Рішення адміністративного суду від 2014-01-23 00:00:00+02

Публічне акціонерне товариство «Сумихімпром» (далі - позивач, ПАТ «Сумихімпром») звернулося до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Сумах (далі - відповідач, ДПІ у м. Сумах), в якому просить скасувати податкове повідомлення-рішення від 11.11.2013 року № 0004741502/16486 про зменшення суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в розмірі 48249,95 грн. та нарахування 24124,98 грн. штрафних (фінансових) санкцій. Свої вимоги мотивує тим, що ДПІ у м. Сумах була проведена позапланова документальна перевірка ПАТ "Сумихімпром". За результатами перевірки відповідачем складено акт від 24.10.2013 року № 1447/18-19-15-02/05766356. На підставі акту перевірки податковим органом прийнято податкове повідомлення-рішення від 11.11.2013 року № 0004741502/16486, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в розмірі 48249,95 грн. та нараховано 24124,98 грн. штрафних (фінансових) санкцій. Вказане податкове повідомлення-рішення прийнято відповідачем на підставі викладених в акті перевірки висновків щодо відсутності реальних господарських операцій між ПАТ "Сумихімпром" та ТОВ "Бізнестехресурс" і ПАТ "Мегарост" та відсутністю податкових накладних по контрагенту ТОВ "Аромат" філія "Сумський молочний завод". Позивач не погоджується з такими висновками податкового органу, оскільки реальність здійснених господарських операцій із зазначеними контрагентом підтверджується первинними документами на придбання та перевезення товарів, отриманий товар оприбуткований на підприємстві, стосовно відсутності податкових накладних зазначає, що підприємством була зроблена описка в номерах податкових накладних, яка була виправлена шляхом подання уточнюючій декларації з податку на додану вартість. Відповідач проти позовних вимог заперечував, зазначив, в ході проведеної перевірки встановлено порушення ПАТ "Сумихімпром" п. 198.2, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.3, п. 200.4 ст. 200, п. 201.1, п. 201.4, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України. Позивачем завищено суму від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та податкового кредиту за червень 2013 року в розмірі 7003,08 грн., та за липень у розмірі 41246,87 грн. Крім того, позивачем завищено суму бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку за липень 2013 року в розмірі 41246,87 грн. Вказані порушення мали місце при дослідженні господарських взаємовідносин між ПАТ "Сумихімпром" та ТОВ "Бізнестехресурс" і ПАТ "Мегарост", а саме позивач не надав документів, які підтверджують транспортування придбаного товару, що свідчить про відсутність реального виконання договорів. Крім того, в реєстрі виданих та отриманих податкових накладних за липень 2013 року відображено суму 191948,82 грн., в тому числі 31991,47 грн. податку на додану вартість по контрагенту ТОВ "Аромат" філія "Сумський молочний завод" згідно податкової накладної від 31.07.2013 року № 836/4, яка не була надана позивачем в ході перевірки. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, з підстав, викладених в письмовому відзиві. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи із наступного. Судом встановлено, що з 07.10.2013 року по 15.10.2013 року ДПІ у м. Сумах було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ПАТ "Сумихімпром" щодо від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту та бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку за липень, серпень 2013 року. За результатами вказаної перевірки ДПІ у м. Сумах складено акт від 24.10.2013 року № 1447/18-19-15-02/05766356 (а.с.11-125), на підставі якого ДПІ у м. Сумах винесено податкове повідомлення-рішення від 11.11.2013 року № 0004741502/16486, яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість в розмірі 48249,95 грн. та застосовано 24124,98 грн. штрафних (фінансових) санкцій (а.