Рішення адміністративного суду від 2014-02-28 00:00:00+02

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Державної виконавчої служби України (далі -ДВС України) з вимогами, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, визнати протиправною бездіяльність відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України по розгляду заяви [PERSON] про зняття арешту з майна від 18.09.2013 року; визнати неправомірними дії відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України щодо накладення арешту на квартиру [ADDRESS] згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 28.05.2012 року серія ВП №27374522; визнати протиправною та скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 28.05.2012 року серія ВП №27374522, винесену старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, в частині накладення арешту на квартиру [ADDRESS] та зобов'язати відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України подати органу державної реєстрації прав заяву про припинення обтяження вказаної квартири, яке накладене в процесі здійснення ВП №27374522. В обґрунтування позовних вимог посилається на такі обставини. 26.12.08 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири загальною площею 74,4 кв. м. та вартістю у 35970 грн, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Личаківським районним судом м. Львова 03.06.2011 року був виданий виконавчий лист № 2-303 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Банк Кіпру» заборгованості. З метою забезпечення виконання зазначеного виконавчого документа державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Україні Гречухом О.Я. 28.05.12 винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на нерухоме майно, в тому числі і на квартиру [ADDRESS]. Арештована квартира належить на праві приватної власності [PERSON], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 21550769 від 14.01.2009 року. З метою захисту своїх майнових прав позивач 18.09.13 звернувся до відповідача із заявою про зняття арешту із вищевказаної квартири, яку він отримав 24.09.13 року. Однак відповіді позивачу не надано, арешт з квартири не знято. За таких обставин вважає, що оскаржувана постанова від 28.05.2012 року серія ВП №27374522 є незаконною, тому підлягає скасуванню, дії відповідача щодо накладення арешту на квартиру слід визнати неправомірними, а бездіяльність щодо розгляду заяви про зняття арешту - протиправною. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні вимоги позовної заяви, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, підтримав з підстав, наведених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог. Просив позов задовольнити. Представник відповідача Маркіна Л.Г. в судовому засіданні позову не визнала з підстав, викладених у письмовому запереченні, суть яких полягає в наступному. На виконання до відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України надійшов виконавчий лист № 2-303, виданий 03.06.2011 року Личаківським районним судом м. Львова про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Банк Кіпру» заборгованості за Кредитним договором № ID145 від 04.07.2008 в розмірі 832 250,94 доларів США та заборгованості за Кредитним договором № ID 146 від 04.07.2008 року в розмірі 4 208 570,43 грн., разом 10 820 88,02 грн. та судові витрати в розмірі 1 730 грн. В процесі здійснення ВП №27374522 старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України 28.05.2012 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а саме: на квартиру [ADDRESS]. З метою встановлення зареєстрованого за боржником майна державним виконавцем неодноразово (25.07.2011 року, 13.09.2011 року, 30.11.2011 року), скеровувались запити в Львівське обласне бюро технічної інвентаризації, у відповідь на які останнє листом від 11.01.2012 року повідомило, що станом на 06.01.2011 року за [PERSON] зареєстровано 2 об'єкти нерухомого майна, серед яких квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 29.06.2006 року. Ствердила, що позивачу 06.12.2013 року за №П-13815/5-172/15 було надано відповідь на заяву від 18.09.2013 року, в якій [PERSON] роз'яснено право на звернення до суду відповідно до частини 1 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження». Вважає, що державний виконавець діяв у спосіб, визначений Законом України «Про виконавче провадження», а тому спірна постанова є законною, а дії - правомірними. Просила відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. На виконанні відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України перебуває виконавчий лист № 2-303, виданий 03.06.2011 року Личаківським районним судом м. Львова про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Банк Кіпру» заборгованості за Кредитним договором № ID145 від 04.07.2008 в розмірі 832 250,94 доларів США та заборгованості за Кредитним договором № ID 146 від 04.07.2008 року в розмірі 4 208 570,43 грн., разом за обома кредитними договорами 10 820 88,02 грн. та судові витрати в розмірі 1 730 грн. Виконавче провадження № 27374522 за вищезгаданим виконавчим документом відкрито постановою від 04.07.2011 року та боржнику надано 7-денний строк з дня винесення постанови для добровільного виконання рішення суду (а.