Рішення адміністративного суду від 2014-01-21 00:00:00+02

Товариство з обмеженою відповідальністю «Мурена» звернулося до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Галицькому районі м.Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №0002232240 від 08.10.2013 року, що прийняте за наслідками проведеної позапланової виїзної перевірки дотримання вимог податкового законодавства по взаєморозрахунках з ПП «Строймонтажь» за період з 01.04.2012 року по 31.05.2012 року, оформленої актом від 24.09.2013 року № 195/22-40/32408170. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про безпідставність висновків податкового органу, яких він дійшов за результатами позапланової виїзної перевірки дотримання вимог податкового законодавства по взаєморозрахунках з ПП «Строймонтажь» за період з 01.04.2012 року по 31.05.2013 року, оформленої актом від 24.09.2013 року № 195/22-40/32408170, оскільки під час перевірки були надані всі документи у відповідності до вимог законодавства, оформлені належним чином, а операція, по якій сформовані податкові зобов'язання з податку на додану вартість, пов'язані з власною господарською діяльністю позивача. Крім того, вважає, що акт перевірки контрагента не містить відповідної доказової бази, а відтак, ТзОВ «Мурена» жодним чином не порушувала норм податкового законодавства, в зв'язку з чим спірне податкове повідомлення-рішення прийнято неправомірно та підлягає скасуванню. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали повністю, просили суд задовольнити позов з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила у повному обсязі з підстав, викладених в поданих суду письмових запереченнях (ІІІ том а.с.99-100). Додатково пояснила, що Державна податкова інспекція у Галицькому районі м.Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області при перевірці діяла в межах норм ПК України. Просила суд відмовити у задоволенні позову повністю. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши подані документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «Мурена» зареєстровано виконавчим комітетом Львівської міської ради 21.02.2003 року, свідоцтво про державну реєстрацію від 21.02.2013 року №14151200000007257, номер рішення 18542. Позивача взято на облік як платника податків в органах ДПС 11.03.2003 року за № 11121, ідентифікаційний код 32408170, місце реєстрації в податкових органах: 79000, м. Львів, вул. Опришківська,5. ТзОВ «Мурена» є юридичною особою. Предметом основної господарської діяльності товариства є гуртова торгівля рибою та морепродуктами. У періоді, за який проводилася перевірка, суб'єкт господарювання був платником податку на додану вартість відповідно до свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість від 18.03.2003 року №17849450, виданого ДПІ у Галицькому районі м. Львова, індивідуальний податковий номер 324081713043. Судом встановлено, що посадовими особами ДПІ у Галицькому районі м. Львова проведено позапланову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Мурена» (код ЄДРПОУ 32408170) з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаєморозрахунках з ПП «Строймонтажь» за період з 01.04.2012 року по 31.05.2013 року. За результатами перевірки складено акт від 24.09.2013 року №195/22-40/32408170 (далі - акт перевірки) ( І том а.с.11-33), у висновках якого зафіксовано порушення позивачем, а саме: в порушення п.п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.200.1 ст.200, п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI(із змінами і доповненнями), завищено податковий кредит в сумі 192 475,00 грн., в тому числі за червень 2012 року в сумі 67 390,00 грн., за липень 2012 року в сумі 45 733,00 грн., за грудень 2012 року в сумі 61 935,00 грн., за лютий 2013 року в сумі 17 417,00 грн., що призвело до заниження суми податку на додану вартість, що підлягає нарахуванню та сплаті в сумі 192 475,00 грн., в тому числі за грудень 2012 року в сумі 64 419,00 грн., за січень 2013 року в сумі 93 881,00 грн., за лютий 2013 року в сумі 34 175,00 грн. На підставі акта перевірки від 24.09.2013 року №195/22-40/32408170 податковий орган 08 жовтня 2013 року прийняв податкове повідомлення - рішення №0002232240 про збільшення суми грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість в сумі 240 593,75 грн., у тому числі основний платіж 192 475,00 грн., штрафні (фінансові) санкції 48 118,75 грн.