Рішення адміністративного суду від 2014-03-12 00:00:00+02

Фізична особа-підприємець [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області (далі - відповідач) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області від 18 вересня 2013 року №494/0004681702/45, №495/0004691702/46. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є незаконними, оскільки прийняті на основі помилкових висновків про порушення ФОП [PERSON] вимог пункту 177.2, 177.4 статті 177, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України при нарахуванні та відображенні показників доходів та витрат у податковій звітності, а також пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України при формуванні показників податкового кредиту. Всупереч викладеним в акті перевірки висновкам, витрати та сума податкового кредиту сформовані позивачем правомірно та підтверджується оформленими належним чином документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують оплату товарів та послуг і їх використання у власній господарській діяльності позивача. У судовому засіданні представник позивача уточнив позовні вимоги, просив визнати протиправними та скасувати податкове повідомлення-рішення №495/0004691702/46, та №494/0004681702/45 за мінусом витрат на погашення кредиту та суми сплачених відсотків, які нараховані платнику податків за користування кредитом. Уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача позов не визнав, надав суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що посадові особи Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області при проведенні перевірки позивача та оформленні її результатів діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством України. Податкові повідомлення-рішення є обґрунтованим, оскільки у ході перевірки позивачем не надано документального підтвердження понесення витрат у розмірі 720963,62 грн., крім того, позивач відносив до складу витрат та податкового кредиту вартість послуг за користування мобільним зв'язком та відсотки за користування кредитною лінією, що не були призначені для використання у власній господарській діяльності позивача. У судове засідання, призначене на 12 березня 2014 року представник відповідача не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. За таких обставин суд ухвалив здійснювати розгляд справи за відсутності представника відповідача. Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, врахувавши норми закону, які діяли на момент виникнення правовідносин між сторонами, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] зареєстрований виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради Київської області 8 лютого 2001 року як фізична особа-підприємець, про що свідчить Виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Серія АД №420928 (т.1, а.с. 225). На податковому обліку перебуває у Білоцерківській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління Міндоходів Київської області. Відповідно до матеріалів справи, у період з 30 липня по 19 серпня 2013 року посадовими особами Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області на підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, статті 77, пункту 82.1 статті 82 Податкового кодексу України та на виконання плану-графіку, проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП [PERSON] з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 1 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року. Результати перевірки оформлено актом від 27 серпня 2013 року №592/17-2/2530012314/126 (далі - акт перевірки) (т.1, а.с. 11-39). У ході перевірки встановлено факт порушення ФОП [PERSON] пункту 177.2, 177.4 статті 177, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України в результаті чого позивачем занижено податок з доходів фізичних осіб на загальну суму 145001,55 грн., в тому числі за 2012 рік у сумі 145001,55 грн. та пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, у результаті чого позивачем занижено податок на додану вартість на загальну суму 5047,00 грн., у тому числі за січень 2012 року у сумі 83,00 грн., лютий 2012 року у сумі 31,00 грн., червень 2012 року у сумі 819,00 грн., жовтень 2012 року у сумі 3200,00 грн., листопад 2012 року у сумі 914,00 грн. На основі висновків акту перевірки, 18 вересня 2013 року Білоцерківською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Київській області прийнято податкові повідомлення-рішення №494/0004681702/45, яким збільшено суму грошового зобов'язання ФОП [PERSON] з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 181251,94 грн., у тому числі 145001,55 грн. за основним платежем та 36250,39 за штрафними (фінансовими) санкціями (т.1, а.с. 40), №495/0004691702/46, яким збільшено грошове зобов'язання позивача з податку на додану вартість у розмірі 7570,50 грн., у тому числі 5047,00 грн. за основним платежем та 2523,50 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями (т.1, а.