Рішення адміністративного суду від 2014-02-11 00:00:00+02

06 листопада 2013 року до Херсонського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Херсонського міського центру зайнятості (далі - позивач, ХМЦЗ) до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON]) з позовними вимогами про повернення коштів допомоги по безробіттю в сумі 6554 грн. 53 коп. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач, перебуваючи на обліку в ХЦМЗ як безробітний, знаходився в цивільно-правових відносинах з ПАТ КБ «Приватбанк». Не повідомивши відповідача про наявні трудові відносини, [PERSON] отримав 6554,53 грн. як виплату по безробіттю. З посиланням на норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», Закону України «Про зайнятість населення» обґрунтовує необхідність постановлення судового рішення про повернення коштів допомоги по безробіттю. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та доповненнях до адміністративного позову. Відповідач 17 грудня 2013 року надав письмові заперечення, в яких проти позову заперечує з таких підстав. Перевірка достовірності страхових випадків та обґрунтованості виплат відбулась без попереднього прийняття керівником рішення про проведення перевірки. Позивач не проводив перевірку в момент перебування відповідача на його обліку з 11 листопада 2010 року по 16 серпня 2011 року, а провів її лише 06 червня 2013 року коли останній вже не мав статусу безробітного. Позивач не міг використовувати лист з ПАТ КБ «Приватбанк» при проведенні перевірки, оскільки, отримання відомостей від юридичних осіб не передбачено законодавством. Розглянувши надані сторонами документи, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що 23 липня 2010 року згідно з персональної картки [PERSON] звернувся до Херсонського міського центру зайнятості для взяття його на облік, набуття статусу безробітного та виплати допомоги по безробіттю. Відповідно до заяви від 23 липня 2010 року відповідачем зазначено, що він, зокрема, не є найманим працівником та не укладав цивільно-правового договору. За таких обставин, наказом від 23 липня 2010 року № НТ100723 відповідачеві присвоєно вказаний статус з призначенням допомоги по безробіттю з 23 липня 2010 року. Наказом від 21 вересня 2010 року № НТ110921 [PERSON] знято з обліку в ХМЦЗ у зв'язку з працевлаштуванням. 18 листопада 2010 року згідно з персональною карткою [PERSON] звернувся до Херсонського міського центру зайнятості для взяття його на облік, набуття статусу безробітного та виплати допомоги по безробіттю. Відповідно до заяви від 18 листопада 2010 року відповідачем зазначено, що він, зокрема, не є найманим працівником та не укладав цивільно-правового договору. За таких обставин, наказом від 18 листопада 2010 року № НТ101118 відповідачеві присвоєно вказаний статус з призначенням допомоги по безробіттю з 18 листопада 2010 року. Наказом від 16 серпня 2011 року № НТ110816 [PERSON] знято з обліку в ХМЦЗ у зв'язку з поданням безробітним письмової заяви про відмову від послуг Державної служби зайнятості. ПАТ КБ «Приватбанк» надав довідку від 29 травня 2013 року, згідно якої відповідач за період з 01 січня 2010 року по 31 грудня 2010 року перебував в трудових відносинах з банком на підставі договору №6523207. Довідка отримана ХМЦЗ 04 червня 2013 року (вхідний №5200). ХМЦЗ складено висновок розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення №396/р-2 від 06 червня 2013 року, в якому зазначено, що на момент реєстрації та надання статусу в ХМЦЗ відповідач надавав послуги за договором цивільно-правового характеру з 01 січня 2010 року по 31 грудня 2010 року. 22 липня 2013 року директором ХМЦЗ видано наказ №130722, яким передбачено повернути кошти у встановленому порядку відповідно до п.6.14 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності. Сума боргу з 23 липня 2010 року по 09 вересня 2010 року становить 1 288,48 грн. Сума боргу з 18 листопада 2010 року по 26 червня 2011 року становить 5 266,05 грн. Всього заборгованість становить 6 554,53 грн. На підставі наказу №130722 прийнято лист від 23 липня 2013 року вих. № 09-24/2996 щодо повернення коштів матеріального забезпечення в п'ятнадцятиденний строк, який надіслано [PERSON] в порядку досудового врегулювання спору. Заборгованість відповідачем не погашено, стягнення її в судовому порядку є предметом спору. Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 68 Конституції України зазначає, що кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно з преамбулою до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» цей Закон, розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття. Законодавство про страхування на випадок безробіття складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, Закону України "Про зайнятість населення" та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері страхування на випадок безробіття, а також міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Нормативно-правові акти щодо загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття розробляються, реєструються і застосовуються відповідно до законодавства України. З питань, що регулюються цим Законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, посадові особи цих органів діють виключно на підставах, у межах та у спосіб, передбачені законодавством про загальнообов'язкове державне соціальне страхування (ч.1,3,4 ст.3 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»). Преамбула до Закону України «Про зайнятість населення» цей Закон визначає правові, економічні та організаційні засади реалізації державної політики у сфері зайнятості населення, гарантії держави щодо захисту прав громадян на працю та реалізації їхніх прав на соціальний захист від безробіття. Закон України «Про зайнятість населення» регулює правовідносини в галузі соціального захисту від безробіття та встановлює права та обов'язки учасників цих відносин, а Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» визначає фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, зокрема пов'язані зі сплатою допомоги по безробіттю та встановлює відповідальність застрахованих осіб. Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» є спеціальним для спірних правовідносин. Стаття 2 Закону України «Про зайнятість населення» дає таке визначення термінів «безробітний», «зайнятість», «зареєстрований безробітний». Безробітний - особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи (п.2 ст.2). Зайнятість - не заборонена законодавством діяльність осіб, пов'язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі, а також діяльність членів однієї сім'ї, які здійснюють господарську діяльність або працюють у суб'єктів господарювання, заснованих на їх власності, у тому числі безоплатно (п.7 ст.2). Зареєстрований безробітний - особа працездатного віку, яка зареєстрована в територіальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, як безробітна і готова та здатна приступити до роботи (п.8 ст.2). Кожен має право на соціальний захист у разі настання безробіття, що реалізується шляхом: участі в загальнообов'язковому державному соціальному страхуванні на випадок безробіття, яке передбачає матеріальне забезпечення на випадок безробіття; надання безоплатних соціальних послуг, зокрема, інформаційно-консультаційних та профорієнтаційних, професійної підготовки, перепідготовки, підвищення кваліфікації з урахуванням попиту на ринку праці, сприяння у працевлаштуванні, зокрема, шляхом фінансової підтримки самозайнятості та реалізації підприємницької ініціативи відповідно до законодавства; надання особливих гарантій працівникам, які втратили роботу у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці; надання додаткової гарантії зайнятості окремим категоріям населення, які не здатні на рівних умовах конкурувати на ринку праці (ст.9 Закону України «Про зайнятість населення»). Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, здійснює свої повноваження безпосередньо та через територіальні органи. Територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, районах у містах, містах є юридичними особами публічного права (ч.2 ст.21 Закону України «Про зайнятість населення»). Таким територіальним органом в даному випадку є Херсонський міський центр зайнятості. Застраховані особи, визнані у встановленому порядку безробітними, які протягом 12 місяців, що передували початку безробіття, працювали на умовах повного або неповного робочого дня (тижня) не менше 26 календарних тижнів та сплачували страхові внески, мають право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу. Особи, визнані в установленому порядку безробітними, які протягом 12 місяців, що передували початку безробіття, працювали менше 26 календарних тижнів, а також особи, які бажають відновити трудову діяльність після тривалої (більше 6 місяців) перерви, та застраховані особи, звільнені з останнього місця роботи з підстав, передбачених статтею 37, пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, статтями 41 і 45 Кодексу законів про працю України, мають право на допомогу по безробіттю без урахування страхового стажу. Допомога по безробіттю виплачується з 8 дня після реєстрації застрахованої особи в установленому порядку в державній службі зайнятості (ч.1,2,3 ст.20 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» в редакції чинній на момент виникнення правовідносин зі сплати допомоги по безробіттю). Виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі працевлаштування безробітного (п.1 ч.1 ст.31 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»). Фонд має право: отримувати необхідні пояснення (у тому числі в письмовій формі) з питань, що виникають під час перевірки; стягувати відповідно до закону кошти Фонду, виплачені особам, зареєстрованим як безробітні, у вигляді матеріального забезпечення на випадок безробіття та витрачені на надання соціальних послуг безробітним у разі встановлення факту їх отримання на підставі недостовірних відомостей, поданих особою; вимагати від керівників та інших посадових осіб підприємств, установ і організацій, а також від фізичних осіб усунення виявлених фактів порушення законодавства про страхування на випадок безробіття (абз. 4, 6, 8 ч.1 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»). Фонд зобов'язаний контролювати правильність витрат за страхуванням на випадок безробіття, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами з питань страхування на випадок безробіття, правильність призначення роботодавцем та виплати застрахованим особам допомоги по частковому безробіттю (абз. 4 ч.2 ст.34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»). Застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг (ч.2,3 ст.36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття»). Стосовно застосування вимог Порядку, Положень та Наказів стосовно даних правовідносин суд зазначає наступне. Відповідно до ч.4 ст.9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. У роз'ясненні Пленуму Верховного Суду України, яке міститься в Постанові від 01.11.1996 р. № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" (пункт 5) зазначено, що судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу, зокрема постанови і розпорядження Кабінету Міністрів України, накази та інструкції міністерств і відомств, підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини. Суд застосовує насамперед норми Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та Закону України «Про зайнятість населення», яких в даному конкретному випадку цілком достатньо для однозначної оцінки спірних правовідносин. Безспірним є факт трудових відносин з юридичною особою під час перебування відповідача в статусі безробітного, а заперечення ґрунтуються на помилковому тлумаченні [PERSON] норм чинного законодавства. Оцінка судом обставин справи базується на наданих доказах, їх належності та переконливості, в поєднанні з принципами КАС України. Як передбачає ч.2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Обов'язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права. Так, в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Бендерський проти України» (Заява N 22750/02§42) суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом. За змістом частин 4, 5 ст. 11 КАС України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень, з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів. Положення ст. 9 КАС України передбачає, що суди при вирішенні справи керуються принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Частиною 1 ст. 71 КАС України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Позивач належними доказами підтвердив правомірність частини своїх вимог, натомість наявні в матеріалах справи докази не дають суду підстав для висновку про залишення позовної заяви без задоволення. Враховуючи вищевикладене та оцінюючи наявні у матеріалах справи докази в сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги належить задовольнити повністю. На підставі вимог частини 3статті 160 КАС України, в судовому засіданні 11 лютого 2014 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Результат розгляду: granted