(І том а.с.34). Не погодившись з вищевказаними податковим повідомленням - рішенням, позивач звернувся з даним позовом до суду. Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно. Згідно з п. п. 14.1.179. п. 14.1. ст. 14 Податкового кодексу України податкове зобов'язання для цілей розділу V цього Кодексу - загальна сума податку на додану вартість, одержана (нарахована) платником податку в звітному (податковому) періоді. Згідно з п. п. 14.1.181. п. 14.1. ст. 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу Згідно з п. п. 54.3.2. п. 54.3. ст. 54 ПК України контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо дані перевірок результатів діяльності платника податків свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов'язань, суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках. Згідно з п. 57.3. ст. 57 ПК України у разі визначення грошового зобов'язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму грошового зобов'язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу. У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов'язання платник податків зобов'язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження. Згідно з п. 123.1. ст. 123 ПК України у разі якщо контролюючий орган самостійно визначає суму податкового зобов'язання, зменшення суми бюджетного відшкодування та/або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків на підставах, визначених підпунктами 54.3.1, 54.3.2, 54.3.4, 54.3.5, 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, - тягне за собою накладення на платника податків штрафу в розмірі 25 відсотків суми визначеного податкового зобов'язання, завищеної суми бюджетного відшкодування. Згідно з п. 198.1. ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу. Згідно з п. 198.2. ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: - дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; - дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Згідно з п. 198.3. ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: - придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; - придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. Згідно з п. 198.4. ст. 198 ПК України якщо платник податку придбає (виготовляє) товари/послуги та необоротні активи, які призначаються для їх використання в операціях, що не є об'єктом оподаткування або звільняються від оподаткування, то суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не відносяться до податкового кредиту зазначеного платника. Згідно з п. 198.6. ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. Згідно з п. 201.1. ст. 201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках такі обов'язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України). Згідно з п. 201.4. ст. 201 ПК України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг. Згідно з п. 201.6. ст. 201 ПК України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Органи державної податкової служби за даними реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, наданих в електронному вигляді, повідомляють платника податку про наявність у такому реєстрі розбіжностей з даними контрагентів. При цьому платник податку протягом 10 днів після отримання такого повідомлення має право уточнити податкові зобов'язання без застосування штрафних санкцій, передбачених розділом II цього Кодексу. Згідно з п. 201.7. ст. 201 ПК України податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). Згідно з п. 201.10. ст. 201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. На підтвердження дотримання вимог п. 198.3. ст. 198 Податкового кодексу України позивачем надано копії: -договору постачання №54/06 від 14.06.2012року, укладеного між ПП «Строймонтажь»(постачальник) та ТзОВ «Мурена»(покупець) (І том а.