Рішення адміністративного суду від 2014-02-06 00:00:00+02

Позивач - фізична особа - підприємець [PERSON] (надалі - ФОП - [PERSON], позивач) звернувся до суду першої інстанції з позовом до Державної податкової інспекції у Малиновському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області (надалі - ДПІ у Малиновському районі м. Одеси, відповідач) в якому просив скасувати податкові повідомлення - рішення від 18 червня 2013 року за №000771710, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 95 409, 75 грн. та податкове повідомлення - рішення за №000781710, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності на суму 98 004, 39 грн. Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що вказані повідомлення - рішення не відповідають чинному законодавству, оскільки прийняті на підставі висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2013 року адміністративний позов задоволено частково. Суд, визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення ДПІ у Малиновському районі м. Одеси від 18.06.2013 року № 0006771710 в частині збільшення фізичній особі-підприємцю [PERSON] суми грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість у розмірі 8 409,27 грн., в тому числі за основним платежем - у сумі 6 727,42 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями - у сумі 1 681,85 гривень. У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив. В апеляційній скарзі ФОП [PERSON] зазначає, що постанова суду першої інстанції ухвалена з порушенням норм матеріального права, а висновки суду , викладені в рішенні, не відповідають обставинам справи. На думку апелянта, це є підставою для скасування судового рішення та для постановлення нового - про задоволення його вимог. 24 грудня 2013 року до суду апеляційної інстанції надійшла заява апелянта про зміну апеляційної скарги. У зв'язку з порушенням апелянтом ч.1 ст.193 КАС України, дані зміни до апеляції не можуть бути розглянуті по суті судом другої інстанції. Представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Представник ДПІ у Малиновському районі м. Одеси просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. З'ясувавши обставини справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Так, матеріалами справи встановлено, що ДПІ у Малиновському районі м. Одеси у травні 2013 року на підставі пп. 20.1.4 п. 20.1. ст. 20, п. 77.1. ст. 77 Податкового кодексу України (надалі - ПК України) було проведено планову виїзну документальну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства ФОП [PERSON] за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2012 року. За результатами вказаної перевірки складено акт, яким встановлено порушення ФОП [PERSON] ст. 138, п. 177.2, п. 177.4 ст. 177 ПК України, що призвело до заниження суми податкового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 779 995,51 грн. та п. 187.1 ст. 187, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.4 ст. 198, п. 201.1, п. 201.2 ст. 201 ПК України, Наказу Міністерства фінансів України від 01 листопада 2011 року № 1379, що потягло заниження податкового зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 88 975 грн. На підставі виявлених порушень ДПІ у Малиновському районі м. Одеси 18 червня 2013 року було прийнято податкові повідомлення-рішення: - № 0006771710, яким ФОП [PERSON] збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у сумі 95 409,75 грн., в тому числі за основним платежем - у сумі 88 975 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями -у сумі 6 434,75 грн. (а.с. 30); - № 0006781710, яким ФОП [PERSON] збільшено суму грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності у сумі 98 004,39 грн., в тому числі за основним платежем - у сумі 77 995,51 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями -у сумі 20 008,87 грн. (а.с. 31). Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 0006771710 в частині збільшення ФОП [PERSON] суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 8 409,27 грн., в тому числі за основним платежем - у сумі 6 727,42 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями - у сумі 1681,85 грн., суд першої інстанції виходив із того, що посилання на недійсність правочину, відповідно до вимог чинного законодавства можливе лише у разі визнання відповідного правочину недійсним у судовому порядку, а посилання на нікчемність правочину - у разі прямого припису законодавства про нікчемність правочину за умови існування конкретних дефектів таких правочинів. Тому, укладений 04 січня 2011 року між позивачем та ТОВ «ФЕТТ-ЛАЙТ» договір поставки не є нікчемним або недійсним. Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що відсутність реального характеру господарської операції, відсутність доказів використання придбаних товарів у власній господарської діяльності, як встановлених законом умов формування податкового кредиту з податку на додану вартість та витрат, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування податком, свідчать про недоведеність позивачем у спосіб, визначений законодавством, існування у нього правових підстав для формування відповідних показників податкової звітності по взаємовідносинах із ТОВ «ФЕТТ-ЛАЙТ». Згідно з вимогами ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Проаналізувавши фактичні обставини справи та законодавчі норми, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушено вимоги вищенаведеної статті. Так, фактичні обставини справи свідчать про те, що 04 січня 2011 року між ТОВ «ФЕТТ-ЛАЙТ», надалі «Постачальник» та ФОП [PERSON], надалі «Покупець» був укладений договір поставки №03/2011, на підставі якого «Постачальник» зобов'язується поставить, а «Покупець» прийняти та оплатити харчові добавки та спеції для харчової промисловості в порядку та на умовах, обумовлених у цьому договорі та відповідних документах на відпуск товару (рахунок, накладна) (а.с. 43-44). На виконання зазначеного договору сторонами за договором складались заявки на поставку товару (а.с. 102-123), рахунки-фактури (а.с. 124-142), видаткові накладні (а.с. 143-164), податкові накладні (а.с. 53-74), товарно-транспортні накладні (а.с. 172-193). Крім того, позивачем до суду першої інстанції були надані докази оплати ним поставленого товару у вигляді відповідних платіжних доручень (а.с. 165-171), які не були прийняті судом як доказ, тому, що не засвідчені банківською установою, яка забезпечувала перерахування коштів. ДПІ у Малиновському районі м. Одеси, вказуючи на порушення позивачем податкового законодавства посилається на інформацію, отриману з акта перевірки від 08 листопада 2012 року № 90/2201/36503644, складеного Очаківською ОДПІ Миколаївської області ДПС за результатами перевірки контрагента позивача ТОВ «ФЕТТ-ЛАЙТ» з питань документального підтвердження господарських відносин з покупцями та постачальниками за період з 01 жовтня 2009 року по 30 вересня 2012 року, згідно з якою господарські операції ТОВ «ФЕТТ-ЛАЙТ» щодо придбання товарів у контрагентів-постачальників, а також їх продажу контрагентам-покупцям не підтверджуються з урахуванням реального часу здійснення операцій, місцезнаходження майна, наявності трудових, виробничо-складських приміщень та іншого майна, які економічно необхідні для здійснення господарських операцій. Так, за податковим повідомленням-рішенням від 18 червня 2013 року № 0006781710 про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності, відповідачем було встановлена розбіжність у правильності визначення витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходу у 2011 році на суму - 435 698,55 грн. Вказана розбіжність виникла у зв'язку із невизнанням за 2011 рік наступних витрат: - 411 235,55 грн. - витрати, які виникли у результаті придбання ФОП [PERSON] товарів на суму 411 235,55 грн. (без ПДВ) у ТОВ «ФЕТТ-ЛАЙТ; - 24 463 грн. - включений до складу витрат податок на додану вартість, сплачений до бюджету. Позивач визнав у судовому засіданні у суді першої інстанції неправомірність включення у 2011 році до складу витрат податку на додану вартість сплаченого до бюджету у розмірі 24 463 грн. та правомірність нарахування штрафу у розмірі 510 грн. за порушення порядку ведення книги обліку доходів та витрат, також ним було визнано правомірність донарахування відповідачем у 2012 року суми недоплати податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності у розмірі 5 468,61 грн., штрафу у розмірі 1367,15грн., а загалом у 2012 році - 6 835,76грн. За податковим повідомленням-рішенням від 18 червня 2013 року № 0006771710 про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість 95 409,75 грн., позивач у суді першої інстанції погодився з нарахуванням йому відповідачем штрафу за несвоєчасне подання звітності у розмірі 340 грн. за вересень 2011 року та за січень 2012року. Також, позивачем визнана помилка щодо включення до складу податкового кредиту у грудні 2011 року суми ПДВ у розмірі 1254 грн. за наступними податковими накладними: - податкова накладна від 16 грудня 2011 року № 1759 від ТОВ «Есаром Юкрейн» на суму 3621,01 грн., в т.ч. ПДВ 603,50 грн.; - податкова накладна від 26 грудня 2011 року № 4879 від ТОВ зі 100% ІК «Шаллер-Київ» на суму 3900,24 грн., в т.ч. ПДВ 650,04 грн. На вказану суму відповідачем правомірно було нараховано штрафну санкцію: 1254,00 х 25%= 313,50 грн. Суд першої інстанції визнав протиправним та скасував донараховані відповідачем суми по податку на додану вартість по взаємовідносинам: - з ТОВ «Макси-Гран» за липень 2011 року за податковою накладною від 04 липня 2011 року № 31 на загальну суму 19 751,42 грн., в т.