Рішення адміністративного суду від 2014-02-19 00:00:00+02

ТОВ «Житомирський картонний комбінат» звернувся до адміністративного суду з вказаним позовом до Житомирської ОДПІ Головного управління Міндоходів у Житомирській області. Позивач зазначає, що працівниками податкового органу було проведено позапланову виїзну документальну перевірку ТОВ «Житомирський картонний комбінат», з питань правомірності формування податкового кредиту та причин виникнення розбіжностей при звірці показників податкової звітності з ПДВ контрагентів за період з 01.01.2011р. по 31.08.2013р. За результатами вказаної перевірки складено акт від 14.10.2013р. № 1343/23-01/33644098, на підставі якого Житомирською ОДПІ Головного управління Міндоходів у Житомирській області (далі - відповідач) встановлено порушення вимог п. 198.1. п. 198.3 п.198.6 ст.198, п. 206.1 п. 206.2 ст. 206 Податкового кодексу України занижено податок на додану вартість в сумі 189906 грн. Не погодившись з висновками викладеними в акті позивач звернувся зі скаргою до Житомирською ОДПІ Головного управління Міндоходів у Житомирській області зі скаргою. За результатами розгляду даної скарги відповідачем було частково задоволено вимоги позивача та прийнято висновок акту в новій редакції про заниження податку на додану вартість в сумі 39 662,00 грн. З врахуванням зазначених заперечень було прийнято повідомлення-рішення № 0001912201 від 28.10.2013 року про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 39 662,00 грн. за основним платежем та в сумі 19 831,00 грн. за штрафними санкціями; Вважаючи, що висновки Житомирської ОДПІ Головного управління Міндоходів у Житомирській області за актом перевірки про порушення ТОВ «Житомирський картонний комбінат» вимог податкового законодавства є необґрунтованими та спростовуються нормами податкового законодавства, позивач звернувся до суду з позовом про скасування винесеного на його підставі податкового повідомлення - рішення. Представники відповідача проти адміністративного позову заперечили з підстав, наведених в письмових запереченнях. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази та обставини справи, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог, враховуючи наступне. Відповідно до акту перевірки, з врахуванням прийнятих заперечень, відповідач зазначив про встановлення перевіркою порушення позивачем п. 198.1. п. 198.3 п.198.6 ст.198, п. 206.1 п. 206.2 ст. 206 Податкового кодексу України в результаті чого занижено податок на додану вартість на суму 39 662 грн., в т.ч.: - за квітень 2011 року на 1039грн.; - за травень 2011 року на 5658 грн.; - за червень 2011 року на 1752 грн.; - за липень 2011 року на 791 грн.; - за серпень 2011 року на 9252 грн.; - за вересень 2011 року на 3544 грн.; - за грудень 2011 року на 17626 грн. Податковий орган здійснив позивачу донарахування зобов'язань зі сплати податку на додану вартість, по взаємовідносинах з наступними контрагентами на підставі розбіжностей які містяться в Системі автоматизованого співставлення податкових зобов'язань і податкового кредиту у розрізі контрагентів на рівні ДПА України з податку на додану вартість: ПП «Ековтор» на суму 17 626,00 (березень 2012 року - 7730,00 грн., грудень 2011 року 9 896 грн.; ПП «Регіон-04» на суму 3 544,00 грн. за вересень 2011 року; ТОВ «Дніпроресурс» на суму 6349 за серпень 2011 року; ПП ТК «Сіт» на суму 12 143,00 грн. за серпень 2011 року. Судом встановлено, що між приватним підприємством «Ековтор» (постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю «Житомирський картонний комбінат» (покупець) укладено договори поставки макулатури №№ 19/М від 20.01.2012р.,71/М від 06.07.2011р. Відповідно до даних договорів постачальник зобов'язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, передати партіями у власність покупцеві макулатуру, а покупець зобов'язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі прийняти та оплатити її. Марка, ціна, кількість, умови та терміни поставки макулатури визначаються специфікаціями, що підписуються сторонами на кожну поставку макулатури та є невід'ємними частинами цього договору. Згідно з п. 3.2. даного договору постачальник надає покупцю для оплати: рахунок, податкову накладну та видаткову накладну. Розрахунки за кожну одержану партію макулатури покупець безпосередньо здійснює з постачальником, безготівково, шляхом перерахування грошових коштів на його розрахунковий рахунок вказаний в договорі. На виконання умов даних договорів постачальником виписувались видаткові накладні та податкові накладні. Також, на підтвердження реальності операцій, позивачем були надані реєстр податкових накладних, картка рахунку № 631, товаро-транспортні накладні, прибуткові ордера, акти списання товарно-матеріальних цінностей. Первинні бухгалтерські документи відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.99р. № 996-ХІV (із змінами та доповненнями) та п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995р. № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за № 168/704, і в ході проведення перевірки та в судовому засіданні даний