Рішення адміністративного суду від 2014-02-13 00:00:00+02

У лютому 2011 року Тлумацький районний центр зайнятості - робочий орган виконавчої дирекції Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення допомоги по безробіттю в розмірі 8920,41 грн. Позивач просив стягнути зазначену суму з відповідачки як суму допомоги, виплачену безпідставно внаслідок обману та зловживання правами за періоди з 18.04.2005 року по 17.04.2006 року в розмірі 1929,78 грн., з 14.05.2007 року по 8.12.2008 року в розмірі 5220,20 грн., з 8.01.2009 року про 24.04.2009 року в розмірі 1770,43 грн. Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23.02.2011 року позов задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь Тлумацького районного центру зайнятості - робочого органу виконавчої дирекції Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, безпідставно виплачену допомогу по безробіттю в сумі 8920,41 грн. Постанову суду першої інстанції оскаржила [PERSON], яка в апеляційній скарзі просить її скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов, при цьому не взяв до уваги, що про факт реєстрації її як суб'єкта підприємницької діяльності при зверненні до позивача за статусом безробітної та отримання допомоги по безробіттю вона забула. В цей час фактично підприємницькою діяльністю не займалася. Крім того, суд не застосував правових наслідків пропущення позивачем строків звернення до суду з адміністративним позовом та не взяв до уваги, що позивач несвоєчасно виконав свої обов'язки та не провів звірки щодо її реєстрації як зайнятої особи, що виключало виплату її допомоги по безробіттю. Вислухавши суддю-доповідача, представника позивача, який просить апеляційну скаргу відхилити, а постанову суду першої інстанції залишити без змін, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню підлягає частково з таких підстав. З матеріалів справи видно, що відповідачка зверталася до позивача з заявами про надання її статусу безробітної та виплату допомоги з безробіття 18.04.2005 року, 14.05.2007 року та 8.01.2009 року, при цьому зазначала, що не зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності. Рішеннями Тлумацького районного центру зайнятості від 18.04.2005 року, від 14.05.2007 року її було надано статус безробітної, а рішенням від 8.01.2009 року - поновлено такий статус. За періоди з 18.04.2005 року по 17.04.2006 року безробітній [PERSON] відповідачем було виплачено допомогу по безробіттю в розмірі 1929,78 грн., з 14.05.2007 року по 8.12.2008 року в розмірі 5220,20 грн., з 8.01.2009 року про 24.04.2009 року в розмірі 1770,43 грн., а всього - в розмірі 8920,41 грн. В процесі перевірки позивачем обґрунтованості проведених виплат відповідачці (відповідь державного реєстратора Тлумацької РДА Івано-Франківської області від 5.10.2010 року № 72, отримана та зареєстрована позивачем 1.11.2010 року за № 2439/05-11) встановлено, що при постановці на облік та реєстрації в Тлумацькому районному центрі зайнятості [PERSON] приховала ту обставину, що з 9.11.1995 року зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності-фізична особа і станом на дату відповіді така реєстрація не скасована. 1.02.2011 року в зв'язку з відмовою відповідачки добровільно повернути незаконно виплачені кошти позивач звернувся з даним позовом до суду. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив його обґрунтованості, тому суму виплати за зазначені вище періоди 8920,41 грн. стягнув з відповідачки на користь позивача. Проте, з такими висновками суду колегія суддів в повній мірі погодитися не може. Відповідно до ст. 36 Закону України від 2 березня 2000 року за № 1533-ІІІ "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" (далі - Закон № 1533-ІІІ) встановлено, що застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг (частина друга). Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг (частина третя). Отже, обставини, що впливають на умови виплати забезпечення та надання соціальних послуг, повинні виникнути під час правомірного перебування особи в статусі безробітного, а у випадку умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання правами стягується з цієї особи відповідно до законодавства України сума виплаченої допомоги по безробіттю з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Оскільки на час звернення до центру зайнятості [PERSON] була зареєстрована суб'єктом підприємницької діяльності з 9.11.1995 року, тому вона не мала права на отримання статусу безробітного та, відповідно, на допомогу по безробіттю. Оскільки про цю обставину, яка є умовою для виплати матеріального забезпечення на випадок безробіття, відповідачка не повідомила позивачу при зверненні за статусом безробітної, вона зобов'язана повернути усі здійснені на її користь виплати. У зв'язку з відмовою відповідачки повернути виплачену допомогу по безробіттю добровільно, відповідно до частини другої статті 36 Закону № 1533-ІІІ, вона підлягала би стягненню в судовому порядку в повному розмірі. Відповідно до п. 5 ч. 2 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» в редакції, чинній на час спірних правовідносин, функції робочих органів виконавчої дирекції Фонду покладаються на центр зайнятості Автономної Республіки Крим, обласні, Київський і Севастопольський міські, районні, міськрайонні, міські та районні у містах центри зайнятості. Виконавча дирекція Фонду та її робочі органи контролюють правильність нарахування, своєчасність сплати страхових внесків, а також витрат за страхуванням на випадок безробіття, проводять розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення в порядку, встановленому центральними органами виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, державної податкової політики, Пенсійним фондом України за погодженням з правлінням Фонду. Розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення здійснюється шляхом звіряння даних, зазначених у документах страхувальника, з базою даних Пенсійного фонду України та Державної податкової адміністрації України, а в разі необхідності - шляхом проведення виїзних планових та позапланових перевірок страхувальників. Отже, контроль за правильністю нарахування та виплат витрат за страхуванням на випадок безробіття є обов'язком позивача як робочого органу виконавчої дирекції Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття. Оскільки остання неправомірна виплата допомоги по безробіттю була проведена за період з 8.01.2009 року про 24.04.2009 року, то позивач протягом передбаченого на той час ст. 99 КАС річного строку, тобто до 24.04.2010 року, вправі був звернутися до суду з позовом про примусове стягнення з відповідачки суми безпідставно виплаченої допомоги, до того своєчасно виконавши свій обов'язок щодо контролю за правильністю нарахування та виплат витрат за страхуванням на випадок безробіття. Однак, в справі встановлено, що позивач своєчасно такого обов'язку не виконав, до державного реєстратора з запитом щодо відповідачки звернувся тільки 7.09.2010 року, про наслідки якого дізнався 1.11.2010 року після отримання відповіді, а до суду з позовом звернувся 1.02.2011 року, пропустивши річний строк звернення до суду, встановлений законом на час виникнення права на позов. Відповідно до ч.1 ст. 100 КАС України, в редакції на час виникнення права на позов, пропущення строку звернення до адміністративного суду є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін. Позивач пропустив встановлений законом на час виникнення права на позов річний строк звернення до суду, а суд першої інстанції причин пропущення такого строку не обговорив, незважаючи на те, що відповідачка в запереченні на позов наполягала на застосуванні правових наслідків пропущення строку, оскільки вважала, що позивач несвоєчасно провів звірку даних щодо неї як підприємця (а.с.35). За таких обставин, коли в справі відсутні дані щодо поважності причин пропущення позивачем строків звернення до суду та своєчасного виконання ним обов'язку по контролю за правильністю виплат, колегія суддів визнає необхідним постанову суду першої інстанції скасувати, та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову з підстав ч.1 ст. 100 КАС України в редакції, чинній на час виникнення права у позивача на звернення до суду з позовом.

Результат розгляду: partial