ч. ПДВ 3261,90 грн. ; - з ТОВ «Південний Альянс-М» за липень 2011 року на суму ПДВ 1 423,48 грн.; - з ТОВ «АП Овідіопольвино» за грудень 2011 року на суму ПДВ 788,50 грн. Разом із тим, суд апеляційної інстанції вважає правильним довід апелянта про неправомірність донарахування відповідачем податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності із штрафними санкціями та податку на додану вартість із штрафними санкціями по взаємовідносинам з ТОВ «ФЕТТ-ЛАЙТ». Суд першої інстанції погоджуючись з правовою позицією податкового органу щодо законності податкового повідомлення-рішенням від 18 червня 2013 року № 0006781710 про збільшення суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності виходив із наступних обставин: - платіжні доручення (а.с. 165-171) про оплату вартості поставленого товару не можуть розглядатись судом як належний та допустимий доказ у справі, оскільки вони не засвідчені банківською установою; - позивач не міг перевезти вантажопасажирським транспортним засобом товар у кількості - 301 514,84 кг.; - відсутні докази використання придбаних товарів у власній господарській діяльності, а також докази пов'язаності господарських операцій з ТОВ «ФЕТТ-ЛАЙТ» із господарською діяльністю ФОП [PERSON] Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з такими доводами суду першої інстанції з наступних підстав. Податковий орган не ставив під сумнів та не оспорював факт перерахування ФОП [PERSON] - ТОВ «ФЕТТ-ЛАЙТ» грошових коштів згідно з наявними у справі платіжними дорученнями. Так, в акті податкової перевірки зазначено, що розрахунки з контрагентами здійснювались ФОП [PERSON] у безготівковій формі шляхом зарахування (списання) коштів на банківський рахунок суб'єкта господарської діяльності, серед контрагентів з якими здійснювались розрахунки зазначено і ТОВ «ФЕТТ-ЛАЙТ». У вказаному документі відсутня інформація про наявність заборгованості ФОП [PERSON] перед ТОВ «ФЕТТ-ЛАЙТ». Слід зазначити, що надані до суду першої інстанції платіжні доручення є електронними документами, в яких зазначена позначка часу за допомогою послуги фіксування часу. Наявність на електронних документах позначки фіксування часу виключає можливість вносити до електронних документів зміни після надання послуги фіксування часу (п. 2 та п. 5 постанови Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 680 «Про затвердження порядку засвідчення наявності електронного документа (електронних даних) на певний момент часу». Використання електронних документів регулюється Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», відповідно до статті 5 якого, електронний документ це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов'язкові реквізити документа. Порядок засвідчення наявності електронного документа (електронних даних) на певний момент часу, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 680 «Про затвердження порядку засвідчення наявності електронного документа (електронних даних) на певний момент часу». Статтею 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» встановлено, що юридична сила електронного документу не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа, як доказу, не може заперечуватись виключно на підставі того, що він має електронну форму. За таких умов висновок суду про відсутність доказів перерахування грошових коштів позивачем - ТОВ «ФЕТТ-ЛАЙТ» суперечить нормам діючого законодавства та наявним у матеріалах справи доказам. Надаючи суду апеляційної інстанції копії платіжних доручень, засвідчених банківською установою, які повністю ідентичні платіжним дорученням, наявним в матеріалах справи, апелянт зазначив, що жодних сумнівів щодо належності та допустимості тих чи інших доказів, у тому числі платіжних доручень, ні у відповідача, ні у суду першої інстанції під час розгляду даної справи не виникало, тому для підтвердження доводів апеляційної скарги, він звернувся до банківської установи з вимогою додаткового засвідчення електронних платіжних доручень у паперовій формі. Заперечуючи проти доводів суду першої інстанції щодо відсутності факту перевезення товару, апелянт зазначив, що із видаткових накладних вбачається, що середня маса вантажу, що перевозилася позивачем складає 421 кг, що відповідає технічним можливостям його транспортного засобу. Крім того, як правильно зазначив апелянт, перевантаження транспортного засобу може свідчити лише про порушення правил дорожнього руху, а не спростовувати реальність господарської операції. Із матеріалів справи вбачається, що у перевіряємому періоді ФОП [PERSON] здійснював наступні види господарської діяльності: оптова торгівля харчовими добавками. Вид діяльності за КВЕД 46.90. неспеціалізована оптова торгівля. Із акту податкової перевірки вбачається, що відповідач не оспорював факт здійснення позивачем оптової торгівлі харчовими добавками (придбання та їх реалізації третім особам). Так, в зазначеному документі було встановлено структуру валових доходів позивача у сумі 4 017,7 грн. (100%), яка сформувалась за рахунок торгово-посередницької діяльності підприємця, встановлено та підтверджено фактичність реалізації придбаного