с. 42). Не погоджуючись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями позивач скористався правом на їх адміністративне оскарження. За результатами розгляду скарг рішенням Головного управління Міндоходів у Київській області від 26 грудня 2013 року №584/Л/10-36-10-01/206/916 (т.1, а.с. 56-64) та рішенням Міністерства доходів і зборів України від 4 лютого 2014 року №632/Л/99-99-10-01-03-14 (т.1, а.с. 68-72) податкові повідомлення-рішення залишено без змін, а скарги - без задоволення. Не погоджуючись з рішеннями відповідача, позивач звернувся до суду. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно із частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. Спірні правовідносини врегульовано Податковим кодексом України від 2 грудня 2010 року № 2755-VI, Цивільним кодексом України від 16 січня 2003 року № 435-IV, Господарським кодексом України від 16 січня 2003 року № 436-IV, Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 19 серпня 1999 року № 996-XIV, Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року N 88, та зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 року за № 168/704 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Надаючи правову оцінку оскаржуваному податковому повідомленню-рішенню, яким позивачу збільшено грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, суд виходить з таких міркувань. Як вбачається з акту перевірки, за звітній 2012 рік ФОП [PERSON] задекларував валові витрати, безпосередньо пов'язані з одержанням доходу, в сумі 72467171,52 грн. При цьому їх завищення, на думку контролюючого органу, становить 852950,31 грн., зокрема, у зв'язку із включенням до них витрат в сумі 720963,62 грн. на придбанням товарно-матеріальних цінностей, що не підтверджені документами первинного бухгалтерського обліку. У сумі 27457,86 грн. на придбання послуг стільникового зв'язку, що не були спрямовані на обслуговування та управління господарської діяльності позивача. Та 104528,83 грн., з яких 24750,00 грн. - грошові кошти на погашення комісії за надання кредиту та 79778,83 грн. за користування відновлювальною кредитною лінією. З урахуванням уточнень позовних вимог, позивач не погоджується із твердженням податкового органу щодо завищення витрат у розмірі 748421,48 грн., щодо витрат у розмірі 104528,83 грн. на погашення комісії за надання кредиту та за користування відновлювальною кредитною лінією не заперечував. Щодо висновків відповідача про завищення ФОП [PERSON] валових витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходу в сумі 720963,62 грн. у декларації з податку на доходи фізичних осіб за 2012 рік, судом встановлено наступне. В ході перевірки звітності позивача у співставленні із книгою обліку доходів та витрат, контролюючим органом встановлено, що вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві продукції за 2012 рік складає 66248425,33 грн. (без ПДВ). Разом з тим, протягом того ж 2012 року, постачальникам товарів було перераховано грошові кошти у сумі 65527461,71 грн. (без ПДВ). Таким чином, різниця між сумою перерахованих постачальникам коштів у зв'язку з придбанням товарів за 2012 рік та сумою вартості придбаних товарів, що реалізовані у 2012 році становить 720963,62 грн. Представник позивача зазначив, що вказана розбіжність пов'язана з тим, що товари на суму різниці (720964.62) грн. було придбано та оплачено постачальникам у попередньому податковому періоді, а саме 2011 році, а кошти від реалізації таких товарів отримано лише у 2012 році. Враховуючи приписи пункту 138.4 статті 138 Податкового кодексу, яким передбачено, що витрати які формують собівартість, визначаються витратами того періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, ФОП [PERSON] правомірно відніс витрати з придбання товарів, здійснені позивачем у 2011 році у декларацію за 2012 рік. Водночас, як вбачається із заперечень відповідача, податковий орган стверджує про відсутність на момент перевірки у позивача первинних документів, що документально підтверджують понесені ФОП [PERSON] витрати у розмірі 720963,62 грн. у 2011 році. Отже, у даному випадку перевірці підлягає факт оплати товарів, що були реалізовані позивачем у 2012 році, проте закуплені відповідачем у 2011 році. Відповідно до частини 4 пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України базою оподаткування для доходів, отриманих від провадження господарської або незалежної професійної діяльності, є чистий річний оподатковуваний дохід, який визначається відповідно до пункту 177.2 статті 177 та пункту 178.3 статті 178 цього Кодексу. Згідно із пунктом 177.2. статті 177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування фізичних осіб-підприємців є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та не грошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця. Таким чином, доходом фізичної особи-підприємця, який перебуває на загальній системі оподаткування, є виручка у грошовій та негрошовій формі, тобто всі суми коштів, що надійшли на банківський рахунок чи в