с.126). Проведеною перевіркою встановлено порушення позивачем п. 198.2, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.3, п. 200.4 ст. 200, п. 201.1, п. 201.4, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України (далі - ПК України), що виявилось у завищенні від'ємного значення різниці між сумою податкових зобов'язань та податкового кредиту за червень 2013 року у розмірі 7003,08 грн. та за липень 2013 року у розмірі 41246,87 грн., завищено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за червень 2013 року у розмірі 7003,08 грн. та за липень 2013 року у розмірі 41246,87 грн. Зазначені висновки податковий орган встановив в зв'язку із відсутністю у позивача первинних документів, що підтверджують транспортування товару від ТОВ "Бізнестехресурс" та ПАТ «Мегарост» На підставі вказаного, податковим органом зроблено висновок про те, що сума податку на додану вартість в розмірі 7003,08 грн., що була включена позивачем до складу податкового кредиту за червень 2013 року та 855,40 грн. податку на додану вартість за липень 2013 року не підтверджені належними первинними документами, а тому вказані суми неправомірно включені до складу податкового кредиту за червень та липень 2013 року по правовідносинам із ТОВ "Бізнестехресурс". Аналогічних висновків податковий орган дійшов при перевірці господарських операцій по контрагенту ПАТ "Мегарост", зокрема, встановлено, що позивачем безпідставно включено до складу податкового кредиту суму податку на додану вартість за липень 2013 року в сумі 8400,00 грн. Суд не може погодитися із позицією податкового органу, виходячи із наступного. Матеріалами справи підтверджується, що між ПАТ "Сумихімпром" (покупець) та ТОВ "Бізнестехресурс" (постачальник) укладено договір поставки від 14.05.2013 року № 27/1414 (а.с.143-144). Згідно вказаного договору, постачальник передає покупцю товар, визначений в п. 1.2 договору на суму 47150,89 грн. Згідно п. 4.1 договору товар поставляється покупцю на умовах СРТ, м. Суми, за умови попередньої оплати в розмірі 50 % вартості товару. Згідно рахунку-фактури від 28.05.2013 року № 772805 загальна вартість товару (ланцюги) складає 47150,89 грн., в тому числі 7858,48 грн. податку на додану вартість (а.с.147). Як вбачається із платіжних доручень від 03.07.2013 року № 40631 та від 12.06.2013 року № 39447 позивачем було перераховано ТОВ "Бізнестехресурс" за ланцюги згідно рахунку від 28.05.2013 року № 772805 - 47150,89 грн., в тому числі 7858,48 грн. податку на додану вартість (а.с.145, 146). ТОВ "Бізнестехресурс" видало ПАТ "Сумихімпром" податкові накладні від 12.06.2013 року № 123 на загальну суму 23575,45 грн., в тому числі 3929,24 грн. податку на додану вартість (а.с.148), від 26.06.2013 року № 345 на загальну суму 18443,04 грн., в тому числі 3073,84 грн. податку на додану вартість (а.с.149) та від 03.07.2013 року № 32 на загальну суму 5132,40 грн., в тому числі 855,40 грн. податку на додану вартість (а.с.150). Товар передано позивачу згідно видаткових накладних від 10.07.2013 року № 771007 на суму 5132,40 грн., в тому числі 855,40 грн. податку на додану вартість, та від 26.06.2013 року № 772606 на суму 42018,49 грн., в тому числі 7003,08 грн. податку на додану вартість (а.с.152), який було транспортовано до м. Суми перевізником - ТОВ "Делівері", що підтверджується копією акту отримання багажу від 01.07.2013 року № А-СУ-103571, талоном на склад від 01.07.2013 року № А-СУ-103571 та актом отримання багажу від 01.07.2013 року № А-СУ-103571 (а.с.242); актом отримання багажу від 12.07.2013 року № А-СУ-104867, талоном на склад від 12.07.2013 року № А-СУ-104867 та актом отримання багажу від 12.07.2013 року № А-СУ-104867 (а.с.153). Товар оприбутковано ПАТ "Сумихімпром" згідно прибуткових накладних від 01.07.2013 року № 3700 (а.с.154) та від 12.07.2013 року № 3949 (а.с.155). Таким чином, матеріалами справи підтверджується фактичне виконання договору поставки від 14.05.2013 року № 27/1414, укладеного між ПАТ "Сумихімпром" та ТОВ "Бізнестехресурс". Також, між ПАТ "Сумихімпром" (покупець) та ПАТ "Мегарост" (постачальник) укладено договір поставки від 22.07.2013 року № 27/1329 (а.с.157-158). Згідно вказаного договору, постачальник передає покупцю товар (пластина поліізобутиленова), визначений в п. 1.2 договору на суму 50400,00 грн. Згідно п. 4.1 договору товар поставляється покупцю на умовах EXV, м. Дніпропетровськ (склад постачальника), за умови попередньої оплати в розмірі 100 % вартості товару. Як вбачається із платіжного доручення від 24.07.2013 року № 41925 позивачем було перераховано ПАТ "Мегарост" за товар згідно рахунку від 09.07.2013 року № 0907-3 - 50400,00 грн., в тому числі 8400,00 грн. податку на додану вартість (а.с.159). ПАТ "Мегарост" видало ПАТ "Сумихімпром" податкову накладну від 24.07.2013 року № 105 на загальну суму 50400,00 грн., в тому числі 8400,00 грн. податку на додану вартість (а.с.160). Матеріалами справи підтверджується, що товар передано позивачу згідно видаткової накладної від 24.07.2013 року № 2407 на суму 50400,00 грн., в тому числі 8400,00 грн. податку на додану вартість (а.с.161). Товар доставлено до м. Суми згідно товарно-транспортної накладної від 24.07.2013 року № 52981 (автомобіль ГАЗ державний номер [NUMBER], водій [PERSON]) (а.