с.35); - видаткових накладних № РН-0000062 від 14.06.2012 року на суму 173 340,00 грн.(І том а.с.37), № РН-0000068 від 21.06.2012 року на суму 231 000,00 грн.(І том а.с.40), № РН-0000078 від 05.07.2012 року на суму 274 400,00 грн.(І том а.с.43), № РН-0000149 від 14.12.2012 року на суму 210 120,00 грн.(І том а.с.47), № РН-0000157 від 24.12.2012 року на суму 161 490,00 грн.(І том а.с.50) та № РН-0000012 від 13.02.2013 року на суму 104 500,00 грн.(І том а.с.53); - товарно-транспортних накладних № РН-62 від 14.06.2012 року (І том а.с.38), № РН-62 від 21.06.2012 року (І том а.с.41), № РН-78 від 05.07.2012 року (І том а.с.45), № РН-149 від 14.12.2012 року (І том а.с.48), № РН-157 від 24.12.2012 року (І том а.с.51), № РН-12 від 13.02.2012 року (І том а.с.55) на перевезення товару, придбаного позивачем на умовах договору постачання №54/06 від 14.06.2012року; - податкових накладних № 62 від 14.06.2012 року на суму 173 340,00 грн. (І том а.с.39), № 68 від 21.06.2012 року на суму 231 000,00 грн. (І том а.с.42), № 78 від 05.07.2012 року на суму 274 400,02 грн. (І том а.с.46), № 149 від 14.12.2012 року на суму 210 120,04 грн. (І том а.с.49), № 157 від 24.12.2012 року на суму 161 490,04 грн. (І том а.с.52) та № 12 від 13.02.2012 року на суму 104 500,02 грн. (І том а.с.56); - рахунків-фактур №РН-0000076 від 05.07.2012 року на суму 274 400,00 грн. (І том а.с.44) та №РН-0000012 від 13.07.2013 року на суму 104 500,00 грн. (І том а.с.54); - виписок з банківського рахунку про оплату товару, придбаного у контрагента ПП«Строймонтажь» (І том а.с.57-66); - угоду №10/3 від 01.09.2011 року(І том а.с.67-68) та №10/3 від 01.10.2012 року(І том а.с.69) на транспортно-експедиційні послуги (І том а.с.69-70); - акту №ОУ-0000100 від 15.06.2012 року(І том а.с. 71);, №ОУ-0000105 від 22.06.2012 року(І том а.с. 72), №ОУ-0000115 від 06.07.2012 року(І том а.с. 73), №ОУ-0000256 від 15.12.2012 року(І том а.с. 74), №ОУ-0000261 від 25.12.2012 року(І том а.с. 75), №ОУ-0000028 від 15.02.2013 року(І том а.с. 76) здачі-прийняття робіт (надання послуг); - податкових накладних № 100 від 15.06.2012 року на суму 3 900,00 грн. (І том а.с.77), № 105 від 22.06.2012 року на суму 2 800,00 грн. (І том а.с.78), № 115 від 06.07.2012 року на суму 3 700,00 грн. (І том а.с.79), № 256 від 15.12.2012 року на суму 3 900,00 грн. (І том а.с.80), № 261 від 25.12.2012 року на суму 3 800,00 грн. (І том а.с.81), № 28 від 15.02.2013 року на суму 3 900,00 грн. (І том а.с.82); - фіксовані чеки (І том а.с.90-95), (І том а.с.100-177),(І том а.с.182-250), (ІІ том 1-15), (ІІ том а.с.107-250) (ІІІ том а.с.1-90); - видаткових накладних № 123 від 25.06.2012 року на суму 2 826,00 грн.(І том а.с.96), № 6 від 02.07.2012 року на суму 53 171,00 грн.(І том а.с.97), № 98 від 18.07.2012 року на суму 3 588,00 грн.(І том а.с.98), № 120 від 25.06.2012 року на суму 14 430,00 грн.(І том а.с.99), № 143 від 28.06.2012 року на суму 80 000,00 грн.(І том а.с.178), № 3 від 02.07.2012 року на суму 33 151,00 грн.(І том а.с.179), № 25 від 05.07.2012 року на суму 3 621,00 грн.(І том а.с.180) та № 27 від 05.07.2012 року на суму 1 200,00 грн.(І том а.с.96), № 126 від 23.07.2012 року на суму 6 664,00 грн.(ІІ том а.с.16), № 80 від 16.07.2012 року на суму 18 804,72 грн.(ІІ том а.с.17), № 82 від 16.07.2012 року на суму 30 000,00 грн.(ІІ том а.с.18), № 89 від 17.07.2012 року на суму 9 312,00 грн.(ІІ том а.с.19), № 100 від 18.07.2012 року на суму 15 564,72 грн.(ІІ том а.с.20), № 106 від 19.07.2012 року на суму 498,00 грн.(ІІ том а.с.21), № 112 від 20.07.2012 року на суму 5 925,00 грн.(ІІ том а.с.22), № 119 від 23.07.2012 року на суму 3 400,00 грн.(ІІ том а.с.23), № 139 від 24.07.2012 року на суму 10 236,00 грн.(ІІ том а.с.24), № 151 від 26.07.2012 року на суму 1 921,00 грн.(ІІ том а.с.25), № 164 від 30.07.2012 року на суму 747,00 грн.(ІІ том а.с.26), № 177 від 31.07.2012 року на суму 7 434,00 грн.(ІІ том а.с.27), № 170 від 30.07.2012 року на суму 9 310,00 грн.(ІІ том а.с.28), № 180 від 31.07.2012 року на суму 21 418,40 грн.