касу підприємця в рахунок оплати за реалізовані товари, виконані роботи чи надані послуги протягом звітного періоду. У свою чергу пунктом 177.4 статті 177 Податкового Кодексу України передбачено, що до переліку витрат фізичних осіб-підприємців, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу ("Податок на прибуток підприємств"). Тобто норма пункту 177.4. статті 177 Податкового кодексу України є відсильною нормою і вказує на те, що витрати суб'єкта господарювання, який не є платником податку на прибуток, але надає звітність про доходи від заняття підприємницької діяльністю, формуються у тому ж порядку як у платників податку на прибуток. За приписами підпункту 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником). Перелік витрат, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, закріплений у статті 138 ПК України та відповідно до пункту 138.1 цієї статті включає витрати операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті, а також інші витрати, визначені згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу. В силу вимог підпункту 138.1.1 пункту 138.1 та пункту 138.8 статті 138 ПК України витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, які складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці; амортизації виробничих основних засобів та нематеріальних активів, безпосередньо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; загальновиробничі витрати, які відносяться на собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку; вартості придбаних послуг, прямо пов'язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг; інших прямих витрат, у тому числі витрат з придбання електричної енергії (включаючи реактивну). Відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. Згідно пункту 177.10 статті 177 Податкового кодексу України фізичні особи - підприємці зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару. Форма Книги обліку доходів і витрат та порядок її ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику. При цьому за змістом пункту 138.4 статті 138 ПК України витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг. Згідно підпункту 139.1.1, 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 ПКУ не включаються до складу витрат витрати, не пов'язані з провадженням господарської діяльності та не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку. Отже, до декларації про доходи, одержані за звітний річний період, включаються тільки прямі валові витрати, що відповідають фактичній сумі отриманого в цьому періоді валового доходу в будь-якій формі від визначеного виду діяльності і факт одержання доходу може бути підставою для включення до валових витрат звітного періоду не всіх підряд видатків, а тільки тієї їх частини, яка прямо цьому доходу відповідає. Тобто, у якості витрат включається лише та вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві продукції у тому звітному періоді, за який подається декларація. Судом встановлено, що протягом 2011 року ФОП [PERSON] з метою здійснення підприємницької діяльності у постачальників було придбано товари з метою їх подальшого продажу на користь третіх осіб. Частина придбаних у 2011 році товарів позивачем було реалізовано у 2012 році. Для обліку товарів, що були оплачені у 2011 році та реалізовані у 2012 році, позивачем ведеться реєстр по оплаті, що формується на основі первинних документів бухгалтерського обліку та містить відомості щодо дати розрахунку позивача за поставлений товар, суму, та номер видаткової накладної, за якою здійснювалась оплата. Як вбачається із реєстру по оплаті за період з 1 січня 2012 року по 29 лютого 2012 року, позивачем було реалізовано товарів, оплата по яким на користь постачальників відбулась у 2011 році на суму 1035780,58 грн. (сума без ПДВ 720963,62 грн.) (т.1, а.с. 117-125). На підтвердження відомостей, зазначених у реєстрі оплати, позивачем надано: -видаткові накладні та банківські виписки до них, що свідчать про реалізацію товарів, та надходження оплати за відповідні товари у 2012 році на загальну суму 1035780,58 грн. (т.2, а.с. 14-127). -видаткові накладні та банківські виписки до них, що підтверджують оплату товарів постачальникам ФОП [PERSON] у 2011 році за товари, що були реалізовані у 2012 році на загальну суму 1035780,58 грн. (т.2, а.с. 127-240, т.3, а.