Рішення адміністративного суду від 2014-02-24 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому зазначив, що він працював в підземних умовах на підприємствах вугільної промисловості. Після досягнення 50-річного віку звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі міста Горлівки Донецької області із заявою про призначення пенсії. Рішенням УПФУ від 15 жовтня 2013 року № 3972 йому була призначена пенсія. Однак 06 листопада 2013 року відповідачем було прийняте рішення № 183, яким припинена виплата йому пенсії та відмовлено в подальшому в призначенні пенсії. Своє рішення відповідач мотивував тим, що до стажу не був включений період його роботи з 27 квітня 1990 року по 27 квітня 1992 року, коли позивач відбував покарання за вироком суду у виді виправних робіт. Внаслідок виключення даного періоду зі стажу розмір його загального і спеціального стажу є недостатнім для призначення пенсії, в тому числі, на пільгових умовах за Списком № 1. Вважає дії відповідача неправомірними. Просить скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі міста Горлівки Донецької області від 06 листопада 2013 року «Про припинення виплати пенсії [PERSON]», зобов'язати відповідача Управління Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі міста Горлівки Донецької області зарахувати до загального трудового стажу і стажу робіт за Списком № 1 [PERSON] період відбуття ним покарання за вироком народного суду Калінінського району міста Горлівки від 27 квітня 1990 року у вигляді виправних робіт за місцем роботи на шахтоуправлінні «Олександр-Запад» в період з 27 квітня 1990 року по 04 січня 1991 року та на шахті ім. М.І. Калініна в період з 10 січня 1991 року по 27 квітня 1992 року. Представник позивача у судовому засіданні на позовних вимогах наполягала, мотивуючи аналогічно викладеним у позові. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала з підстав, викладених у рішенні від 06 листопада 2013 року. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи і обговоривши доводи адміністративного позову та заперечення на нього, суд дійшов до наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач у період з 27 квітня 1990 року по 27 квітня 1992 року відбував покарання у виді виправних робіт за вироком народного суду Калінінського району міста Горлівки, що підтверджено записом № 23 у його трудовій книжці (а.с.11 зворот). У відповідності до ст. 95 ВТК України, який діяв до 01.01.2004 року (на час відбуття покарання позивачем, тобто, на час виникнення правовідносин), час відбуття покарання у вигляді виправних робіт міг бути зарахований судом до загального трудового стажу засудженого. З матеріалів справи вбачається, що ані позивач, ані адміністрація підприємства, де він відбував покарання у вигляді виправних робіт, із заявою або позовом до суду не звертались, рішення суду щодо зарахування йому часу відбуття покарання у вигляді виправних робіт до загального трудового стажу не приймалось. Відповідно до ст. 3 ч.2 КВК України порядок та умови виконання і відбуття покарань визначаються та забезпечуються у відповідності із законодавством, діючим на час виконання і відбуття покарання. Тобто, умови відбуття покарання у вигляді виправних робіт, при яких час відбуття покарання зараховується в загальний трудовий стаж, діють з 01 січня 2004 року та поширюються на осіб, які відбували покарання з цього часу. Оскільки судом встановлено, що позивач відбував покарання у вигляді виправних робіт з 27 квітня 1990 року по 27 квітня 1992 року, умови відбуття ним цього покарання визначались ВТК України, який діяв до 01.01.2004 року. Крім того, за умов, передбачених ч. 3 ст. 95 ВТК України, час відбуття покарання у виді виправних робіт може бути включений судом до загального трудового стажу, а не як просив позивач - до пільгового стажу. Згідно зі статтею 8 цього ж Кодексу особи, які відбувають покарання у вигляді позбавлення волі і виправних робіт без позбавлення волі, несуть обов'язки і користуються правами, встановленими законодавством України, з обмеженнями, що передбачені законодавством для засуджених, а також випливають з вироку суду і режиму, встановленого ВТК України для відбування покарання даного виду. Означене свідчить про те, що не включення автоматично часу відбуття покарання у вигляді виправних робіт до загального трудового стажу і можливість такого зарахування за рішенням суду являлося для позивача умовами відбуття покарання. Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом'якшують чи відміняють відповідальність особи. Правовідносини щодо умов відбуття позивачем покарання пройшли і не мають продовження, тобто дія КВК України (2004 року) не поширюється на те, що відбулося. Законодавством не передбачено самостійне ( тобто без рішення суду) включення пенсійним органом часу відбуття покарання у вигляді виправних робіт у період до 01.01.2004 року до загального трудового стажу. Згідно з ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідно до ч.2 ст.71 КАС України покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Управлінням Пенсійного фонду України в Центрально-Міському районі міста Горлівки Донецької області по даній справі доведено правомірність відмови позивачу в зарахуванні до пільгового стажу часу відбуття покарання. Суд вважає, що відповідач як суб'єкт владних повноважень діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством, і не порушив права та законні інтереси позивача, а тому в задоволені позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Результат розгляду: denied