(ІІ том а.с.29), № 5 від 01.08.2012 року на суму 11 512,00 грн.(ІІ том а.с.32), № 4 від 01.08.2012 року на суму 5 364,00 грн.(ІІ том а.с.33), № 25 від 07.08.2012 року на суму 19 366,00 грн.(ІІ том а.с.36), № 43 від 09.08.2012 року на суму 4 610,00 грн.(ІІ том а.с.37), № 55 від 13.08.2012 року на суму 498,00грн.(ІІ том а.с.38), № 13 від 13.08.2012 року на суму 12 240,00 грн.(ІІ том а.с.39), № 59 від 13.08.2012 року на суму 5 570,00 грн.(ІІ том а.с.40), № 60 від 13.08.2012 року на суму 12 880,00 грн.(ІІ том а.с.41), № 65 від 14.08.2012 року на суму 2 985,00 грн.(ІІ том а.с.44), № 73 від 15.08.2012 року на суму 39 700,00 грн.(ІІ том а.с.45), №75 від 15.08.2012 року на суму 1 128,00 грн.(ІІ том а.с.48), №77 від 15.08.2012 року на суму 5 805,00 грн.(ІІ том а.с.49), №79 від 15.08.2012 року на суму 48 432,00 грн.(ІІ том а.с.50), №85 від 16.08.2012 року на суму 9 453,00 грн.(ІІ том а.с.51), №101 від 20.08.2012 року на суму 26 670,00 грн.(ІІ том а.с.52), №98 від 20.08.2012 року на суму 3 675,00 грн.(ІІ том а.с.53), №102 від 20.08.2012 року на суму 2 590,00 грн.(ІІ том а.с.54), №111 від 21.08.2012 року на суму 1 736,00 грн.(ІІ том а.с.55), №118 від 22.08.2012 року на суму 15 474,00 грн.(ІІ том а.с.56), №131 від 27.08.2012 року на суму 6 526,00 грн.(ІІ том а.с.57), №132 від 27.08.2012 року на суму 15 280,00 грн.(ІІ том а.с.58), №135 від 27.08.2012 року на суму 1996,60 грн.(ІІ том а.с.59), №136 від 28.08.2012 року на суму 795,00 грн.(ІІ том а.с.60), №140 від 28.08.2012 року на суму 993,00 грн.(ІІ том а.с.61), №147 від 29.08.2012 року на суму 44 901,00 грн.(ІІ том а.с.62), №155 від 30.08.2012 року на суму 12 650,00 грн.(ІІ том а.с.63), №2 від 03.09.2012 року на суму 8 720,00 грн.(ІІ том а.с.64), №11 від 04.09.2012 року на суму 13 468,00 грн.(ІІ том а.с.67), №15 від 04.09.2012 року на суму 4 240,20 грн.(ІІ том а.с.68), №17 від 04.09.2012 року на суму 7 590,00 грн.(ІІ том а.с.69), №22 від 05.09.2012 року на суму 1 338,00 грн.(ІІ том а.с.72), №28 від 06.09.2012 року на суму 10 800,00 грн.(ІІ том а.с.73), №29 від 06.09.2012 року на суму 2 509,00 грн.(ІІ том а.с.74), №39 від 07.09.2012 року на суму 3 941,00 грн.(ІІ том а.с.75), №57 від 11.09.2012 року на суму 15 560,00 грн.(ІІ том а.с.76), №59 від 11.09.2012 року на суму 44 091,00 грн.(ІІ том а.с.77), №67 від 12.09.2012 року на суму 1 049,00 грн.(ІІ том а.с.80), №71 від 13.09.2012 року на суму 16 354,00 грн.(ІІ том а.с.81), №77 від 14.09.2012 року на суму 7 013,00 грн.(ІІ том а.с.84), №79 від 14.09.2012 року на суму 5 121,00 грн.(ІІ том а.с.85), №94 від 18.09.2012 року на суму 2 350,00 грн.(ІІ том а.с.86), №95 від 18.09.2012 року на суму 11 850,00 грн.(ІІ том а.с.87), №107 від 19.09.2012 року на суму 10 150,00 грн.(ІІ том а.с.88), №109 від 19.09.2012 року на суму 5 286,00 грн.(ІІ том а.с.89), №111 від 19.09.2012 року на суму 6 251,00 грн.(ІІ том а.с.90), №116 від 20.09.2012 року на суму 5 610,00 грн.(ІІ том а.с.91), №117 від 20.09.2012 року на суму 506,00 грн.(ІІ том а.с.92), №139 від 25.09.2012 року на суму 13 400,00 грн.(ІІ том а.с.93), №149 від 26.09.2012 року на суму 6 171,00 грн.(ІІ том а.с.94), №150 від 26.09.2012 року на суму 3 720,00 грн.(ІІ том а.с.95), №156 від 27.09.2012 року на суму 12 690,00 грн.(ІІ том а.с.96), №158 від 27.09.2012 року на суму 5 664,00 грн.(ІІ том а.с.97), №2 від 01.10.2012 року на суму 12 830,00 грн.(ІІ том а.с.98), №10 від 02.10.2012 року на суму 16 780,00 грн.(ІІ том а.с.101), №31 від 04.10.2012 року на суму 1 337,00 грн.(ІІ том а.с.102), №32 від 04.10.2012 року на суму 8 540,00 грн.(ІІ том а.с.105) та №199 від 31.10.2012 року на суму 738,00 грн.(ІІ том а.с.106); -довіреностей №76 від 02.07.2012 року (ІІ том а.с.30), № 83 від 01.08.2012 року (ІІ том а.с.34),№83 від 13.08.2012 року (ІІ том а.с.42-43), №376 від 22.08.2012 року (ІІ том а.с.46-47), №95 від 03.09.2012 року (ІІ том а.с.65-66), №163 від 04.09.2012 року (ІІ том а.с.70-71), №414 від 11.09.2012 року (ІІ том а.с.78-79), №41 від 01.09.2012 року (ІІ том а.с.82-83),№104 від 01.10.2012 року (ІІ том а.с.99-100) та №43 від 01.10.2012 року(ІІ том а.