ним товару третім особам. Крім того, факт реалізації такого товару підтверджується наступними доказами. Придбавши в червні 2011 року у ТОВ «ФЕТТ-ЛАЙТ» харчові добавки, в тому ж місяці ФОП [PERSON] реалізував вказаний товар своїм контрагентам покупцям (ТОВ «Одеський м'ясопереробний завод», ЧП «Грин Стар», ПрАТ «Вікторія»), що підтверджується видатковими накладними № 012 від 14 червня 2011 року, № 023 від 30 червня 2011 року, № 018 від 21 червня 2011 року, № 016 від 16 червня 2011 року, № 005 від 06 червня 2011 року, № 003 від 03 червня 2011 року, № 001 від 01 червня 2011 року, № 021 від 23 червня 2011 року, № 002 від 01 червня 2011 року, № 008 від 08 червня 2011 року. Реалізація у травні 2011 року, придбаного ФОП [PERSON] у ТОВ «ФЕТТ-ЛАЙТ», товару підтверджується видатковими накладними: № 0405-2 від 04 травня 2011 року, № 005 від 13 травня 2011 року, № 015 від 25 травня 2011 року, № 017 від 30 травня 2011 року, № 009 від 19 травня 2011 року, № 003 від 11 травня 2011 року, № 006 від 16 травня 2011 року, № 011 від 20 травня 2011 року, № 013 від 23 травня 2011 року, № 014 від 25 травня 2011 року. Реалізація у січні 2011 року придбаного ФОП [PERSON] у ТОВ «ФЕТТ-ЛАЙТ» товару підтверджується видатковою накладною: № 0411-1 від 04 січня 2011 року, у лютому 2011 року - видатковими накладними: № 009 від 21 лютого 2011 року, № 0202111 від 02 лютого 2011 року, № 013 від 28 лютого 2011 року. Реалізація придбаного ФОП [PERSON] товару у ТОВ «ФЕТТ-ЛАЙТ» підтверджується видатковими накладними: - у квітні 2011 року: № 002 від 04 квітня 2011 року, № 027 від 29 квітня 2011 року, № 018 від 19 квітня 2011 року, № 011 від 12 квітня 2011 року, № 028 від 29 квітня 2011 року № 020 від 20 квітня 2011 року, № 014 від 15 квітня 2011 року. - у липні 2011 року: № 007 від 11 липня 2011 року, № 019 від 27 липня 2011 року, № 017 від 22 липня 2011 року, № 015 від 15 липня 2011 року, № 006 від 11 липня 2011 року № 005 від 08 липня 2011 року, № 004 від 06 липня 2011 року, № 014 від 15 липня 2011 року. Суд апеляційної інстанції зазначає, що наведені вище докази не були надані до суду першої інстанції, оскільки були надані до перевірки органу податкової служби і жодних сумнівів щодо їх дійсності, реальності та зв'язку з господарською діяльністю ФОП [PERSON] не виникало. Відсутність у позивача у власності складського приміщення або відсутність оренди такого приміщення не може слугувати підставою відсутності господарських операцій між позивачем та ТОВ «ФЕТТ-ЛАЙТ». Як зазначав апелянт, придбаний товар одразу доставлявся контрагентам - покупцям. Аналіз фактичних обставин справи, надає суду апеляційної інстанції можливість зробити висновок про те, що суб'єктом владних повноважень не надано жодних належних та допустимих доводів про відсутність фактичного виконання позивачем господарських операцій за спірними правочинами, про відсутність витрат позивача у спірних правовідносинах, про наявність взаємопов'язаності позивача та контрагентів позивача, про несумісність предмету спірних правочинів з напрямом господарської діяльності позивача, про відсутність змін у складі і структурі активів осіб, котрі є сторонами спірних правочинів. За таких обставин, висновок суду першої інстанції про неправомірність формування ФОП [PERSON] податкового кредиту з податку на додану вартість у сумі 82 247,11 грн. та видатків у сумі 411 235,55 грн. по взаємовідносинам з ТОВ «ФЕТТ-ЛАЙТ» є необґрунтованим. Враховуючи, факт недоплати позивачем податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності за період 2011 - 2012 роки на суму 9 138 грн. та штрафних санкцій на суму 2 794,51 грн., податкове повідомлення рішення №000781710, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб від підприємницької діяльності на суму 98 004, 39 грн. підлягає скасуванню у розмірі - 86 071, 81 грн., в тому числі за основним платежем в сумі - 68 857, 45 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі - 17 214, 36 грн. Що стосується податкового повідомлення - рішення від 18 червня 2013 року за №000771710, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на суму 95 409, 75 грн., то слід зазначити, що воно підлягає скасуванню у розмірі 93 502, 25 грн., в тому числі за основним платежем в сумі - 87 721 грн. та за штрафними (фінансовими санкціями) в сумі 5 781 грн. В цьому податковому повідомленні-рішенні повинна залишитися сума грошового зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем - 9 138, 06 грн., та за штрафними (фінансовими) санкціями у сумі 2 794 грн. Враховуючи, що суд першої інстанції зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, та неповно з'ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, що призвело до неправильного вирішення справи, постановлене судове рішення на підставі п.п.1,2 ч.1 ст.202 КАС України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог позивача.

Результат розгляду: partial