Рішення адміністративного суду від 2014-04-02 00:00:00+03

17 березня 2014 року позивач [PERSON] звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Прокуратури Полтавської області про визнання неправомірною бездіяльності щодо незарахування до стажу державної служби періоду роботи з 27 січня 1994 року по 23 грудня 1999 року; зобов'язання зарахувати до стажу державної служби періоду роботи з 27 січня 1994 року по 23 грудня 1999 року. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що відповідач усупереч Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року № 283, не зарахував до спеціального трудового стажу (стажу державної служби) періоди її роботи на посаді друкарки І категорії Прокуратури Полтавської області. В судовому позивач підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив суд відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджено витягом з трудової книжки позивача (а.с. 8-10), що [PERSON] на підставі наказу Прокуратури Полтавської області від 27 січня 1994 року № 25-л (а.с. 11) прийнята на посаду друкарки І категорії Прокуратури Полтавської області. Згідно наказу від 02 вересня 1998 року № 269 (а.с. 12) у зв'язку зі зміною структури прокуратури області переведена на посаду друкарки І категорії секретаріату прокуратури області. Наказом Прокурора області від 23 грудня 1999 року № 454-л (а.с. 13) позивач переведена на посаду старшого інспектора секретаріату прокуратури області. Відповідно до наказу № 454-л від 23 грудня 1999 року переведена на посаду старшого інспектора секретаріату прокуратури області. Наказом Прокуратури Полтавської області від 29 березня 2005 року № 75-л [PERSON] призначена на посаду спеціаліста ІІ категорії секретаріату прокуратури області за конкурсом, звільнившись з посади старшого інспектора секретаріату прокуратури області. 29 березня 2005 року позивачем прийнята присяга державного службовця ст. 17 Закону України "Про державну службу". Наказом Прокуратури Полтавської області від 30 березня 2005 року № 83-л встановлено 13 ранг державного службовця в межах 6 категорії. Вказані обставини не заперечувались представником відповідача в судовому засіданні. 12 листопада 2013 року позивач звернулась до голови комісії по встановленню трудового стажу працівників органів прокуратури [PERSON] із заявою про перерахунок стажу державної служби, в якій просила провести перерахунок стажу державної служби шляхом зарахування до нього періоду її роботи на посаді друкарки І категорії Прокуратури Полтавської області з 27 січня 1994 року по 23 грудня 1999 року (а.с.7 ). 12 грудня 2013 року № 11-881 вих-13 відповідач листом відмовив у зарахуванні до стажу державної служби вищевказаного періоду роботи. Не погодившись із вказаним рішенням, позивач звернулась до суду з вимогою про визнання неправомірною бездіяльності щодо незарахування до стажу державної служби періоду роботи з 27 січня 1994 року по 23 грудня 1999 року; зобов'язання зарахувати до стажу державної служби період роботи з 27 січня 1994 року по 23 грудня 1999 року. Надаючи правову оцінку обґрунтованості позовних вимог, суд зазначає наступне. Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Посади і органи, час роботи в яких зараховується до стажу державної служби, визначено Порядком обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року № 283 (далі за текстом - Порядок). Відповідно до пункту 2 вказаного Порядку, в редакції згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 2011 року № 9, до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв'язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів. Пунктом 3 Порядку передбачено, що до стажу державної служби включається також робота на посадах службовців в органах, зазначених у пункті 2 цього Порядку і додатку до нього, якщо при просуванні по службі вони зайняли посади державних службовців. Згідно з пунктом 4 вищезазначеного Порядку документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка та інші документи, які відповідно до чинного законодавства підтверджують стаж роботи. Копією трудової книжки [PERSON] підтверджено, що позивач з 27 січня 1994 року по 23 грудня 1999 року працювала на посаді друкарки І категорії Прокуратури Полтавської області. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 10 листопада 1994 року № 758, якою внесено зміни до Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 травня 1994 року № 283, до стажу державної служби зараховуються всі періоди роботи на посадах службовців в органах, зазначених у пункті 2 Порядку обчислення стажу державної служби та додатку до нього, якщо при просуванні по службі вони зайняли посади державних службовців. Під терміном "просування по службі" треба розуміти безпосередній перехід з посади службовця на посаду державного службовця в період роботи в державних органах. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 21 січня 1993 р. № 38, якою визначено посадові оклади службовців прокуратури (таблиця 5) посада друкарки І категорії віднесена до категорії службовців. Факт просування по службі підтверджено витягом з трудової книжки позивача - [PERSON] з посади службовця перейшла на посаду державного службовця в період роботи в Прокуратурі Полтавської області. Аналізуючи наведене, суд дійшов висновку, що посада, яку позивач обіймала з 27 січня 1994 року по 23 грудня 1999 року (друкарка І категорії Прокуратури Полтавської області) може бути зарахована до стажу державної служби позивача. Отже, позовні вимоги щодо зобов'язання зарахувати до спеціального трудового стажу період роботи з 27 січня 1994 року по 23 грудня 1999 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог про визнання бездіяльності Прокуратури Полтавської області щодо перерахунку стажу державної служби неправомірними, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у цій частині, виходячи з наступного. У даній справі юридичне значення для позивача має рішення про зарахування до стажу державної служби періодів роботи на посадах, а не дії відповідача з приводу неприйняття такого рішення. З огляду на це та виходячи з того, що дії Прокуратури Полтавської області по зарахуванню певних періодів роботи позивача до стажу державної служби є структурно невід'ємною складовою частиною процедури прийняття рішення про зарахування періодів роботи до стажу державної служби, то такі дії самі по собі не впливають на наявні у позивача права, не створюють для нього додаткових обов'язків, не визначають правову поведінку позивача, а тому не можуть бути самостійним предметом судового розгляду, в зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Посилання представника відповідача на пропущення місячного строку звернення позивача з позовом до суду, визначеного частиною 3 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства, суд не бере до уваги, оскільки з матеріалів справи неможливо встановити дату одержання [PERSON] відповіді на її заяву про перерахунок стажу державної служби. Відповідачем також не надано відомостей про дату вручення позивачу оскаржуваного рішення від 12 грудня 2013 року № 11-881 вих-13. Згідно вимог частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Приписами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно із статтею 86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог [PERSON] Згідно частини 3 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного,

Результат розгляду: partial