с.103-104); -угода-замовлення №22 від 14.06.2012 року (ІІІ том а.с.136), №23 від 21.06.2012 року (ІІІ том а.с.137),№24 від 05.07.2012 року (ІІІ том а.с.138), №61 від 14.12.2012 року (ІІІ том а.с.139), №64 від 24.12.2012 року (ІІІ том а.с.140) та № 08 від 13.02.2013 року (ІІІ том а.с.141) на транспортне експедирування вантажу до угоди № 10/3 від 01.10.2012 року. Надані сторонами докази вказують на відсутність порушень позивачем п. 198.3. ст. 198 Податкового кодексу України. Позивачем представлено Суду всі відповідні первинні документи, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку та які вказують на товарність господарської операції, її відповідність основній меті господарської діяльності контрагентів. Зазначеними доказами спростовуються порушення, встановлені у акті №195/22-40/32408170 від 24.09.2013 року. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У ст. 203 ЦК України наведено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Законом закріплено презумпцію правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК). З наведеного випливає, що правочин (договір) є правомірним, а отже й дійсним. Неправомірність (недійсність) правочину повинна бути прямо передбачена законом або встановлена рішенням суду, що набрало законної сили. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У цій же статті розмежовується два види недійсних правочинів: нікчемні та оспорювані. Нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Оспорюваним є правочин, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний недійсним судом. У Постанові Пленуму від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Верховний Суд України розтлумачив, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду (п. 4 Постанови). Виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (ч. 1 ст. 216 ЦК України ) (п. 7 Постанови). Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений ст. 228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо (п. 18 Постанови Пленуму від 06.11.2009 р. № 9). Висновки податкового органу про нікчемність правочинів між ТзОВ «Мурена» та контрагентом ПП «Строймонтажь» ґрунтуються на тому, що під час їх вчинення не було дотримано ст. 203 ЦК України і ці правочини не спрямовані на реальне настання наслідків, що обумовлені ними. Під час перевірки податковий орган не встановив обставин, які б свідчили про умисел ТзОВ «Мурена» на укладення договору із ПП «Строймонтажь» без наміру створити наслідки, які передбачені цим договором. Не надано цих доказів і під час судового розгляду справи. Навпаки, документально доведено виконання зобов'язань щодо придбання товарів. Це підтверджується не лише документами, але й реальними діями ТзОВ «Мурена» щодо транспортування та оплати придбаних товарів. Зазначені обставини були встановлені податковим органом під час перевірки і залишились не спростованими. З огляду на відсутність доказів умислу сторін, вищезгаданий правочин не може вважатися нікчемним як такий, що порушує публічний порядок за ст. 228 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Проаналізувавши положення Податкового кодексу України та Закону України "Про державну податкову службу в Україні" від 04.12.1990 року (з наступними змінами і доповненнями), Суд приходить висновку, що податкові органи не наділені законодавцем компетенцією на встановлення фактів порушення платниками податків норм актів цивільного або господарського законодавства та не мають повноважень визнавати правочини нікчемними або такими, що не відповідають закону. Так, відповідно до п. 11 ст. 10 Закону України "Про державну податкову службу в Україні"державні податкові інспекції в районах, містах без районного поділу, районах у містах, міжрайонні та об'єднані спеціалізовані державні податкові інспекції виконують, зокрема, такі функції: подають до судів позови до підприємств, установ, організацій та громадян про визнання угод недійсними і стягнення в доход держави коштів, одержаних ними за такими угодами, а в інших випадках - коштів, одержаних без установлених законом