Рішення адміністративного суду від 2014-01-20 00:00:00+02

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03.04.2012 позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення СДПІ по роботів з ВПП у м. Одесі від 21.12.2010 № 0000232200/0 в частині визначення податкового зобов'язання з податку з доходів найманих працівників в сумі 1786406,79 грн., в т.ч. 595468,93 грн. основного платежу та 1190937,86 грн. штрафних (фінансових) санкцій. У задоволенні решти позову відмовлено. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.04.2013 постанову суду першої інстанції скасовано. Позов задоволено повністю. Скасовано податкове повідомлення-рішення від 21.12.2010 № 0000232200/0 в сумі 1786406,79 грн., в т.ч. 595468,93 грн. основного платежу та 1190937,86 грн. штрафних (фінансових) санкцій, та податкове повідомлення-рішення від 21.12.2010 № 0000212200/0 про визначення податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в сумі 270875 грн., в т.ч. 180583 грн. основного платежу та 90292 грн. штрафних санкцій. Спеціалізована державна податкова інспекція по роботі з великими платниками податків у м. Одесі Державної податкової служби подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову повністю. Посилається на порушення судами норм матеріального і процесуального права, обґрунтовуючи такі посилання обставинами, що зафіксовані в акті перевірки, з яких вона виходила при прийнятті оспорюваних позивачем податкових повідомлень-рішень. Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, прокурора, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. Судами попередніх інстанцій встановлено такі обставини. Підставою для визначення відповідачем позивачеві за податковим повідомленням-рішенням від 21.12.2010 № 0000232200/0 податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб (найманих працівників) в сумі 1786406,79 грн., в т.ч. 595468,93 грн. основного платежу та 1190937,86 грн. штрафних (фінансових) санкцій, слугували висновки перевірки про порушення вимог п.п. 9.12.1, п.п. 9.12.2 п. 9.12 ст. 9, п.п. 20.3.2 п. 20.3 ст. 20, п. 1.2, п.п. 4.2.12 п. 4.2 ст. 4, п. 7.1 ст. 7, п.п. 8.1.1 п. 8.1 ст. 8, п.п. 9.2.3 п. 9.2 ст. 9 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» від 22.05.2003 № 889-ІV (далі Закону № 889-ІV). Порушення вказаних норм полягало в тому, що позивач нараховував проценти за субординованим боргом на балансовому рахунку 3668 фізичним особам [PERSON] за договорами про залучення грошових коштів на умовах субординованого боргу від 15.12.2009 № 1/840 в сумі 2520000 грн., від 15.12.2009 № 1/980 в сумі 10274000 грн. та [PERSON] за договором про залучення грошових коштів на умовах субординованого боргу від 15.12.2009 № 2/840 в сумі 10274000,00 грн. та від 15.12.2009 № 2/980 в сумі 10274000,00 грн., проте не нарахував та не утримав податок з доходів фізичних осіб. Відповідач вважає, що оподаткування процентів, нарахованих на субординований борг, здійснюється за правилом п.п. 9.2.3 п. 9.2 Закону № 889-ІV на загальних підставах, оскільки субординований борг та депозит, не є тотожними категоріями: субординований борг залучається від інвесторів до капіталу банку і переходить у володіння і користування банку після отримання дозволу Національного банку України, а депозитний вклад (депозит) - це кошти, що надаються фізичними чи юридичними особами в управління резиденту - фінансовій організації згідно із законодавством України або нерезиденту на строк і під процент. Суд касаційної інстанції вважає, що суд апеляційної інстанції правильно не погодився з такою позицією відповідача, з огляду на таке. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 № 2121-III (далі Закону № 2121-ІІІ вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору; Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 30 Закону № 2121-III субординований борг (звичайні незабезпечені боргові капітальні інструменти, які за умовою договору не можуть бути забрані з банку раніше 5 років, а у випадку банкрутства чи ліквідації повертаються інвестору після погашення претензій всіх інших кредиторів). Відповідно до п. 1.2. глави 1 розділу ІІІ Інструкції про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 28.08.2001 № 368 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 26.09.2001 за № 841/6032 (далі Інструкція № 368), залучення коштів на умовах субординованого боргу з метою їх врахування до додаткового капіталу банку у вигляді позик, кредитів, депозитів юридичних осіб може здійснюватися як шляхом укладення прямих договорів між банком-боржником та Інвестором [про що укладається договір про залучення коштів на умовах субординованого боргу (далі - угода)], так і шляхом випуску