Рішення адміністративного суду від 2014-02-18 00:00:00+02

Представник позивача звернувся в суд з вищенаведеним позовом до відповідача. Відповідач подав заперечення проти позову, вказавши, що виплата щорічної разової грошової допомоги ветеранам Великої Вітчизняної війни здійснюється згідно пункту 96 статті 87 Бюджетного Кодексу України та статті 17 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» з держаного бюджету у порядку передбаченим Постановами Кабінету Міністрів України, якими встановлюється розмір грошової допомоги, що виплачується відповідно до Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» на конкретний рік. Відповідно до статті 95 Конституції України виключно Законом України про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Таким чином, норми, які вводяться законом про Державний бюджет, діють протягом бюджетного року, є безумовними та пріоритетними відносно інших законів. Виплата разової грошової допомоги до 5 травня потребує фінансування за рахунок коштів Державного бюджету України. Крім того, частиною 2 статті 4 Бюджетного кодексу України встановлено, що при здійсненні бюджетного процесу в Україні положення нормативно - правових актів застосовується лише в частині, в якій вони не суперечать положенням Конституції України, Бюджетного кодексу та закону про Державний бюджет України. Пунктом 20 ст.2 Бюджетного кодексу України визначено, що закон про Державний бюджет України - закон, який затверджує повноваження органам державної влади виконувати Державний бюджет України протягом бюджетного періоду. Відповідно до ст. З Бюджетного кодексу України «бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему, становить один календарний рік, який починається з 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року». Бюджетним кодексом України, зокрема, ч.5 ст.51 Бюджетного кодексу України, встановлено, що "розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та провадять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань, встановлених кошторисами", а відповідно до ч.6 "будь - які зобов'язання, взяті фізичними та юридичними особами за коштами Державного бюджету України без відповідних бюджетних асигнувань або ж з перевищенням повноважень, встановлених цим Кодексом та законом про Державний бюджет України, не вважаються бюджетними зобов'язаннями. Витрати Державного бюджету на покриття таких зобов'язань не можуть здійснюватися". Згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі „Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі „Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року. Одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Відповідно до Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України (пункт 6 частини першої статті 92); Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту (пункти 2, 3 статті 116). Невід'ємною складовою здійснення правового регулювання відносин у сфері соціального забезпечення є визначення правового механізму та державних органів, на які покладається обов'язок виконання соціальної політики держави у цій сфері. Одним з таких органів і є Кабінет Міністрів України, який згідно з пунктом 2 частини першої статті 20 Закону України „Про Кабінет Міністрів України" забезпечує проведення державної соціальної політики, соціальний захист громадян та вживає заходів щодо підвищення реальних доходів населення. Метою і особливістю закону про Державний бюджет України є забезпечення належних умов для реалізації положень інших законів України, які передбачають фінансові зобов'язання держави перед громадянами, спрямовані на їх соціальний захист, у тому числі й надання пільг, компенсацій і гарантій. Наказами Міністерства соціальної політики України та Міністерства фінансів України затверджуються Паспорти бюджетної програми на конкретний рік «Щорічна разова грошова допомога ветеранам війни та жертвам нацистських переслідувань». Згаданий паспорт бюджетної програми містить обсяг бюджетного призначення та суми виплат одноразової грошової допомоги. Діяльність Мінсоцполітики у частині забезпечення функцій головного розпорядника бюджетних коштів регламентується Бюджетним кодексом України. Бюджетним кодексом визначено, що розпорядники бюджетних коштів беруть бюджетні зобов'язання та проводять видатки тільки в межах бюджетних асигнувань. Фінансування видатків на соціальний захист та соціальне забезпечення допомог окремим категоріям громадян провадиться в межах коштів, передбачених Законами України про Державний бюджет України на відповідні роки, тобто виконання Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», повністю залежить від фінансових ресурсів доходної частини державного бюджету. Однак, у зв'язку з обмеженістю фінансових ресурсів, Державним бюджетом України на 2005, 2006, 2009 та 2010 рік видатки на забезпечення в повному обсязі соціальних гарантій відповідно до окремих статей Законів України не передбачувалися. Розмір одноразової грошової допомоги визначався Постановами Кабінету Міністрів України на конкретний рік. Таким чином, управління праці та соціального захисту населення здійснювало виплату одноразової грошової