с.44-45. З метою отримання інформації щодо наявності чи відсутності транспортних засобів, нерухомого майна та земельних ділянок, зареєстрованих на боржника [PERSON], Відділом примусового виконання рішень ДВС України в порядку статей 5 та 11 Закону України «Про виконавче провадження» надсилались запити до відповідних органів, в тому числі і до Львівського обласного бюро технічної інвентаризації (25.07.2011 року № 11451-0-26-11-20/1; 13.09.11 року № 11451-0-26-11-20/1; 30.11.2011 року № 11-0-33-11451-5/1) (а.с.46-48). У відповідь на запит від 30.11.2011 року № 11-0-33-11451-5/1 ОКП Львівської обласної ради «БТІ та ЕО» листом від 28.12.2011 року № 32466-В (а.с.49) повідомило, що згідно даних Реєстру прав власності станом на 06.12.2011 року за [PERSON] зареєстровані наступні об'єкти нерухомого майна, а саме: - квартира [ADDRESS], на яку накладено арешт відповідно до постанови Сихівського ВДВС ЛМУЮ від 02.12.2010 року; - квартира [ADDRESS] - на підставі договору купівлі-продажу від 25.04.2008 року, на яку накладено арешт відповідно до постанови Франківського ВДВС ЛМУЮ від 25.11.2008 року. 28.05.2012 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС України Гречухом О.Я. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 27374522, згідно якої накладено арешт на квартиру [ADDRESS] та квартиру [ADDRESS] (а.с.51-52). Дана постанова є предметом оскарження в частині накладення арешту на квартиру [ADDRESS] з підстав належності її на праві приватної власності [PERSON] Про існування спірної постанови позивач [PERSON] дізналась у вересні 2013 року від [PERSON], який є боржником у ВП № 27374522, під час підготовки документів на укладення договору купівлі продажу та дарування частки вищезгаданої квартири своїй онуці [PERSON],[INFO]. Вказана обставина підтверджується розпорядженням Сихівської районної адміністрації м. Львова від 10.10.2013 року № 455 (а.с.9). 18.09.2013 року [PERSON] звернулась до відділу примусового виконання рішень ДВС України з заявою про зняття арешту з квартири [ADDRESS], вказавши, що остання належить їй, а не боржнику [PERSON] (а.с.9,62). На підтвердження права власності на квартиру [ADDRESS], [PERSON] одночасно із заявою про зняття арешту надала копію витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, видане Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 14.01.2009 року № 21550769 (а.с.8,60). [PERSON] видно з витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого за реєстраційним №6735 від 26.12.2008 року договору дарування. Фотокопія договору дарування квартири наявна в матеріалах справи (а.с.7). Заява [PERSON] про зняття арешту з майна від 18.09.2013 року була одержана ВПВР ДВС України 24.09.2013 року, що підтверджується відміткою та відбитком поштового штемпеля у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення (а.с.10,62). ВПВР ДВС України листом від 06.12.2013 року за № П-13815/5-172/15 у відповідь на заяву від 18.09.2013 року позивачу роз'яснено право звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту відповідно до частини 1 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.56). [PERSON] заперечує одержання відповіді відповідача від 06.12.2013 року за № П-13815/5-172/15. Жодних доказів відправки чи вручення позивачу цієї відповіді відповідачем суду не надано. У зв'язку з відсутністю відповіді на заяву від 18.09.2013 року та бездіяльністю ВПВР ДВС України щодо зняття арешту з квартири [ADDRESS], представником позивача 27.11.2013 року подано скаргу до Міністерства юстиції України, Державної виконавчої служби України та Генеральної прокуратури України, яка одержана ДВС України 02.12.2013 року (а.с.58). 06.12.2013 року № Р-17013/5-172/15 ВПВР ДВС України повідомив скаржника про відсутність правових підстав щодо надання інформації, зазначеної у скарзі, одночасно роз'яснивши право звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту відповідно до частини 1 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.64-65). Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Частиною другою статті 19 Конституції України зобов'язано органи державної влади та їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України. Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державної виконавчої служби визначені статтею 181 Кодексу адміністративного України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі їх невиконання в добровільному порядку визначаються Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України № 2677-VI від 04.11.2010 року, який набрав чинності з 09.03.2011 року) та покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України (далі - Закон № 2677-VI). Статтею 11 Закону № 2677-VI закріплено обов'язки і права державних виконавців, згідно якої державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Для здійснення таких заходів державний виконавець, зокрема, має право одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну (пункт 3 частини другої статті 11); накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати,передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку пункт 5 частини другої статті 11). Відповідно до положень статті 5 Закону № 2677-VI інформація, документи або їх копії, необхідні для здійснення його повноважень, державному виконавцю повинні бути безоплатно надані у встановлений ним строк. Вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Водночас, відповідно до статті 6 Закону № 2677-VI державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, та їх обтяжень визначає Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV). Відповідно до наданих у частині першій статті 2 Закону № 1952-IV