банком-боржником облігацій [про що укладається договір про залучення коштів шляхом випуску облігацій (далі - договір)]. Таким чином, кошти, залучені на умовах субординованого боргу, враховуються до додаткового капіталу банку у вигляді позик, кредитів, депозитів. Пункт 3.7. глави 1 розділу ІІІ Інструкції № 368 передбачає нарахування процентів за субординованим боргом, яке здійснюється щомісяця згідно з правилами бухгалтерського обліку процентних та комісійних доходів і витрат банків. Статтею 1060 Цивільного кодексу України передбачено укладення договору банківського вкладу на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Своєю чергою, вклад на умовах субординованого боргу є одним з видів строкових вкладів. Таким чином, кошти, залучені позивачем від фізичних осіб на умовах субординованого боргу, є різновидом банківського вкладу. Вимоги, встановлені Національним банком України для договорів про залучення коштів на умовах субординованого боргу, зокрема щодо тривалого строку запозичення, можливість їх конвертування та включення до капіталу банку, не змінюють змісту цього договору як договору банківського вкладу (депозиту). Відповідно до п.п. 22.1.4. п. 22.1 ст. 22 Закону № 889-ІV пункт 4.2.12 пункту 4.2 статті 4 цього Закону у частині включення до загального місячного оподатковуваного доходу доходів у вигляді процентів на поточний або депозитний (вкладний) банківський рахунок (у тому числі картковий рахунок), вклад до небанківських фінансових установ згідно із законом або процентів (дисконтних доходів) на депозитний (ощадний) сертифікат та підпункти 9.2.1 і 9.2.2 пункту 9.2 статті 9 цього Закону у частині оподаткування процентів набирають чинності з 1 січня 2010 року. Враховуючи наведене, кошти, залучені позивачем від фізичних осіб на умовах субординованого боргу, є різновидом банківського вкладу, у зв'язку з чим податок на доходи фізичних осіб при сплаті (нарахуванні) процентів за цими вкладами не утримується до 01.01.2010. Наведена позиція відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом України у постанові від 30.03.2010 у справі № 21-192 во 10 за позовом Акціонерного комерційного банку «Форум» до СДПІ у м.Києві по роботі з великими платниками податків про визнання недійсними податкових повідомлень-рішень. Як встановлено судами попередніх інстанцій, підставою для визначення позивачеві за податковим повідомленням-рішенням від 21.12.2010 № 0000212200/0 податкового зобов'язання з податку на прибуток в сумі 270875 грн., в т.ч. 180583 грн. основного платежу та 90292 грн. штрафних санкцій, слугували висновки перевірки про порушення вимог Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР (далі Закону № 334/94-ВР): п.п. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5, п.п. 11.2.1 п. 11.2 ст. 11 Закону № 334/94-ВР, що полягало у неправомірному віднесенні до складу валових витрат витрати в сумі 685714 грн., в т.ч. за ІІІ квартал 2008 року в сумі 342857 грн., ІV квартал 2008 року - 342857 грн., на придбання консультаційних послуг з розробки стратегії для клієнта (стратегічного плану розвитку) минулих звітних періодів за договором з ТОВ «Бостон Консалтинг Груп Україна» від 29.04.2008 № FIN/001/2008. Порушення позивачем наведених норм Закону полягало в тому, що позивач сформував валові витрати не у періоді - ІІ кварталі 2008 року, коли виникли події, вказані у п.п. 11.2.1 п. 11.2. ст. 11, на першу з яких збільшуються валові витрати, а у ІІІ та ІV кварталах 2008 року; п. 1.32 ст. 1, п.п. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону № 334/94-ВР, що полягало у неправомірному віднесенні до складу валових витрат витрати в сумі 29977 грн., в т.ч. за ІV квартал 2009 року в сумі 8929,00 грн., І квартал 2010 року в сумі 21048 грн. за операціями з придбання послуг із забезпечення функціонування нежитлового нерухомого майна, власних приміщень, освітлення кінозалу у ТОВ «Баталер Плюс» за договором від 03.05.2007 в сумі 4237,13 грн., за операціями з придбання у ТОВ «Сан Ленд» послуг з профілактики систем циркуляції води в басейнах в сумі 4692 грн. і в сумі 7350,11 грн., з профілактики штучної підлоги зимового дворика в сумі 13697 грн. Порушення позивачем цих норм Закону полягало в тому, що наведені вище послуги не пов'язані з господарською діяльністю позивача. При цьому відповідач виходить з того, що дані послуги не впливають на основний вид діяльності банку - інше грошове посередництво; п.п. 8.2.2 п. 8.2, п.п. 8.6.1 п. 8.6 ст. 8 Закону № 334/94-ВР, що полягало у неправомірному нарахуванні амортизаційних відрахувань в сумі 6641 грн., в т.