с.163) та оприбутковано ПАТ "Сумихімпром" згідно прибуткової накладної від 26.07.2013 року № 4316 (а.с.164). Отже має місце фактичне виконання договору поставки від 22.07.2013 року № 27/1329, укладеного між ПАТ "Сумихімпром" та ПАТ "Мегарост". Відповідно до п.п. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу, а за змістом п.п. 14.1.18 п. 14.1 ст. 14 ПК України, бюджетне відшкодування - відшкодування від'ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника, у тому числі автоматичне бюджетне відшкодування у порядку та за критеріями, визначеними у розділі V цього Кодексу. Згідно 198.2 ст.198 ПК України, датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Відповідно до п. 198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, та складається з сум податків, нарахованих у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. Пунктом 198.6 ст. 198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу) Відповідно до п. 201.8 ст. 201 ПК України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку. Згідно п. 201.10 ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Пунктом 201.6 ст. 201 ПК України встановлено, що податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Виходячи із вищезазначеної норми, податкова накладна є документом, який підтверджує факт сплати покупцем податку на додану вартість у ціні товару. Як вбачається з матеріалів справи, факт здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ "Бізнестехресурс" і ПАТ "Мегарост" у перевіряємий період підтверджується документально, судом встановлена відповідність даних податкових накладних фактичним обставинам. За результатами дослідження матеріалів справи, судом не встановлено наміру позивача отримати за дослідженими договорами поставки інший результат, ніж придбання товару. Досліджуючи витребувані та приєднані до справи документи, суд зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів наявності між позивачем та його контрагентами при укладанні і виконанні договору взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в державі суспільного ладу або моральних засад. Таких доказів відповідачем не надано, а судом, відповідно до вимог ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, не виявлено. При цьому, суд бере до уваги, що доказів, які б вказували на відсутність реальності господарських операцій за цим договором поставки, за правилами ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України відповідач до суду не надав. Судом встановлено, що позивач виконав вимоги ПК України, сплативши податок на додану вартість в ціні товару, придбаного у безпосереднього постачальника, який, в свою чергу, виконав вимоги п. 201.10 ст. 201 ПК України - видав покупцеві, яким є позивач, належним чином оформлену податкову накладну на визначену та сплачену покупцем суму податку. Згідно ст. 61 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Тому, якщо контрагент позивача не виконав свого зобов'язання зі сплати податку на додану вартість до бюджету, настає відповідальність та відповідні негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на податковий кредит у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови та має документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту. Податковий орган не надав суду безпосередніх доказів і того що вказані операції по придбанню товару мали фіктивний чи безтоварний характер, податковим органом не надані суду докази того, що контрагенти позивача були виключені з реєстру платників податку на додану вартість, а їх свідоцтва платників податку на додану вартість були анульовані у встановленому чинним законодавством порядку. Оскільки податок на додану вартість є непрямим податком, то обов'язком покупця є сплата податку на додану вартість у ціні товару продавцю товару, а обов'язок утримання такого непрямого податку із вартості проданого товару та перерахування його до бюджету несе продавець такого товару. Обов'язок покупця товару в сплаті непрямого податку завершується із сплатою вартості придбаного товару, обов'язку покупця при включенні сум податку, сплаченого в ціні товару або послуги, до податкового кредиту пересвідчитися у фактичному надходженні таких сум до бюджету та не наділено її відповідними повноваженнями для таких дій. Незважаючи на це, відповідачем право позивача на формування податкового кредиту поставлено в залежність від добросовісності іншої особи. Невиконання такими особами свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, тягне