Рішення адміністративного суду від 2014-02-18 00:00:00+02

Як вбачається з наявних матеріалів справи, рішенням дисциплінарної палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Кіровоградської області від 29.04.2013 р. було відмовлено в порушені дисциплінарної справи відносно адвоката [PERSON] за скаргою [PERSON] та [PERSON]. Однак, не погоджуючись з даним рішенням, позивачі звернулися до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури (далі також - ВКДКА) з вимогою скасувати рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Кіровоградської області від 29.04.2013 р. Рішенням Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 27.09.2013 р. за № VІІ-007/2013 було відмовлено у задоволені скарги позивачам та залишено рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Кіровоградської області від 29.04.2013 р. без змін. Однак, не погоджуючись і з даним рішенням Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 27.09.2013 р. за № VІІ-007/2013, позивачі звернулися за захистом своїх прав в судовому порядку до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури про скасування рішення ВКДКА від 27.09.2013 р. за № VІІ-007/2013 та зобов'язання ВКДКА відкрити дисциплінарне провадження щодо адвоката [PERSON] з притягненням останнього до дисциплінарної відповідальності. Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши матеріали справи та вивчивши чинне законодавство України з приводу даного спору, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, зважаючи на наступне. Щодо вимоги позивачів про зобов'язання ВКДКА відкрити дисциплінарне провадження та притягнути адвоката [PERSON] до дисциплінарної відповідальності, суд вважає за необхідне зазначити таке. Відповідно до пункту першого частини 4 статті 52 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», Вища кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури розглядає скарги на рішення, дії чи бездіяльність кваліфікаційно-дисциплінарних комісій адвокатури. Згідно з частиною 5 статті 52 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», Вища кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури має право: 1) залишити скаргу без задоволення, а рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури без змін; 2) змінити рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури; 3) скасувати рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури та ухвалити нове рішення; 4) направити справу для нового розгляду до відповідної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури та зобов'язати кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури вчинити певні дії. Таким чином, законодавством України взагалі не передбачено повноважень Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури щодо відкриття дисциплінарних проваджень та притягання адвокатів до дисциплінарної відповідальності, а тому, дана вимога позивачів є неправомірною, необґрунтованою та не може бути задоволена. У свою чергу, повноваженнями щодо відкриття дисциплінарних проваджень та притягнення до дисциплінарної відповідальності адвокатів наділенні безпосередньо дисциплінарні палати Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури відповідно до статті 50 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Також, щодо тверджень позивачів про те, що адвокат [PERSON] порушив плавила адвокатської етики та присягу адвоката, з наявних матеріалів справи вбачається наступне. Так, на думку позивачів, адвокат [PERSON], представляючи інтереси Сільськогосподарського фермерського господарства «АСК» (далі - СФГ «АСК») як представник за довіреністю, в рамках цивільних справ № 22-2900/2011, № 22ц-3257/2011 здійснював наступні порушення: - обґрунтовував позицію СФГ «АСК» доказами, що втратили юридичну силу; - подав позов між тими особами, про той же предмет спору; - заявляв безпідставні клопотання про надання йому часу для підготовки документів; - добився незаконними методами винесення суддею ухвали про забезпечення позову. В даному випадку позивачі вважають, що такими діями адвокат [PERSON] порушив статтю 7 Правил адвокатської етики та присягу адвоката. Проте, дані твердження позивачів не відповідають дійсності, та є необґрунтованими і безпідставними, виходячи з наступного. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 106 Кодексу адміністративного судочинства України, у позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог згідно з частинами четвертою і п'ятою статті 105 цього Кодексу і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів, - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів. Згідно з частиною другою статті 106 Кодексу адміністративного судочинства України, на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, позивач надає докази, а в разі неможливості - зазначає докази, які не може самостійно надати, із зазначенням причин неможливості подання таких доказів. Однак, в даному випадку, позивачі не наводять жодних доводів та обґрунтувань, а також не надають жодних доказів, що підтверджують обставини, якими вони обґрунтовують адміністративний позов та вимогу щодо скасування рішення ВКДКА від 27.09.2013 № VІІ-007/2013, окрім тверджень зазначених вище. Таким чином, в порушення вимог статті 106 Кодексу адміністративного судочинства України в частині обґрунтування позовних вимог та підтвердження їх відповідними доказами, позивачами так і не було надано суду допустимих доказів, якими останні обґрунтовують свої позовні вимоги. Також, відповідно до Договору про надання юридичних послуг від 20.06.2011 р. № 01-06/11 (далі - Договір) та Довіреності від 30.11.2010 р., [PERSON] здійснює надання юридичних послуг СФГ «АСК» діючи як представник та фізична особа-підприємець. Згідно з пунктом 2.2. даного Договору, [PERSON] як представник, зобов'язаний за винагороду здійснювати представництво інтересів СФГ «АСК» в судах. Частиною 3 статті 237 Цивільного кодексу України передбачено, що представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до частини 1 статті 244 Цивільного кодексу