ч. за 2009 рік в сумі 3602,00 грн., за І півріччя 2010 року в сумі 3039,00 грн. внаслідок застосування підвищених норм амортизації - 6 %, які застосовуються до 3 групи основних фондів, замість 2 %, які застосовуються до 1 групи основних фондів. Відповідач вважає, що система відеонагляду, встановлена на діючому об'єкті, належить до основних фондів І групи, оскільки є передавальним пристроєм. Для надання правової оцінки щодо формування платником податку на прибуток валових витрат слід застосовувати положення ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР. За умови реального здійснення платником податку господарських операцій з придбання товарів і робіт, що призвели до об'єктивної зміни складу його активів, здійснення таких операцій у межах господарської діяльності, за відсутністю з боку такого платника порушення норм ст. 5 вказаного закону при формуванні валових витрат, останній не може бути позбавлений такого права. Суд касаційної інстанції погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про протиправність визначення позивачеві податкового зобов'язання з податку на прибуток. Зокрема, є обґрунтованою позиція суду апеляційної інстанції про відсутність у відповідача підстав для визначення податкового зобов'язання з податку на прибуток внаслідок невіднесення позивачем до складу валових витрат у періоді, коли виникла перша з подій, вказана в п.п. 11.2.1 п. 11.2. ст. 11 Закону № 334/94-ВР, витрат з придбання консультаційних послуг, та віднесення таких витрат в іншому періоді, оскільки недотримання позивачем вимог наведеної норми закону у ІІ кварталі 2008 року та формування таких витрат у ІІІ, IV кварталі 2008 року за реально здійсненими господарськими операціями, які підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку, фактично не призвело до заниження позивачем податкових зобов'язань з податку на прибуток. Суд касаційної інстанції також погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав вважати, що придбані позивачем послуги із забезпечення функціонування нежитлового нерухомого майна, власних приміщень, освітлення кінозалу, з профілактики систем циркуляції води в басейнах, з профілактики штучної підлоги зимового дворика не пов'язані з господарською діяльністю позивача. Як встановлено судом апеляційної інстанції, позивачем використовувалися в господарській діяльності придбані нежитлова будівля і споруди в м. Одесі, по проспекту Шевченка, 4а, що є основним місцем здійснення господарської діяльності позивача. Придбані послуги пов'язані із забезпеченням функціонування нерухомого майна, підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку. Є також правильними висновки суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для віднесення системи відеонагляду, встановленої в приміщенні, до основних фондів 1 групи. Відповідно до п.п. 8.2.2. п. 8.2. ст. 8 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» від 28.12.1994 № 334/94-ВР основні фонди підлягають розподілу за такими групами: група 1 - будівлі, споруди, їх структурні компоненти та передавальні пристрої, в тому числі жилі будинки та їх частини (квартири і місця загального користування), вартість капітального поліпшення землі; група 2 - автомобільний транспорт та вузли (запасні частини) до нього; меблі; побутові електронні, оптичні, електромеханічні прилади та інструменти, інше конторське (офісне) обладнання, устаткування та приладдя до них; група 3 - будь-які інші основні фонди, не включені до груп 1, 2 і 4; група 4 - електронно-обчислювальні машини, інші машини для автоматичного оброблення інформації, пов'язані з ними засоби зчитування або друку інформації, інші інформаційні системи, комп'ютерні програми, телефони (у тому числі стільникові), мікрофони і рації, вартість яких перевищує вартість малоцінних товарів (предметів). Як правильно встановлено судом апеляційної інстанції, система відео нагляду не є передавальним пристроєм, що здійснює передачу інформації на відстань, а є пристроєм, що здійснює накопичення інформації, що зберігається на сервері протягом трьох діб. Така система є автономною системою і не є структурним компонентом основних фондів, на яких вона встановлена. Правових підстав для віднесення системи відео нагляду до основних фондів 1 групи немає. Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про протиправність оспорюваних позивачем податкових повідомлень-рішень, однак зважаючи на те, що в абзаці шостому резолютивної частини суд помилково вказав про визначення за податковим повідомленням-рішенням від 21.12.2010 № 0000212200/0 податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб, тоді як потрібно було вказати - з податку на прибуток, суд касаційної інстанції вважає за правильне змінити постанову суду апеляційної інстанції.

Результат розгляду: partial