підстав, а також про стягнення заборгованості перед бюджетом і державними цільовими фондами за рахунок їх майна; звертаються до суду в інших випадках, передбачених законом. Підстави нікчемності правочину встановлюються законом, а не актами податкових перевірок. Вказані в актах перевірки недоліки, допущені суб'єктом господарювання при укладенні та виконанні договорів, не є підставою для визнання правочинів нікчемними, оскільки законодавство не встановлює таких підстав нікчемності правочину. Аналогічне тлумачення повноважень органів державної податкової служби наведене в листі Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва від 16.09.2011 року. Суд прийшов до висновку, що твердження відповідача про нікчемність правочину, укладеного між позивачем та його контрагентом ПП «Строймонтажь» безтоварність господарських операцій, а також висновки про завищення податкового кредиту з податку на додану вартість на суму 192 475,00 грн. не обґрунтовані належними та допустимими доказами. Позивачем долучено до матеріалів справи копії первинних документів на підтвердження придбання товару (заморожена риба, хек) контрагентом, а також на підтвердження реалізації товару (заморожена риба, хек), придбаного у ПП «Строймонтажь». Вказані письмові докази свідчать про використання позивачем в оподатковуваних операціях у межах своєї господарської діяльності товарно-матеріальних цінностей, придбаних у контрагента ПП «Строймонтажь» та спростовують твердження відповідача про безтоварність господарських операцій із вказаним контрагентом. Судом не беруться до уваги посилання відповідача стосовно того, що контрагент позивача ПП «Строймонтажь» підпадає під критерії відбору суб'єктів господарювання, що мають ризик здійснення нереальних (удаваних) операцій з наданням послуг із безпідставного формування податкового кредиту третім особам. Згідно з п. 110.1 ст. 110 Податкового кодексу України платники податків, податкові агенти та/або їх посадові особи несуть відповідальність у разі вчинення порушень, визначених законами з питань оподаткування та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи. Із наведеного випливає, що сама по собі несплата податку продавцем (у тому числі внаслідок ухилення від сплати) в разі фактичного здійснення господарської операції не впливає на формування податкового кредиту покупцем та суму бюджетного відшкодування чи податкового кредиту. Обставини щодо правомірності включення позивачем до складу податкового кредиту суми 192 475,00 грн. відповідачем належними та допустимими доказами спростовані не були. Крім того, згідно з практикою Європейського суду з прав людини у справі "БУЛВЕС"АД проти Болгарії"(заява № 3991/03) Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22.01.2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності. Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 31 січня 2011 року справа №21-47а10. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Докази подані позивачем переконують у підставності позовних вимог. Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідно до ст. 49, 70 КАС України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, а відтак зобов'язані обґрунтовувати належність та допустимість доказів для підтвердження своїх вимог або заперечень, що відповідачем зроблено не було. Таким чином, з урахуванням змісту ст. 162 КАС України, податкове повідомлення -рішення Державної податкової інспекції у Галицькому районі м.Львова Головного управління Міндоходів у Львівській області №0002232240 від 08.10.2013 року є протиправними і підлягають скасуванню, оскільки судом встановлено відсутність порушень позивачем вимог п.п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст.198, п.200.1 ст.200, п.201.1 ст.201 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року №2755-VI(із змінами і доповненнями). Відповідно до вимог ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України понесені позивачем судові витрати (судовий збір) відшкодовуються йому за рахунок Державного бюджету України.

Результат розгляду: granted