України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Таким чином, враховуючи наведене, громадянин [PERSON], здійснюючи надання юридичних послуг СФГ «АСК», діяв як представник, а не як адвокат. В той же час, згідно з частиною 1 статті 44 Цивільно-процесуального кодексу України, представник, який має повноваження на ведення справи в суді, може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти ця особа. З даного приводжу суд звертає увагу на те, що оцінка будь-яких процесуальних дій щодо прийняття чи не прийняття позовних заяв, задоволення чи незадоволення заявлених клопотань, долучення доказів до справи та їх оцінка, відповідно до Цивільно-процесуального кодексу України, є повноваженнями суду. Таким чином, враховуючи права визначені частиною 1 статті 27 Цивільно-процесуально-процесуальним кодексом України вцілому, подача позовної заяви, заявлення клопотань про забезпечення позову та щодо ознайомлення з матеріалами справи є правом представника. Крім того, суд вважає безпідставними та необґрунтованими твердження позивачів щодо порушення адвокатом [PERSON] частини 4 статті 7 Правил адвокатської етики та присяги адвоката за обставин, зазначених позивачами вище, зважаючи на таке. Так, відповідно до частини 4 статті 7 Правил адвокатської етики, у своєму приватному житті адвокат також зобов'язаний дотримуватися закону, не вчиняти правопорушень і не сприяти зумисно їх скоєнню іншими особами. Однак, як підтверджується наявними матеріалами справи, громадянин [PERSON], користуючись правами передбаченими Цивільно-процесуальним кодексом України, представляв в суді по цивільних справах не свої інтереси, а інтереси саме СФГ «АСК», та з даного приводу жодними доказами у справі позивачами не доведено, що під час здійснення такого представництва громадянин [PERSON] вчиняв будь-які правопорушення та порушував закон. Отже, позивачі не можуть безпідставно стверджувати про те, що адвокат [PERSON] вчиняв порушення частини 4 статті 7 Правил адвокатської етики. Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», особа, стосовно якої радою адвокатів регіону прийнято рішення про видачу свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, не пізніше тридцяти днів з дня прийняття цього рішення складає перед радою адвокатів регіону присягу адвоката України такого змісту: «Я, (ім'я та прізвище), урочисто присягаю у своїй адвокатській діяльності дотримуватися принципів верховенства права, законності, незалежності та конфіденційності, правил адвокатської етики, чесно і сумлінно забезпечувати право на захист та надавати правову допомогу відповідно до Конституції України і законів України, з високою відповідальністю виконувати покладені на мене обов'язки, бути вірним присязі». Таким чином, законодавцем чітко встановлено, що присяга адвоката стосується безпосередньо здійснення адвокатської діяльності адвокатом, а тому порушити її можливо лише при надання адвокатських послуг. Проте, як було зазначено вище та підтверджується наявними у справі доказами, в даному випадку громадянин [PERSON], представляючи інтереси СФГ «АСК», не діяв як адвокат (діяв виключно як представник та фізична особа-підприємець), а тому і не міг порушити присягу адвоката. Як випливає зі змісту Рекомендації № К. (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Так, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не повинен втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, оскільки в інакшому випадку було б порушено принцип розподілу влади. В даному випадку, принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності виходить за межі компетенції адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства. Тобто, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли в межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення. Як було зазначено вище, відповідно до частини 5 статті 52 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», Вища кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури має право: 1) залишити скаргу без задоволення, а рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури без змін; 2) змінити рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури; 3) скасувати рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури та ухвалити нове рішення; 4) направити справу для нового розгляду до відповідної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури та зобов'язати кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури вчинити певні дії. Аналіз положень Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» дає підстави стверджувати, що в ньому відсутні будь-які критерії, встановлення яких є необхідним для прийняття відповідачем рішення про скасування рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури та порушення дисциплінарної справи. Таким чином, встановлення наявності або відсутності підстав для прийняття рішень про порушення дисциплінарної справи є дискретним повноваженням органів адвокатського самоврядування. Аналогічні висновки наведені також в судових рішеннях по інших справах: № 826/6519/13-а; № 826/6527/13-а; № 826/16292/13-а; № П/9991/1256/12; К/800/23456/13; П/800/671/13. Зважаючи на викладене вище, наявні в матеріалах справи докази, та норми наведеного законодавства, суд приходить до висновку, що заявлені позивачами позовні вимоги є такими, що не узгоджуються з положеннями чинного законодавства, не відповідають обставинам справи та спростовуються наданими відповідачем запереченнями та доказами. Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. В даному випадку, позивачами не було надано суду достатніх доказів, якими вони обґрунтовують свої позовні вимоги. Проте відповідач, як суб'єкт владних повноважень, довів суду правомірність прийнятого ним рішення від 27.09.2013 р. за № VІІ-007/2013, яким було відмовлено у задоволені скарги позивачам та залишено рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Кіровоградської області від 29.04.2013 р. без змін. Враховуючи вищенаведене в сукупності, та

Результат розгляду: denied