підприємства і належать боржнику в межах суми 310749,47 гривень, а також постанову про накладення арешту на грошові кошти боржника, які знаходяться: у КРУ ПАТ «Приватбанк» , МФО 384436 р/р № 26007054914468 в межах суми 310749,47 гривень. Позивач вважає, що при прийнятті даних постанов державним виконавцем були суттєво порушені його законні права та інтереси, а самі постанови є протиправними та такими, що суперечать нормам діючого законодавства, у зв'язку із чим підлягають скасуванню. При вирішенні зазначеного спору, суд виходив із наступного. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частин 1,3 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. З огляду на визначення вказаних критеріїв, суд вказує, що дотримання принципу пропорційності особливо важливе при прийняті рішень або вжитті заходів, які матимуть вплив на права, свободи та інтереси особи. Метою дотримання цього принципу є досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямовані рішення або дії суб'єкта владних повноважень, та інтересами конкретної особи. Принцип пропорційності зокрема передбачає, що: здійснення повноважень, як правило, не повинно спричиняти будь яких негативних наслідків, що не відповідали б цілям, які заплановано досягти; якщо рішення або дія можуть обмежити права, свободи чи інтереси осіб, то такі обмеження повинні бути виправдані необхідністю досягнення більш важливих цілей; несприятливі наслідки для прав, свобод та інтересів особи внаслідок рішення чи дії суб'єкта владних повноважень, повинні бути значно меншими від тієї шкоди, яка могла б настати за відсутності такого рішення чи дії; для досягнення суспільно-корисних цілей необхідно обирати найменш "шкідливі" засоби. Таким чином, принцип пропорційності має на меті досягнення балансу між публічним інтересом та індивідуальним інтересом особи, а також між цілями та засобами їх досягнення. Під розумністю (розсудливістю) слід виходити з того, що нерозсудливими (безглуздими, ірраціональними) рішеннями, діями, бездіяльністю суб'єкта владних повноважень можна розуміти таки, яких жоден суб'єкт владних повноважень не міг би допустити, діючи відповідно до здорового глузду та обов'язків, покладених на нього законом. Нерозсудливими слід вважати також рішення, дії, бездіяльність, що є неприпустимими з погляду законів логіки та загальноприйнятих моральних стандартів. Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, але одночасно вони є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності. Спірні правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем, врегульовано Законом України "Про виконавче провадження", Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 року за № 489/20802. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Частиною 1 статті 6 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Згідно з частиною першою та другою статті 11 Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Статтею 32 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням. Згідно з приписами статті 52 Закону України "Про виконавче провадження", звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. Частиною першою другою статті 57 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: - винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; - винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; - винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; - проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Частиною третьою статті 57 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Приписами частини першої статті 33 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що у разі якщо в органі державної виконавчої служби відкрито кілька виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника, вони об'єднуються у зведене виконавче провадження і на майно боржника накладається арешт у межах загальної суми стягнення, виконавчого збору і можливих витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій. Як вбачається з матеріалів справи, спірні постанови було прийнято відповідачем при примусовому виконанні вимоги УПФУ в Бахчисарайському районі про сплату боргу №563, виданої 01.03.2013 року, про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Бахчисарайське автотранспортне підприємство №14340» недоїмки зі страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування на суму 42869, 23 гривень та інших по зведеному виконавчому провадженню, яке об'єднане в зведене виконавче провадження №38156561 від 17.06.2013 року на загальну суму 327533,07 гривень, залишок складає - 310749,47 гривень. Разом із тим, як свідчать матеріали справи, вимоги про сплату боргу №563, виданої саме 01.03.2013 року, на виконанні у відповідача відсутня. Суд зазначає, що відповідачем під час розгляду справи разом із запереченнями як на підставу щодо прийняття спірних постанов було надано вимогу УПФУ в Бахчисарайському районі про сплату недоїмки №563, але від 04.03.2013 року, тобто дата її прийняття не відповідає вимоги, на підставі якої були прийняті спірні постанови. Більш того, як пояснив представник відповідача в судовому засіданні, іншої вимоги за № 563, ніж та, що є в матеріалах справи УПФУ в Бахчисарайському районі на примусовому виконанні у ВДВС Бахчисарайського управління юстиції, немає. Приймаючі до уваги, що вимога про сплату боргу №563 від 01.03.2013 року УПФУ в Бахчисарайському районі на виконанні у ВДВС Бахчисарайського управління юстиції не знаходилась, а наявна в матеріалах справи вимога УПФУ в Бахчисарайському районі про сплату недоїмки №563 від 04.03.2013 року не визначена як підстава для прийняття оскаржених постанов від 