Рішення адміністративного суду від 2014-02-04 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з адміністративним позовом до Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано_Франківській області про визнання незаконною постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області від 06.03.2013 року про закінчення виконавчого провадження. При проведенні виконавчих дій державний виконавець неправомірно прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження. Цим було порушеного право позивача на забезпечення виконання судового рішення в повному об'ємі та у спосіб встановлений в рішенні суду. Фактично державний виконавець відмовився виконувати рішення суду мотивуючи свої дії тимчасовою відсутністю коштів на рахунку боржника, чим порушив вимоги ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження». Тому позивач просив визнати дії головного державного виконавця Гундяка Т.Д. щодо закінчення виконавчого провадження згідно виконавчого листа №0907/2а-6512/2011 року від 07.03.2012 року неправомірними та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області про закінчення виконавчого провадження. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не повідомив. З урахуванням положення ч. ч. 2 та 4 ст. 128 КАС України суд ухвалив про розгляд справи за відсутності представника відповідача. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне. 07.03.2012 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області було видано виконавчий лист №0907/2а-6512/2011 року для виконання постанови Івано-Франківського міського суду від 26.08.2011 року по справі за адміністративним позовом [PERSON] до департаменту соціальної політики Івано-Франківської міської ради про визнання неправомірними дії щодо відмови в перерахунку щорічної одноразової допомоги на оздоровлення, відповідно до ст..48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», стягнення недоплаченої суми допомоги на оздоровлення за період 2010 року в сумі 2886 грн. 01.06.2012 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області Гундяком Тарасом Дмитровичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с.6). Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом (частина 1 статті 17 Закону України «Про виконавче провадження»). Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення. Згідно з частиною 1 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення. Частиною 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» визначено підстави для закінчення виконавчого провадження. Так, виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) передачі виконавчого документа ліквідаційній комісії (або ліквідатору) у разі ліквідації боржника - юридичної особи; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред'явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа. Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом (частина 3 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження»). Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області Гундяком Т.Д. від 27 червня 2013 року ВП № 32842990 про закінчення виконавчого провадження (надалі - також «оскаржувана постанова») закінчено виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №0907/2а-6512/2011 року, виданого 07 березня 2012 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області про зобов'язання Департаменту соціальної політики виконкому Івано-Франківської міської ради здійснити перерахунок і стягнення на користь [PERSON] недоплачену суму щорічної грошової допомоги на оздоровлення відповідно до ст..48 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» за період з 2010 року з урахуванням суми виплаченої суми допомоги в 2010 році в сумі 2886 грн. Дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області Гундяком Т.Д. щодо закінчення виконавчого провадження вважає неправомірними, а постанову про закінчення виконавчого провадження від 27 червня 2013 року № 32842990 такою, що підлягає скасуванню. Відповідно до частини 6 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні справи з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 18 цього Кодексу,розглядаються місцевим загальним судом як адміністративним судом, який видав виконавчий лист. Відтак, предметом судового розгляду за даним адміністративним позовом є позовні вимоги, зокрема, про визнання протиправною та скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, як рішення суб'єкта владних повноважень у правовідносинах з приводу виконання судового рішення. Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, але одночасно вони є і вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності. Як встановлено судом зі змісту постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області Гундяка Т.Д. від 27 червня 2013 року № 32842990 про закінчення виконавчого провадження, правовою підставою закінчення виконавчого провадження державним виконавцем зазначено: пункт 11 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», частину 3 статті 75 Закону України «Про виконавче провадження», статтю 89 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно з пунктом 11 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону. Частиною 3 статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав. Системний аналіз змісту вищевказаної правової норми свідчить про те, що чинне законодавство України передбачає імперативний порядок дій державного виконавця при з'ясуванні обставини неможливості виконання рішення без участі боржника, а саме: державний виконавець: 1) накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та 2) вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого 3) виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. При цьому, суд