с. 1-31). Отже, витрати ФОП [PERSON] у розмірі 720963,62 грн. сформовані на основі належним чином складених документів первинного бухгалтерського обліку, факт оплати підтверджується наданими суду, а також в момент перевірки банківськими виписками,видатковими накладним, зв'язок вказаних витрат з господарською діяльністю позивача випливає з основного виду його діяльності. За таких обставин, позивачем було правомірно віднесено витрати на придбання товарно-матеріальних цінностей у розмірі 720963,62 грн. у 2012 році, за фактом отримання оплати від постачальників. При цьому, суд не бере до уваги твердження відповідача, з приводу того, що у ході перевірки позивачем не було надано документального підтвердження понесених витрат у сумі 720963,62 грн., у тому числі видаткових накладних на придбання товару за 2011 рік та відповідні банківські виписки. Як вбачається з абзацу 4 пункту 2.2.2 акту перевірки (ст.11 акту), перевірка проводилась на підставі договорів, банківських виписок, книги обліку доходів та витрат, накладних, актів виконаних робіт, розрахунково-платіжних відомостях, товарно-транспортних накладних, та інших. Також, відповідно до заперечень на акт перевірки, позивач надавав пояснення з приводу різниці вартості реалізованих у 2012 році товарів та сумую коштів перерахованих постачальникам та надав документальне підтвердження витрат у розмірі 720963,62 грн., серед яких банківськи виписки, видаткові та податкові накладні (т.1, а.с. 44-45). З огляду на викладене суд приходить до висновків про помилковість тверджень Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області щодо завищення позивачем задекларованих у 2012 році витрат в сумі 720963,62 грн. на придбанням товарно-матеріальних цінностей та заниження у зв'язку з цим грошових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності у розмірі 122563,82 грн. Отже, податкове повідомлення-рішення від 18 вересня 2013 року №494/0004681702/45 в частині збільшення позивачу грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 153204,78 грн., у тому числі 122563,82 грн. за основним платежем та 30640,96 грн. за штрафними (фінансовими санкціями) є протиправним та підлягає скасуванню. Перевіряючи доводи податкового органу стосовно безпідставності включення ФОП [PERSON], до валових витрат звітного періоду сум за користування послугами стільникового зв'язку та віднесення податку на додану вартість за цими послугами до податкового кредиту, суд зазначає наступне. Перевіркою встановлено, що позивач включав до складу витрат за 2012 року суму грошових коштів, що перераховувались за послуги мобільного зв'язку за договорами з ТОВ «Астеліт», ПрАТ «Київстар», ПрАТ «МТС Україна» на загальну суму 27457,86 грн. Як вбачається з акту перевірки та заперечень відповідача, податковим органом не оспорюються здійснені витрати позивача, понесені ним внаслідок оплати мобільного зв'язку, водночас, відповідач стверджує, що такі витрати не були спрямовані на обслуговування та управління діяльності ФОП [PERSON] У силу положень пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця. Відповідно до пункту 138.10 статті 138 Податкового кодексу України, до складу витрат включаються, зокрема: витрати на службові відрядження й утримання апарату управління підприємством (у тому числі витрати на оплату праці адміністративного апарату) та іншого загальногосподарського персоналу; витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання; витрати на оплату послуг зв'язку (пошта, телеграф, телефон, телекс, телефакс, стільниковий зв'язок та інші подібні витрати); плата за розрахунково-касове обслуговування та інші послуги банків; інші витрати загальногосподарського призначення; витрати на рекламу та дослідження ринку (маркетинг), на передпродажну підготовку товарів. Податковим кредитом в розумінні підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу. Відповідно до підпункту "а" пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. В силу пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: - придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; - придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. В силу положень пункту 200.1, пункту 200.2, пункту 200.3 та пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України, правомірність формування суми бюджетного відшкодування з податку на додану вартість безпосередньо залежить від правомірності формування податкового кредиту. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі статтями 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі статтями 138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених статтею 152 цього Кодексу. Згідно пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. Як зазначено у підпункті 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку. Статтею 1 Закону України від 16.07.1999 №996-ХІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (надалі - Закон України від 16.07.1999 №996-ХІV) визначено, що цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності (далі - підприємства), які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством. Згідно з частиною 1 статті 9 Закону України від 16.07.1999 №996-ХІV, підставою для бухгалтерського обліку операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Частиною 2 статті 9 Закону України від 16.07.1999 №996-ХІV встановлено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання, назву підприємства від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Таким чином, право на формування податкового кредиту та включення до складу валових витрат сум сплачених за користуванням послугами мобільного зв'язку, виникає у платника податків у разі використання отриманих послуг у своїй господарській діяльності та за умови документального їх підтвердження. Судом встановлено, що ФОП [PERSON] укладено договір з ТОВ «Астеліт» №201069118 від 29 березня 2007 року про надання послуг рухомого (мобільного) зв'язку, відповідно до якого Оператор надає Абоненту послуги мобільного зв'язку у відповідності до обраних Абонентом тарифів, а Абонент користується і своєчасно оплачує їх вартість відповідно до умов договору (т.1, а.