06.12.2013 року про накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться і надходять в касу підприємства і належать боржнику в межах суми 310749,47 гривень, та про накладення арешту на грошові кошти боржника, які знаходяться: у КРУ ПАТ «Приватбанк» , МФО 384436 р/р № 26007054914468 в межах суми 310749,47 гривень. Отож відповідач не мав підстав для прийняття оскаржених постанов про арешт коштів боржника від 06.12.2013 року шляхом накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться і надходять в касу підприємства і належать боржнику в межах суми 310749, 47 гривень, а також накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться: у КРУ ПАТ «Приватбанк», МФО 384436 р/р №26007054914468 в межах суми 310749,47 гривень, на підставі вимоги УПФУ в Бахчисарайському районі про сплату боргу №563, виданої 01.03.2013 року, якої фактично не існує. Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. В порушення приписів ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідач не надав суду доказів, які б підтверджували обґрунтованість та правомірність прийнятих ним постанов про арешт коштів боржника від 06.12.2013 року на підставі вимоги про сплату боргу №563 від 01.03.2013 року УПФУ в Бахчисарайському районі, якої фактично не існує. Разом з тим, стосовно вимог позивача про визнання протиправними дій відповідача в частині накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться і надходять в касу підприємства і належать боржнику: Приватне акціонерне товариство "Бахчисарайське АТП № 14340" в межах суми 310749,47 гривень згідно постанови від 06.12.2013 року , а також в частині накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться: у КРУ ПАТ " Приватбанк", МФО 384436 р/р № 26007054914468 в межах суми 310749,47 гривень, а також на грошові кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту, заборонивши списання коштів за розпорядженням власника рахунків до накопичення заарештованої суми згідно постанов від 06.12.2013 року, суд звертає увагу, що відповідно до положень Закону України "Про виконавче провадження" після відкриття виконавчого провадження державний виконавець повинен у повному обсязі вчиняти виконавчі дії, направлені, у першу чергу, саме на виконання виконавчого документа, у тому числі, здійснювати накладання арешту на майно боржника. Окрім того, суд вважає необхідним врахувати, що під час розгляду справи сторонами повідомлено про погашення заборгованості за вимогою УПФУ в Бахчисарайському районі про сплату боргу № 563 від 04.03.2013 року, тому вчинення відповідачем певних дії на виконання вимог Закону України "Про виконавче провадження", спрямованих на виконання виконавчих документів, що знаходилися на примусовому виконанні, з боржника - Приватного акціонерного товариства «Бахчисарайське АТП 14340» у тому числі шляхом прийняття постанов про арешт коштів боржника, в межах наданих державному виконавцю повноважень для примусового виконання судового рішення, є доцільними, неупередженими, вчиненими у межах наданих відповідачу повноважень. При цьому суд не може прийняти до уваги, посилання позивача на ухвалу Окружного адміністративного суду АР Крим про забезпечення адміністративного позову по справі № 801/10023/13-а від 30.10.2013 року, відповідно до якої відповідачу заборонено вчиняти дії, направлені на погашення заборгованості за вимогою № 563, оскільки дане судове рішення стосується іншої вимоги УПФУ Бахчисарайського району № 563 від 04.03.2013 року, у той час як відповідачем вчинювались дії, спрямовані до виконання іншого виконавчого документу. За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення вимог щодо визнання протиправними дій відповідача в частині накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться і надходять в касу підприємства і належать боржнику: Приватне акціонерне товариство "Бахчисарайське АТП № 14340" в межах суми 310749,47 гривень згідно постанови від 06.12.2013 року , а також в частині накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться: у КРУ ПАТ " Приватбанк", МФО 384436 р/р № 26007054914468 в межах суми 310749,47 гривень, а також на грошові кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту, заборонивши списання коштів за розпорядженням власника рахунків до накопичення заарештованої суми згідно постанов від 06.12.2013 року. Враховуючи викладене, суд вважає, що для відновлення порушеного права позивача необхідно визнати протиправними та скасувати постанови Відділу державної виконавчої служби Бахчисарайського районного управління юстиції про арешт коштів боржника, що знаходяться та надходять в прибуткову касу боржника, та належать боржнику: Приватне акціонерне товариство «Бахчисарайське АТП 14340» від 06.12.2013 року за виконавчим провадженням №38131832, а також про арешт коштів боржника, що містяться: в КРУ ПАТ «ПРИВАТБАНК», МФО 384436 р/р№26007054914468, та належать боржнику: Приватне акціонерне товариство «Бахчисарайське АТП 14340» від 06.12.2013 року за виконавчим провадженням №38131832. Враховуючи вищевикладене, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності в порядку статей 69, 70, 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до частини 3 статті 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог. Враховуючі часткове задоволення позовних вимог, суд вважає, що на користь позивача належить до повернення з Державного бюджету України 48,72 гривень. Під час судового засідання, яке відбулось 18.02.2014 року, були оголошені вступна та резолютивна частини постанови. Відповідно до ст. 163 КАСУ постанову складено 21.02.2014 року. З урахуванням викладеного,

Результат розгляду: partial