Рішення адміністративного суду від 2014-01-29 00:00:00+02

У липні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому після уточнення своїх вимог просив визнати наказ відділу Державної пенітенціарної служби України в Закарпатській області (далі - ВДПС) від 31.05.2013 року № 53 о/с незаконним та скасувати, поновити його на раніше займаній посаді начальника Хустського міжрайонного відділу кримінально-виконавчої інспекції ВДПС з 31.05.2013, зобов'язати відповідача видати направлення на проходження військово-лікарської комісії (далі - ВЛК) для встановлення придатності до служби та подальшого звільнення зі служби. Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2013 року у справі № 807/2552/13-а у задоволенні позову було відмовлено. Позивач [PERSON] у своїй апеляційній скарзі просить вказану постанову суду скасувати та прийняти нову про повне задоволення його позову. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, те що рапорт від 27.05.2013 року та переписаний рапорт 31.05.2013 року про відмову від проходження BЛK був написаний під тиском відповідача, який наполягав на тому, щоб звільнення було проведено саме 31 числа, щоб зарахувався останній місяць служби. При цьому він думав, що після написання рапорту йому нададуть направлення на BЛK і буде звільнений від обов'язків відповідно до п. 1.36 Порядку проведення військово-лікарської експертизи і медичного огляду військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу в системі МВС України, затвердженого наказом МВС України від 06 лютого 2001 року № 85. Рапорт про відмову від проходження BЛK був написаний під тиском відповідача. Після звільнення позивач звернувся до ВДПС зі заявою про надання йому направлення на BЛK, однак відповіді не отримав. Одночасно апелянт звертає увагу на те, що у рапортах від 27.05.2013 року та від 31.05.2013 року зазначена мотивація звільнення «у зв'язку з набуттям права на пенсію за вислугою років», однак нічого не написано про звільнення «за власним бажанням». Тому є незрозумілим яким чином відповідач самостійно обрав підставу для його звільнення. При цьому апелянт наполягає на тому, що суд безпідставно погодився з відповідачем у тому, що сторони домовились про звільнення позивача у коротший термін та не врахував положення п. 68 Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення), який передбачає необхідність попередження прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте особою рішення про звільнення зі служби за власним бажанням не пізніш, як за три місяці до дня звільнення. Окрім того, на думку апелянта, судом не було надано належної оцінки листкам непрацездатності, якими позивач підтверджував відомості про свою хворобу. Відповідач ВДПС подав апеляційному суду письмові заперечення на апеляційну скаргу [PERSON], у якому просить залишити оскаржуване судове рішення без змін, а подану апеляційну скаргу - без задоволення. При цьому наполягає на тому, що факт написання позивачем рапорту на звільнення під диктовку та під тиском працівником кадрової служби не відповідає дійсності. Представник позивача у ході апеляційного розгляду підтримав вимоги, викладені у апеляційній скарзі, у повному обсязі. Представник відповідача заперечила обґрунтованість доводів апелянта, вважає оскаржуване судове рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Заслухавши суддю-доповідача та учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апелянта у їх сукупності, апеляційний суд приходить до переконання, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких мотивів. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що 27.05.2013 року на ім'я начальника Державної пенітенціарної служби України в Закарпатській області позивачем було подано рапорт з проханням звільнити з органів Державної кримінально-виконавчої служби у зв'язку з набуттям права на пенсію за вислугою років з 31 травня 2013 року. Крім того, він зазначив, що від проходження ВЛК відмовляється. Наказом ВДПС від 31.05.2013 року № 53 о/с «По особовому складу» позивача було звільнено у запас Збройних Сил України за п. 64 «ж» (за власним бажанням) з 31.05.2013 року на підставі його рапорту від 27.05.2013 року. Оскільки на момент звільнення [PERSON] граничного віку перебування на військовій службі не досяг, ВЛК непридатним за станом здоров'я до військової служби визнаний не був, то підстав для його звільнення зі служби згідно з п. 65 Положення, тобто у відставку, у відповідача не було. Пункт 64 Положення не передбачає можливість