негативні наслідки саме для цих осіб. На переконання суду, своїми рішеннями відповідач встановив для позивача додаткові обмеження, що суперечить вимогам ч. 2 ст. 19 Конституції України, яка зобов`язує органи державної влади, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідачем не подано будь-яких доказів, які б могли свідчити про недобросовісність позивача як платника податків або про наявність обставин, що виключають обґрунтованість заявленої позивачем податкової вигоди. Згідно вимог ст. ст. 15, 16 ПК України платники податку відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту та своєчасність його внесення до бюджету відповідно до закону. Статтею 61 цього Кодексу встановлено, що контроль за правильністю нарахування, повноти і своєчасності сплати податків і зборів до бюджету здійснюється контролюючим (податковим) органом. Тобто, обов'язки з контролю за дотримання достовірності та своєчасністю визначення сум податку, за правильністю нарахування та сплати податку на додану вартість контрагентами позивача, відповідно до Закону, покладаються на податкові ограни, а не на позивача. Дані висновки узгоджуються із практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у справі "БУЛВЕС" АД проти Болгарії" (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності". Відповідно до ч. 1 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. При цьому слід зазначити, що ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України зазначений обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Таким чином, суд вважає позовні вимоги в частині скасування податкового повідомлення-рішення від 11.11.2013 року № 0004741502/16486 про зменшення ПАТ «Сумихімпром» суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість по правовідносинам із ТОВ "Бізнестехресурс" і ПАТ "Мегарост" в сумі 16258,48 грн. та застосованих 24124,98 грн. штрафних (фінансових) санкцій правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Разом із тим, слід зазначити, що податковим органом при проведенні перевірки встановлено, що ПАТ "Сумихімпром" у реєстрі виданих та отриманих податкових накладних за липень 2013 року відображено суму 191948,82 грн., в тому числі 31991,47 грн. податку на додану вартість, по контрагенту ТОВ "Аромат" філія "Сумський молочний завод" згідно податкової накладної від 31.07.2013 року № 836/4 на суму ПДВ в розмірі 31991,47 грн. Вказану суму віднесено до складу податкового кредиту за липень 2013 року. При проведенні перевірки ПАТ «Сумихімпром» перевіряючим не було надано зазначеної податкової накладної від 31.07.2013р. за № 836/4 на суму ПДВ в розмірі 31991,47 грн. Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що в реєстрі виданих та отриманих податкових накладних підприємством помилково допущено помилку, а саме необхідно вважати, що сума податку на додану вартість в розмірі 31991,47 грн. податку на додану вартість підтверджується іншою накладною - від 31.07.2013р., але за №835/44 (а.с. 243). Відповідно до п. 44.6 ст. 44 ПК України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності. Згідно п. 201.6 ст. 201 ПК України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Виходячи із вищезазначеної норми, податкова накладна є документом, який підтверджує факт сплати покупцем податку на додану вартість у ціні товару. Матеріалами справи підтверджується, що після закінчення перевірки, 18.10.2013 року, ПАТ "Сумихімпром" було подано до ДПІ у м. Сумах уточнення до податкової звітності, згідно якої ПАТ "Сумихімпром" було виправлено помилки, що виявлені під час перевірки (а.с.219-222). Слід зазначити, що уточнююча декларація була подана вже після проведення перевірки, при цьому податковий орган не позбавлений можливості в подальшому провести камеральну перевірку уточнюючої декларації в порядку, передбаченого ст. 78 (п. 78.1.3) ПК України. Враховуючи те, що позивачем на момент проведення перевірки не було підтверджено правомірність формування податкового кредиту за липень 2013р. в сумі 31991,47 грн. податковою накладною від 31.07.2013 року за № 836/4 на суму 31991,47 грн., податковим органом правомірно зменшено суму від'ємного значення з податку на додану вартість, в зв'язку із чим позовні вимоги в цій частині визнаються судом неправомірними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, відповідно до с. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, позивачу відшкодовується із Державного бюджету України сума судового збору в розмірі 579,75 грн.

Результат розгляду: partial