Рішення адміністративного суду від 2014-02-12 00:00:00+02

03 жовтня 2011 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Управління Пенсійного фонду України в Балтському районі Одеської області про визнання неправомірними дії відповідача - суб'єкта владних повноважень - Управління Пенсійного фонду України в Балтському районі та зобов'язати здійснити перерахунок та виплату підвищення до пенсії вдові інваліда війни у вигляді надбавки до пенсії в розмірі 150 відсотків мінімальної пенсії за віком у відповідності до Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» із змінами і доповненнями від 23.11.1995 року № 458/95 ВР за період з 01.07.2006 року по 18.06.2011 року, відновити пропущений строк для звернення до суду. В обгрунтування позову зазначено, що відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» із змінами і доповненнями від 23.11.1995 року № 458/95 ВР являється вдовою інваліда війни. Згідно зі статтею 15 вказаного Закону з 1 січня 2007 року їй повинно виплачуватись підвищення до пенсії у розмірі 150 % мінімальної пенсії за віком. Але протягом 2007 року таке підвищення не виплачувалося взагалі, а починаючи з 01 січня 2008 року по теперішній час виплачується у неповному обсязі. Постановою Балтського районного суду Одеської області від 16 листопада 2011 року позовні вимоги [PERSON] задоволено. Визнано неправомірною відмову Управління пенсійного фонду України в Балтському районі Одеської області в перерахунку та виплаті [PERSON] щомісячного довічного грошового утримання, як вдові інваліда війни, відповідно до частини третьої ст. 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії та їх соціальний захист» із змінами і доповненнями від 23.11.1995 року № 458/95 ВР в розмірі 150 відсотків мінімальної пенсії за віком. Зобов'язано Управління пенсійного фонду України в Балтському районі Одеської області провести перерахунок та виплату [PERSON] раніше призначеної пенсії на 150 відсотків мінімальної пенсії за віком, як вдові інваліда війни відповідно до положень частини третьої статті 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії та їх соціальний захист» із змінами і доповненнями від 23.11.1995 року № 458/95 ВР та перерахувати вищевказане підвищення виходячи із прожиткового мінімуму затвердженого Законом України «Про прожитковий мінімум», згідно ст. ст. 28, 42, 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» із змінами і доповненнями від 23.12.2004 року № 2291-15 встановленої частини першої ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням встановленого законодавством прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, та зробити перерахунок і виплату виниклої заборгованості з урахуванням сплачених сум, починаючи з 01.07.2006 року по 18.06.2011 року. Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою у задоволенні позову [PERSON] відмовити повністю. Судом першої інстанції справа була розглянута в порядку скороченого провадження, в зв'язку з чим, відповідно до ч. 8 ст. 183-2 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено, що позивач є вдовою інваліда війни, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER]. З 01 липня 2006 року [PERSON] виплачується підвищення до щомісячного грошового утримання, як вдові інваліда війни, в розмірі 25 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з наявності у позивача права на перерахунок підвищення до щомісячного грошового утримання за період з 01 липня 2006 року по 18 червня 2011 року в розмірі, встановленому Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції від 23 листопада 1995 року). Проте, при розгляді позовних вимог [PERSON] за період з 01 липня 2006 року по 04 квітня 2011 року судом першої інстанції порушено норми процесуального права, зокрема ст. ст. 99 та 100 Кодексу адміністративного судочинства України. Так, відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 100 названого Кодексу адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Як встановлено матеріалами справи, позивач звернулась за захистом порушеного відповідачем права на перерахунок підвищення до щомісячного грошового утримання як вдові інваліда війни за період з 01 липня 2006 року лише 03 жовтня 2011 року. При цьому протягом 2006 - 2011 років [PERSON] щомісяця отримувала щомісячне грошове утримання, а тому повинна була дізнатись про порушення свого права саме у цей період. За таких обставин суд апеляційної інстанції знаходить обґрунтованими доводи апелянта щодо відсутності підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду з відповідними позовними вимогами за період з 01 липня 2006 року по 04 квітня 2011 року. На підставі наведених вище положень процесуального закону, із врахуванням викладеного вище висновку щодо безпідставного поновлення судом першої інстанції позивачу строку для звернення з позовом до суду, апеляційний суд приходить до висновку про скасування постанови суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог за період з 01 липня 2006 року по 04 квітня 2011 року із залишенням без розгляду вказаних вимог позивача. Щодо вимог [PERSON] про зобов'язання відповідача провести перерахунок підвищення до щомісячного грошового утримання за період з 05 квітня 2011 року по 18 червня 2011 року слід зазначити наступне. Основні положення щодо правового статусу ветеранів війни, у тому числі питання щодо надання їм пільг, переваг та соціальних гарантій, визначаються Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Згідно ст. 10 названого Закону чинність цього Закону поширюється на дружин померлих інвалідів Великої Вітчизняної війни. Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 05 жовтня 2005 року статтю 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» викладено в новій редакції, відповідно до якої членам сімей, зазначеним у пункті 1 статті 10 цього Закону, а також дружинам (чоловікам) померлих інвалідів Великої Вітчизняної війни, які не одружилися вдруге, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Вказані зміни до ст. 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» набули чинності з 01 липня 2006 року, не скасовані, Конституційним Судом України неконституційними не визнані, а тому є чинними, у зв'язку з чим з вказаної дати позивачу виплачувалося підвищення до щомісячного довічного грошового утримання у зазначеному розмірі, що виключає можливість задоволення вимог [PERSON] за період після 04 квітня 2011 року. За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову [PERSON] Відповідно до ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання. Враховуючи зазначене судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, але допустив порушення норм матеріального та процесуального права при вирішенні справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи спростовують правильність висновків суду.

Результат розгляду: denied