допомоги у відповідності до Бюджетного Кодексу України, Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» та Постанов Кабінету Міністрів України. Просив в задоволенні позову відмовити. Оцінивши повідомлені представником позивача та відповідачем обставини, виходячи із системного аналізу положень чинного законодавства та матеріалів справи, приходжу до висновку про наявність достатніх підстав для прийняття законного та обгрунтованого судового рішення про часткове задоволення позову, з таких підстав: Встановлено, що між сторонами виник спір щодо захисту права на отримання разової грошової допомоги як учаснику війни відповідно до ч.5 ст.14 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". Позивач [PERSON] є учасником війни та користується пільгами відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Право позивача на одержання щорічної одноразової допомоги відповідачем не оспорюється, тому на підставі ст.72 ч.3 КАС України доказуванню не підлягає. Відповідно до ч.5 ст.14 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) учасникам війни виплачується разова грошова допомога у розмірі трьох мінімальних пенсій за віком. Законами України про державний бюджет України встановлювався на відповідний рік розмір щорічної разової грошової допомоги, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Так, статтею 34 Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік» виплата щорічної разової допомоги учасникам війни була передбачена у розмірі 50 грн. Статтею 30 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» - в розмірі 250 грн. При цьому пунктом 18 статті 77 вказаного Закону, дію частини п'ятої статей 12, 13, 14 та 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в частині визначення розміру виплат щорічної разової грошової допомоги зупинено на 2006 рік. Вказані положення Законів України Про Державний бюджет України на 2005 та 2006 роки неконституційними не визнавалися. Таким чином, у 2005-2006 роках щорічну разову грошову допомогу до 5 травня виплачено позивачу у розмірах, встановлених законами про Державний бюджет України на відповідний рік, чинних на час проведення виплат, а тому в цій частині в задоволенні позову слід відмовити. Статтею 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» надано право Кабінету Міністрів України у 2009 році встановлювати розміри соціальних виплат, які відповідно до законодавства визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, в абсолютних сумах у межах асигнувань, передбачених за відповідними бюджетними програмами. Вказана стаття не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки нею Кабінету Міністрів України надано право встановлювати розміри тільки тих соціальних виплат, які визначаються залежно від розміру мінімальної заробітної плати, натомість, щорічна разова грошова допомога, яка виплачується учасникам війни до 5 травня, розраховується, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком. Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має вищу юридичну силу, ніж постанова Кабінету Міністрів України від 18.03.2009 р. за №211 «Про розміри разової грошової допомоги, що виплачується в 2009 році відповідно до Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань», таким чином для вирішення спірних правовідносин необхідно застосовувати саме вказаний Закон. Так-як, Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» Законом України «Про Державний бюджет України на 2009 рік» не зупинявся і не змінювався, право позивача на одержання державної допомоги у 2009 році у розмірі, передбаченому цим Законом, є обґрунтованим. В Законі України «Про державний бюджет на 2010 рік» ст. 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не викладено в новій редакції. Верховна Рада не уповноважувала Кабінет Міністрів своїми постановами зменшувати розмір цієї грошової допомоги із 3-х мінімальних пенсій за віком до 120 грн., тому не можуть прийматися до уваги заперечення відповідача щодо нарахування грошової допомоги позивачу, як учаснику війни до 5 травня 2010 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 07 квітня 2010 року № 299 «Про розміри разової грошової допомоги, що виплачується в 2010 році відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Ст.28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" №1058 VІ, мінімальний розмір пенсії за віком встановлений у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначений законом. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до вимог ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні їй відповідати. Порядок обчислення пенсії визначається Кабінетом Міністрів України. Відтак, дії відповідача щодо нарахування позивачу допомоги до 5 травня 2009 та 2010 років в розмірі меншому, ніж це передбачено ст. 14 Закону «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» слід визнати неправомірними та зобов'язати провести нарахування та виплату грошової допомоги до 5 травня за 2009 та 2010 роки в розмірі трьох мінімальних пенсій за віком із врахуванням раніше нарахованої та виплаченої допомоги. На підставі наведеного,

Результат розгляду: partial