звертає увагу на те, що використання законодавцем в частині 3 статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» словосполучення «державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом» свідчить про наявність у державного виконавця обов'язку вчинити зазначені дії, в не права на їх вчинення. Бланкетний характер змісту норми частини 3 статті 75 Закону України «Про виконавче провадження» свідчить лише про те, що дії з накладення штрафу на боржника вчинюються державним виконавцем в порядку, який визначено статтею 89 Закону України «Про виконавче провадження». В матеріалах справи, відсутні докази того, що винесенню оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження передували дії державного виконавця щодо накладення штрафу на боржника відповідно до статті 89 цього Закону та внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, як того вимагає частина 3 статті 75 Закону України «Про виконавче провадження». Таким чином, судом встановлено, що при винесенні оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження державним виконавцем було порушено імперативний порядок, який визначено частиною 3 статті 75 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, суд звертає увагу на те, що одним із принципів, яким повинно відповідати рішення суб'єкта владних повноважень, є принцип обґрунтованості, закріплений в пункті 3 частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Принцип обґрунтованості прийнятого рішення, тобто прийняття рішення з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення або вчинення дії, вимагає від суб'єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов'язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суб'єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих рішень, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення суб'єкта владних повноважень повинно бути мотивованим. Так, суд звертає увагу на те, що, перевіряючи факт наявності підстав для закінчення виконавчого провадження, суб'єкт владних повноважень - Відповідач, - повинен системно застосовувати положення законодавства та конкретних обставин кожної справи. Відповідно до частини 1 статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. При цьому, відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України постанова адміністративного суду повинна бути виконана у спосіб, який визначено в її резолютивній частині. Докази на підтвердження того, що постанову Івано-Франківського міського суду від 26 серпня 2011 року у справі № 0907/2а-6512/2011 було виконано боржником належним чином та у відповідності до змісту її резолютивної частини в матеріалах справи відсутні. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області Гундяк Т.Д. від 27 червня 2013 року у справі № 0907/2а-6512/2011 прийнято з порушенням принципу обґрунтованості рішення суб'єкта владних повноважень. Згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права. Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя. Обов'язковість судових рішень гарантується згідно з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод: право, гарантоване статтею 6 Конвенції було б ілюзорним, якщо б внутрішній правопорядок держави допускав можливість невиконання остаточного і обов'язкового рішення суду стосовно однієї із сторін. Виконання рішення чи постанови будь-якого суду слід вважати невід'ємною частиною «справедливого судового розгляду» у контексті статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справі Кайсин проти України). Відповідно до цього принципу постанова або ухвала суду, що набрали законної сили, є обов'язковими для всіх суб'єктів правовідносин, яких у той чи інший спосіб стосується судове рішення: 1) насамперед для осіб, які беруть участь у справі (сторони, треті особи, їх представники, відповідно до статті 47 Кодексу адміністративного судочинства України) та для їхніх правонаступників; 2) для органів, підприємств, установ та організацій, їхніх посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб. Так, як зазначив Європейський суд з прав людини у справі «Півень проти України», констатуючи порушення статті 6 Конвенції, невиконання судового рішення не може бути виправдане недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. Невиконання рішення державного суду не може бути виправдане і відсутністю бюджетних видатків. У справі «Шмалько проти України» Європейський суд з прав людини констатував, що орган державної влади не має права посилатися на брак коштів, щоб виправдати невиконання судового рішення про виплату боргу. У справі «Кечко проти України» Європейський Суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань. Реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань. Крім того, як свідчить практика Європейського Суду з прав людини, державний орган не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, у тому числі той, що підтверджений судовим рішенням. Така відсутність коштів не може бути визнана як виключна обставина, та є порушенням пункту 1 статті 6, статті 13 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, про що також зазначено в Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Жовнер проти України» від 29 червня 2004 року. Враховуючи вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку про те, що постанова головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області Гундяк Т.Д. від 27 червня 2013 року ВП № 32842990 підлягає скасуванню. Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч.1 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» У разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби. Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково. На підставі вищевикладеного,

Результат розгляду: partial