Рішення адміністративного суду від 2014-01-31 00:00:00+02

30 грудня 2013 року управління Пенсійного фонду України в м. Миргороді та Миргородському районі Полтавської області звернулось до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування (недоїмки) за період з 01 липня 2010 року по 31 грудня 2010 року в розмірі 1747,80 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що відповідно до статей 14 та 15 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" фізична особа - підприємець [PERSON] є платником страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування. Частиною 6 статті 20 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що страхувальники зобов'язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Але в порушення вказаних норм відповідач своєчасно не сплатив у повному обсязі страхові внески, у зв'язку з чим з 01 липня 2010 по 31 грудня 2010 року утворилась заборгованість за даним платежем в розмірі 1747,80 грн., що підлягає стягненню в судовому порядку. Позивач явку свого уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив. В прохальній частині позову просив суд розглядати справу за відсутності представника управління. Відповідач явку свого уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, хоча судом належно повідомлявся про дату, час і місце судового розгляду справи. Відповідно до частини четвертої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за даної явки і наявними у ній матеріалами, оскільки вони повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин. Суд, вивчивши та дослідивши наявні в матеріалах справи документи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]) зареєстрований як фізична особа - підприємець у встановленому законом порядку 21.03.2007 (а.с.11-12). Відповідач перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в м. Миргороді та Миргородському районі Полтавської області як платник внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування з 27.03.2007, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.8). 30.03.2011 року ФО-П [PERSON] до управління Пенсійного фонду України в м. Миргороді та Миргородському районі Полтавської області подав звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованих внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до органів Пенсійного фонду України за 2010 рік (а.с.5-6), у таблиці 2 якого відповідачем самостійно визначено суму внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, що підлягає сплаті, в загальному розмірі 1847,80 грн. У зв'язку з тим, що ФО-П [PERSON] суму внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування добровільно в повному обсязі не сплачено, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення недоїмки зі сплати страхових внесків. Надаючи правову оцінку обґрунтованості позовних вимог, суд зазначає наступне. Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування визначено Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон № 1058-IV). У відповідності до пункту першого частини першої статті 14 Закону № 1058-IV страхувальниками відповідно до цього Закону є роботодавці, зокрема, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру. Згідно з частини 1 статті 15 Закону № 1058-IV платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону. Згідно з пунктом 6 частини 2 статті 17 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV страхувальники зобов'язані нараховувати, обчислювати та сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески. Відповідно до статті 18 Закону № 1058-IV страхові внески є цільовим загальнообов'язковим платежем, який справляється на всій території України в порядку, встановленому цим Законом. Страхові внески не включаються до складу податків, інших обов'язкових платежів, що складають систему оподаткування. На ці внески не поширюється податкове законодавство, а також не можуть встановлюватися пільги з нарахування та сплати страхових внесків або звільнення від їх сплати. На виконання вищезазначеного, відповідачем подано звіт за 2010 рік, в якому самостійно визначено розмір страхових внесків, які підлягають сплаті в загальному розмірі 1837,80 грн. (а.с. 5-6). У відповідності до частини 6 статті 20 Закону № 1058-IV, страхувальники зобов'язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Проте, в установлені законом строки страхові внески за вказаний період відповідачем у повному обсязі не сплачено, що підтверджується карткою особового рахунку (а.с. 28-29). Частиною 1 статті 106 Закону № 1058-IV передбачено, що у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків, страхувальники зобов'язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку та розмірах, визначених цією статтею. Частинами 2, 3 статті 106 Закону № 1058-IV регламентовано, що суми страхових внесків своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальниками у строки, визначені статтею 20 цього Закону, в тому числі обчислені територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених частиною третьою статті 20 цього Закону, вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків (далі - недоїмка) і стягуються з нарахуванням пені та застосуванням фінансових санкцій. Територіальні органи Пенсійного фонду за формою і у строки, визначені правлінням Пенсійного фонду, надсилають страхувальникам, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Управлінням Пенсійного фонду України в м. Миргороді та Миргородському районі Полтавської області винесені вимоги про сплату боргу №Ф 103у від 08.08.2012 та № Ф - 104у від 08.08.2012(а.с.9,27), які отримані відповідачем 11.08.2012, що підтверджується особистим підписом відповідача на поштовому повідомленні (а.с.10). Доказів оскарження відповідачем та скасування вказаної вимоги суду не надано, відтак, вона є чинною та обов'язковою до виконання. Встановлено, що відповідачем суму внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування з 01 липня 2010 року по 31 грудня 2010 року в повному обсязі не сплачено. Отже, відповідач свого обов'язку не виконав, суму страхових внесків у встановлений законом строк не сплатив. Таким чином, наявність у відповідача заборгованості зі сплати страхових внесків з 01 липня 2010 року по 31 грудня 2010 року в розмірі 1747,80 грн. підтверджується копією звіту про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованих внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до органів Пенсійного фонду України за 2010 рік (а.с.5,6), витягом з картки особового рахунку страхувальника (а.с.7,28-29), а також розрахунком, наданим позивачем (а.с.4). Частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно зі статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідач відзиву на позовну заяву та жодних заперечень проти позову чи доказів сплати недоїмки в повному обсязі суду не надав. За таких обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню. У відповідності до частини 4 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, в яких позивачем є суб'єкт владних повноважень, а відповідачем - фізична чи юридична особа, судові витрати, здійснені позивачем, з відповідача не стягуються. На підставі викладеного,

Результат розгляду: granted