факт відповідач не спростував. Доводи відповідача ґрунтуються на розбіжностях в Системі автоматизованого співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту за період з 01.01.2011 по 31.03.2012 року, а також на акті Білоцерківської ОДПІ від 30.01.2013 № 455/22-3/30221400/14 «Про результати документальної позапланової виїзної перевірки ПП «Ековтор» з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинах з ТОВ «Нью Діл» за період з 01.10.2011 по 31.03.2012 року». Судом встановлено, що між приватним підприємством «Регіон-04» (підрядник) та товариством з обмеженою відповідальністю «Житомирський картонний комбінат» (замовник) було укладено договір підряду № 23 від 16.06.2011 року відповідно до якого замовник доручає, а підрядник зобов'язується виконати роботи. На виконання умов даних договорів постачальником виписувались видаткові накладні та податкові накладні. Також суду були надані реєстр податкових накладних, картка рахунку № 631, витяг з журналу довіреностей, про отримання товарно-матеріальих цінностей від даного контрагента, акти списання ТМЦ та прибуткові ордера. Первинні бухгалтерські документи відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.99р. № 996-ХІV (із змінами та доповненнями) та п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995р. № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за № 168/704, і в ході проведення перевірки та в судовому засіданні даний факт відповідач не спростував. Доводи відповідача ґрунтуються на розбіжностях в Системі автоматизованого співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту. Судом встановлено, що між товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпроресурс» (постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю «Житомирський картонний комбінат» (покупець) був укладений договір поставки № 17/П від 18.01.2011року, відповідно до умов якого ТОВ «Дніпроресурс» зобов'язується в порядку та на умовах визначених в договорі передати партіями у власність покупцеві насоси, арматуру, електротехнічне обладнання, а покупець прийняти та оплатити поставлений товар. На виконання умов даних договорів постачальником виписувались видаткові накладні та податкові накладні. Також суду були надані реєстр податкових накладних, картка рахунку № 631, витяг з журналу довіреностей, про отримання товарно-матеріальих цінностей від даного контрагента, акти списання ТМЦ та прибуткові ордера. Первинні бухгалтерські документи відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.99р. № 996-ХІV (із змінами та доповненнями) та п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995р. № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за № 168/704, і в ході проведення перевірки та в судовому засіданні даний факт відповідач не спростував. Також суду була надана ухвала Одеського апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2013 року по справі 2а-3027/12/2170 з якої вбачається, що ТОВ «Дніпроресурс» звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у м. Новій Каховці Херсонської області Державної податкової служби про визнання протиправними дій ДПІ щодо визнання в акті перевірки від 30.03.2012 року № 71/220-24112229 недійсними правочинів, вчинених ТОВ «Дніпроресурс» з постачальником ПП «Еліт» та контрагентами-покупцями у серпні 2011 року, визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 12.04.2012 року № 005202301. Позов задоволено в повному обсязі. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у м. Новій Каховці Херсонської області державної податкової служби від 12.04.12 № 0005202301. Визнано протиправними дії Державної податкової інспекції у м. Новій Каховці Херсонської області Державної податкової служби по визнанню в акті перевірки від 30.03.12 № 71/220-24112229 недійсними правочинів, вчинених ТОВ «Дніпроресурс» з ПП «Еліт» та контрагентами-покупцями у серпні 2011 року. Згідно з п. 1 ст.72 КАСУ, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, висновок відповідача про нікчемність угоди між позивачем та ТОВ «Дніпроресурс» та невизнання на цій підставі податкового кредиту по операціям з даним контрагентом є безпідставним, що підтверджується ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2013 року по справі 2а-3027/12/2170. Також судом встановлено, що між приватним підприємством торгівельною компанією «Сіт» та товариством з обмеженою відповідальністю «Житомирський картонний комбінат» договір не укладався, поставка здійснювалась по усній домовленості. На виконання домовленостей ПП ТК «Сіт» виписувались видаткові накладні (а.с. …) та податкові накладні. Також суду були надані реєстр податкових накладних, картка рахунку № 631, витяг з журналу довіреностей, про отримання товарно-матеріальих цінностей від даного контрагента, акти списання ТМЦ та прибуткові ордера. Первинні бухгалтерські документи відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.99р. № 996-ХІV (із змінами та доповненнями) та п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995р. № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за № 168/704, і в ході проведення перевірки та в судовому засіданні даний факт відповідач не спростував. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що твердження відповідача про відсутність документів, які б підтверджували фактичне отримання та використання у господарській діяльності товаро-матеріальних цінностей від ПП «Ековтор», ПП «Регіон-04», ПП «Дніпроресурс» та ПП ТК «Сіт», є необґрунтованими. Висновок відповідача про те, що договори, укладені із ПП «Ековтор», ПП «Регіон-04», ПП «Дніпроресурс» та ПП ТК «Сіт» є правочинами, які порушують публічний порядок та відповідно до ст. 202, 203, 207, 215, 216 та 228 ЦКУ є нікчемним з моменту їх укладення, на думку суду є безпідставним враховуючи наступне. З 01 січня 2011 року набули чинності зміни, внесені до Цивільного кодексу України, зокрема, було викладено частину першу статті 203 у новій редакції та доповнено статтю 228 частиною третьою. Із набуттям чинності зазначеними змінами податкові органи не можуть посилатися на нікчемність правочинів та господарських зобов'язань платників податків відповідно до частин 1 та 2 статті 228 Цивільного кодексу України, як на правову підставу для донарахування податкових зобов'язань. Виключення з цього правила може становити лише ситуація із безпідставним відшкодуванням податку на додану вартість із державного бюджету, що може бути кваліфіковано як незаконне заволодіння майном держави. В інших же випадках дії платників податків, що мали намір ухилитися від оподаткування, укладаючи правочини та використовуючи господарські операції як інструмент коригування показників своєї господарської діяльності для цілей отримання так званої податкової вигоди (мінімізації оподаткування) без наміру здійснювати реальні господарські операції, не охоплюються змістом поняття "незаконне заволодіння майном держави", що міститься у диспозиції частини 1 статті 228 Цивільного кодексу України, й тому відсутні правові підстави для застосування частин 1 та 2 статті 228 Цивільного кодексу України. Отже, висновки податкового органу щодо визначення сум податкових зобов'язань платників податку без отримання відповідного рішення суду про недійсність правочину (господарського зобов'язання), винесеного судом на підставі частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України чи статей 207 та 208 Господарського кодексу України, повинні ґрунтуватись виключно на даних, які містяться в документах, перелік яких визначений Податкового кодексу України, в податковій інформації, експертних висновках, судових рішеннях тощо. У взаємозв'язку з наведеним, суд також зазначає, що під час розгляду справи ДПІ не надано рішення суду, прийнятого в порядку ст. 234 ЦК України фіктивності правочину, тобто щодо вчинення правочину без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, на чому наполягає ДПІ в Акті перевірки. Під час розгляду справи ДПІ також не надано рішення суду про визнання правочину з контрагентом недійсним з підстав його суперечності інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, як-то передбачено приписами ч. 3 ст. 228 ЦК України В контексті наведеного слід додати, що під час розгляду справи ДПІ не надано рішення суду, яке б було прийнято в порядку ст. 207 ГК України щодо визнання недійсними спірних операцій з підстав їх невідповідності вимогам закону, або вчинення їх з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Судом під час розгляду справи також не встановлено обставин, які б відповідно до конкретних норм ЦК України свідчили про нікчемність правочинів, укладених між позивачем та його контрагентами, висновків щодо чого дійшла ДПІ в Акті перевірки. Слід окремо зазначити, що Податковим кодексом України на податкові органи не покладено функцій з контролю за дотриманням платниками податків цивільного законодавства та визнання договорів нікчемними. В Постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року визначено, що при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватись вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однієї зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Відповідачем під час розгляду справи також не надано вироку суду відносно посадових осіб позивача або контрагента позивача, яким би встановлювались обставини протиправної діяльності цих осіб та підприємств з метою отримання необґрунтованої податкової вигоди за спірними операціями або реєстрації/перереєстрації підприємств - контрагентів позивача на підставних осіб. На думку суду, при визнанні угоди нікчемною податковим органом не дотримано зазначених вимог законодавчих норм, тобто не встановлено вини та умислу позивача, спрямованих на заволодіння державним майном, порушення публічного порядку. Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не надано доказів про умисність укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Наявні у справі документальні дані про відображення операції у господарській і податковій звітності та придбання позивачем товарів/послуг з метою їх використання у власній господарській діяльності, не містять у діях підприємства будь-яких ознак чи обставин, з якими законодавство України пов'язує недійсність господарських зобов'язань. Первинні документи по операціям з ПП «Ековтор», ПП «Регіон-04», ПП «Дніпроресурс», ПП ТК «Сіт», у їх сукупності підтверджують реальний економічний зміст здійснених господарських операцій. Засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні врегульовані Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Відповідно до ст. 9 розділу 3 Закону про бухгалтерський облік підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Господарські операції, як зазначено в п.5 ст.9 цього Закону, повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені. Відповідно до чинного законодавства при прийманні товарно-матеріальних цінностей підприємства повинні оформлювати наступні документи і саме вони були надані ТОВ «Житомирський картонний комбінат»: договори поставки макулатури та інших товарно-матеріальних цінностей, видаткові накладні, податкові накладні. Дані документи оформлені відповідно до вимог чинного законодавства, даних документів достатньо для ведення бухгалтерського та податкового обліку. В акті перевірки не зазначено, що надані документи не відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.99р. № 996-ХІV (із змінами та доповненнями) та п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995р. № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за № 168/704. Згідно п. 198.3.ст.198 ПК України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: - придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; - придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Відповідно до п.180.1. ПК України, для цілей оподаткування платником податку є: 1) будь-яка особа, що провадить господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному статтею 183 цього розділу; 2) будь-яка особа, що зареєстрована або підлягає реєстрації як платник податку; 3) будь-яка особа, що ввозить товари на митну територію України в обсягах, які підлягають оподаткуванню, та на яку покладається відповідальність за сплату податків у разі переміщення товарів через митний кордон України відповідно до Митного кодексу України, а також: - особа, на яку покладається дотримання вимог митних режимів, які передбачають повне або часткове умовне звільнення від оподаткування, у разі порушення таких митних режимів, встановлених митним законодавством; - особа, яка використовує, у тому числі при ввезенні товарів на митну територію України, податкову пільгу не за цільовим призначенням та/або всупереч умовам чи цілям її надання згідно із цим Кодексом, а також будь-які інші особи, що використовують податкову пільгу, яку для них не призначено. Податковий кредит у відповідності до п.14.1.181 ст.14 ПК України визначається як сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом. Датою виникнення права платника податку на податковий кредит згідно п.198.2 ст.198 Податкового кодексу України є дата здійснення першої з наступних подій: а) дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг); б) дата отримання податкової накладної. У відповідності до п.201.1 ст.201 ПК України, податкова накладна має містити: порядковий номер податкової накладної; дату її виписування, назву юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; податковий номер платника податку (продавця та покупця); місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм); повну назву отримувача; ціну продажу без врахування податку; ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні; загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку. Податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надається покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг). Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом (п.201.6 ПК України). Не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) - актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг).У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами (п.198.6 ст.198 ПК України). Податковим кодексом України передбачено лише один випадок не включення до складу податкового кредиту витрат по сплаті ПДВ - відсутність податкової накладної. Отже, інших обмежень щодо включення до податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених (нарахованих) при придбанні товарів (робіт, послуг), законодавчо не встановлено. Доводи перевіряючих про неможливість проведення перевірки постачальників у ланцюгу постачання у наступних ланках, не повинні братися до уваги, оскільки нормами податкового кодексу України право платника податку не поставлене в залежність від проведення або непроведення всіх зустрічних перевірок по всьому ланцюгу до кінцевого виробника. З наведених законодавчих положень випливає, що право на зменшення об'єкта оподаткування податку на прибуток та податку на додану вартість на суму понесених витрат надається добросовісним платникам для компенсації витрат, понесених у процесі здійснення реальної економічної діяльності, за умови наявності належного документального підтвердження виконання господарської операції. Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платників та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв'язку з цим презюмується, що дії платника, результатом яких є отримання податкової вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, що містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника, - достовірні. Податкові органи не вправі тлумачити поняття добросовісності платника як таке, що породжує у останнього додаткові обов'язки, не передбачені чинним законодавством. Подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з ціллю отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах. Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту. Однак, податковим органом не доведено існування таких обставин. Безтоварність спірних господарських операцій між позивачем та контрагентами, податкова інспекція обумовлює висновками за актами перевірок таких контрагентів. Однак порушення податкового законодавства контрагентом позивача, так само як і контрагентами контрагента позивача, не є імперативною ознакою протиправності діяльності позивача і його контрагента та не може розцінюватися як беззаперечне свідчення фіктивності усіх господарських операцій, здійснюваних між ними. При дотриманні контрагентом законодавчо встановлених вимог щодо оформлення відповідних документів підстави для висновку про недостовірність або суперечливість відомостей, зазначених у таких податкових накладних, відсутні, якщо не встановлені обставини, що свідчать про обізнаність покупця про зазначення продавцем недостовірних відомостей. У листі Вищого адміністративного суду України від 02.06.2011 року № 742/11/13-11 зазначено, що з метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість судам належить з'ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції. При цьому дослідженню підлягають усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції, - договори, акти виконаних робіт, документи про перевезення, зберігання товарів тощо. Також у вищевказаному листі Вищого адміністративного суду України зазначено, що не є обов'язковою передумовою для визначення контролюючим органом грошових зобов'язань визнання недійсними (у тому числі і нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому взаємовідносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом. Оцінуватися при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку. В контексті даного роз`яснення суд відзначає, що придбані позивачем у вищевказаних контрагентів товари, були використані позивачем у власні господарській діяльності. Дані обставини підтверджуються усіма первинними документами бухгалтерського та податкового обліку. В ході перевірки відповідачем не встановлено проведення позивачем збиткових операцій, не встановлено у позивача наміру отримати за вищевказаним договором інший результат, ніж придбання послуг. Досліджуючи витребувані та приєднані до справи документи, суд відзначає, що матеріали справи не містять жодних доказів наявності між позивачем та його контрагентами при укладанні і виконанні договору взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в державі суспільного ладу або моральних засад. Таких доказів суду відповідачем не надано, а судом при виконанні вимог ст. 11 КАС України не виявлено. При цьому, суд бере до уваги, що доказів, які б вказували на відсутність реальності господарських операцій за спірною угодою, за правилами ч. 2 ст. 71 КАС України відповідач до суду не подав. Так, висновки відповідача про безтоварність господарської операції ґрунтуються виключно на актах перевірок контрагентів позивача, без урахування первинної документації платника податків, яка у своїй сукупності свідчить про обґрунтованість формування податкового кредиту і податкових витрат. Разом з тим, чинним податковим законодавством не передбачено право податкового органу при складанні акта перевірки одного платника податків приймати за основу акт перевірки (довідку) іншого платника податків, як підставу для висновку про наявність порушень з боку першого. Отже, такі посилання судом не приймаються до уваги, оскільки вищевказані обставини не можуть спростовувати факт реального виконання господарських операцій за договором, укладеним між позивачем та контрагентом, позивачем в повній мірі документально підтверджено реальність виконання правочину, а надання податковому органу належним чином оформлених всіх первинних документів, передбачених законодавством, є підставою для формування податкових витрат та податкового кредиту. З огляду на викладене, суд вважає, що висновки Житомирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Житомирській області про порушення позивачем вимог п. 198.1, 198.3 , п. 198.6 ст.198 Податкового Кодексу України, під час вчинення спірних господарських операції з контрагентами, є безпідставними. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідачем правомірність прийняття податкового повідомлення - рішення № 0001912201 від 28 жовтня 2013 року доведено не було, внаслідок чого суд приходить до висновку, що його слід скасувати, а позовні вимоги ТОВ "Житомирський картонний комбінат" - задовольнити.

Результат розгляду: granted