с. 75-76). Позивачем на підтвердження використання мобільного зв'язку у власній господарській діяльності надано: абонентські картки (т.1, а.с. 77-116), платіжні доручення (т.3, а.с. 32-44). З огляду на вищезазначені документи суд зазначає наступне. Обов'язковою умовою віднесення витрат підприємства на оплату послуг до складу валових витрат є наявність господарських операцій з придбання цих послуг та зв'язок цих витрат з господарською діяльністю платника. При цьому, Законом не визначено вичерпний перелік документів, які б підтверджували віднесення вартості послуг мобільного зв'язку до господарської діяльності і надавали можливість віднесення таких витрат до складу валових витрат підприємства. Виходячи з викладеного для включення до складу валових витрат (вартості) послуг мобільного зв'язку необхідно розглядати кожну отриману послугу мобільного зв'язку окремо в контексті зв'язку витрат з господарською діяльністю платника податку. З матеріалів справи вбачається, що позивачем не надані правила та положення з приводу використання для господарських цілей послуг з мобільного зв'язку, роздруківок оператора мобільного зв'язку, а також журналів дзвінків, в яких відображено, зокрема, дати та номера адресатів. Крім цього, позивачем не надано доказів існування у нього мобільного телефону, взяття мобільного телефону на баланс, акт введення в експлуатацію та сім-карток, на використання яких перераховувались кошти. Водночас, надані позивачем платіжні доручення свідчать лише про оплату послуг за договором, проте зазначена обставина відповідачем не оспорюється та не спростовує його висновків про непов'язаність використання послуг мобільного зв'язку з господарською діяльністю ФОП [PERSON] Також, як вбачається з акту перевірки, відповідачем було зроблено висновки про протиправність віднесення коштів до валових витрат та формування податкового кредиту за договорами з ТОВ «Астеліт», ПрАТ «МТС Україна», ПрАТ «Київстар». Разом з тим, у матеріалах справи відсутні будь-які докази, на підтвердження укладання договорів, та використання послуг мобільного зв'язку у господарській діяльності з ПрАТ «МТС Україна», ПрАТ «Київстар». Отже, позивачем безпідставно віднесено до валових витрат суми коштів у розмірі 27457,86 грн. та сформовано податковий кредит на суму 5047,00 грн. за використанням послуг мобільного зв'язку. За наведених обставин суд дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення від 18 вересня 2013 року № 494/0004681702/45 в частині збільшення позивачу суми грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб у розмірі 28047,16 грн., у тому числі 22437,73 грн. за основним платежем та 5609.43 грн. за штрафними (фінансовими) санкціями та податкове повідомлення-рішення №495/0004691702/46, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 7570,50 грн. задоволенню не підлягають. А висновки відповідача, що стали підставою для донарахування грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб та податку на додану вартість у цій частині є обгрунтованими та доказами наданими позивачем не спростовані. Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Частиною 2 статті 71 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи, що органом державної податкової служби доведено законність та обґрунтованість прийнятого рішення в частині протиправності віднесення до валових витрат та податкового кредиту коштів за користування мобільним зв'язком, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до частини 2 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду адміністративного позову майнового характеру позивачем до Державного бюджету сплачується 2 відсотки розміру майнових вимог, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 4 розмірів мінімальної заробітної плати. Згідно частини 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір» під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги. Відповідно до матеріалів справи позивачем заявлено майнову вимогу у розмірі 188822,44 грн. Таким чином, повна сума судового збору становить 3776,45 грн. (188822,44х2%=3776,45) Позивач відповідно до платіжного доручення №13435 від 18 лютого 2014 року сплатив судовий збір у розмірі 377,64 грн. (10%). Враховуючи, що позовні вимоги задоволені у розмірі 81.14% (153204,78 від 188822,44=81.14%), сума судового збору, що підлягає стягненню з позивача, з урахуванням сплати 10% та часткового задоволення позовних вимог, становить 336,60 грн.

Результат розгляду: partial