звільнення з органів внутрішніх справ з мотивацією «у зв'язку з набуттям права на пенсію за вислугою років», однак суд дійшов висновку, що позивач не міг бути звільнений за жодною з наведених в п. 64 підстав, окрім пп. «ж» за власним бажанням. Від проходження ВЛК позивач відмовився, що підтверджується копією рапорту від 27.05.2013 року. Покликання позивача на введення його в оману начальником сектору про роботі з особовим складом не підтверджено доказами. Твердження позивача про порушення відповідачем строку звільнення за власним бажанням, передбаченого п. 68 Положення, суд оцінив критично з огляду на те, що у рапорті від 27.05.2013 року [PERSON] висловив бажання бути звільненим саме з 31.05.2013 року, чим надав згоду на звільнення у більш короткий, ніж передбачено п. 68 Положення, термін. Також судом не було взято до уваги посилання позивача на обізнаність відповідача з його незадовільним станом здоров'я та тривале лікування (з долученням до матеріалів справи листків непрацездатності), оскільки такі не були надані ВДПС після виходу [PERSON] на роботу після тимчасової непрацездатності, що засвідчується долученою до матеріалів справи копією витягу з журналу реєстрації листків непрацездатності працівників відділу ДДУПВП в Закарпатській області. Даючи оцінку рішенню суду першої інстанції та доводам апелянтів, що викладені у поданих апеляційних скаргах, апеляційний суд виходить із такого. Відповідно до наявних у матеріалах справи копій рапортів позивача [PERSON] він просив звільнити його з органів Державної кримінально-виконавчої інспекції у зв'язку з набуттям права на пенсію за вислугою років (а.с. 8, 28). Разом із тим, положення п. 64 Положення, який містить вичерпний перелік підстав звільнення зі служби в запас, не містять можливості звільнення «у зв'язку з набуттям права на пенсію за вислугою років», що правильно встановлено судом першої інстанції. При цьому суд першої інстанції не звернув увагу на те, що діючим законодавством відповідачу не надано права самостійно обирати підставу звільнення позивача. З огляду на викладене, на переконання апеляційного суду, у відповідача не було правових підстав для звільнення позивача на підставі рапорту від 27.05.2013 року без приведення його змісту у відповідність до вимог п. 64 Положення. Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до змісту рапортів позивача [PERSON] від 27.05.2013 року він просив звільнити його з органів Державної кримінально-виконавчої служби у зв'язку з набуттям права на пенсію за вислугою років 31 травня 2013 року, а не з 31 травня 2013 року. Відтак заслуговують на увагу покликання апелянта на порушення відповідачем при прийнятті оспорюваного наказу № 53 о/с від 31.05.2013 року «По особовому складу» положень п. 68 Положення, відповідно до якого особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою. З огляду на викладене суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги про визнання протиправним і скасування наказу відповідача № 53 о/с від 31.05.2013 року «По особовому складу» в частині звільнення [PERSON] з посади начальника Хустського міжрайонного відділу кримінально-виконавчої інспекції відділу Державної пенітенціарної служби України в Закарпатській області з 31 травня 2013 року та поновити його на вказаній посаді є підставними і підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] про зобов'язання відповідача видати направлення на проходження ВЛК для встановлення придатності до служби та подальшого звільнення зі служби, то суд апеляційної інстанції виходить із того, що від проходження вказаної комісії позивач письмово відмовився у своєму рапорті від 27.05.2013 року (а.с. 28). При цьому посилання позивача на тиск на нього працівників кадрової служби відповідача є голослівними, категорично заперечуються відповідачем, а відтак апеляційним судом до уваги не приймаються. Разом із тим, вказане не позбавляє права [PERSON] звернутися до відповідача в установленому порядку про направлення його на ВЛК після поновлення на посаді на виконання рішення суду з метою встановлення придатності до служби та подальшого звільнення зі служби. Таким чином, оскільки при вирішенні даного публічно-правового спору судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального права, а мотиви, з яких виходив суд під час ухвалення свого рішення, не відповідають фактичним обставинам справи, оскаржувана постанова підлягає скасуванню з прийняттям нової про часткове задоволення позову.

Результат розгляду: partial