термінів, обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів. Згідно частини першої статті 16 Закону № 1952-IV, заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подається до органу державної реєстрації прав у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених цим Законом. При цьому в електронній формі така заява може подаватися виключно державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем. Підстави для державної реєстрації прав та їх обтяжень визначенні статтею 19 Закону № 1952-IV, відповідно до пункту 2 частини другої якої підставою для державної реєстрації обтяжень є рішення судів, що набрали законної сили. Процедуру проведення державної реєстрації прав, перелік документів, необхідних для її проведення визначено Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011р. №703 (далі - Порядок № 703). Відповідно до підпункту 3 пункту 67 Порядку №703 для проведення державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень таких речових прав, є рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно. Законом України № 5037-VI від 04.07.2012 року Закон № 1952-IV доповнено статтею 28-2, яка регулює взаємодію органів державної реєстрації прав та державних виконавців у сфері державної реєстрації прав. Ця взаємодія полягає в тому, що державний виконавець під час примусового виконання рішень відповідно до закону користується інформацією з Державного реєстру прав про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об'єкт незавершеного будівництва та обтяження таких прав. Державний виконавець під час примусового виконання рішень відповідно до закону здійснює пошук у Державному реєстрі прав відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об'єкт незавершеного будівництва та обтяження таких прав і за його результатом формує інформаційну довідку з Державного реєстру прав, яка залишається у виконавчому провадженні державного виконавця. Державний виконавець під час примусового виконання рішень відповідно до закону подає до органу державної реєстрації прав заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій або електронній формі. Системний аналіз положень Законів України № 2677-VI та № 1952-IV свідчить про те, що державний виконавець під час примусового виконання рішень повинен діяти виключно відповідно до встановленого чинним законодавством порядку, не допускаючи при цьому порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Встановлені судом фактичні обставини справи дозволяють суду дійти висновку, що під час примусового виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова № 2-303, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Банк Кіпру» заборгованості, державним виконавцем у виконавчому провадженні № 27374522 такі вимоги Законів України № 2677-VI та № 1952-IV не були дотриманні. Суд вважає за необхідне зазначити, що спірна постанова в частині накладення арешту на квартиру [ADDRESS] була прийнята відповідачем 28.05.2011 року, тобто через 5 місяців після одержання інформації з Львівського ОКП«БТІ та ЕО» від 28.12.2011 року за № 32466-В, та без проведення протягом цього часу будь-яких інших виконавчих дій, спрямованих на перевірку інформації щодо належності цієї квартири боржнику [PERSON] Наявні в матеріалах справи правовстановлюючі документи (договір дарування квартири від 26.12.2008 року № 6735, витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 14.01.2009 року № 21550769) свідчать про те, що на день прийняття спірної постанови квартира [ADDRESS] належала не боржнику у виконавчому провадженні № 27374522 [PERSON], а [PERSON] За таких обставин у відповідача не було правових підстав для накладення арешту та заборони відчуження на це нерухоме майно, отже такі дії є неправомірними, а постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 28.05.2012 року серія ВП №27374522, винесену старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС України, в частині накладення арешту на [ADDRESS] - протиправною. З приводу розгляду заяви [PERSON] про зняття арешту з майна від 18.09.2013 року, то суд зазначає, що у матеріалах виконавчого провадження ВП №27374522 наявна копія відповіді заявнику за № П-13815/5-172/15 від 06.12.2013 року. Позивач заперечує одержання відповіді на заяву від 18.09.2013 року та стверджує, що саме відсутність відповіді зумовило звернення 27.11.2013 року зі скаргою про бездіяльність ВПВР ДВС України до Міністерства юстиції України, Державної виконавчої служби України та Генеральної прокуратури України, яка одержана ДВС України 02.12.2013 року. Суд звертає увагу на той факт, що відділ примусового виконання рішень ДВС України, одержавши заяву 24.09.2013 року, відповідь надав 06.12.2013 року, тобто лише після одержання ДВС України 02.12.2013 року скарги заявника. У листі ВПВР ДВС України від 06.12.2013 року № П-13815/5-172/15 не міститься жодних відомостей про вчинення відповідачем будь-яких дій, спрямованих на зняття арешту та заборони відчуження квартири [ADDRESS]. Виходячи з положень статті 28-2, якою Закон № 1952-IV було доповнено після прийняття спірної постанови, державний виконавець, користуючись інформацією з Державного реєстру прав про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об'єкт незавершеного будівництва та обтяження таких прав, повинен був здійснити пошук відомостей про власника квартири [ADDRESS], сформувати за результатом пошуку інформаційну довідку та, виявивши, що вказана квартира не належить боржнику у виконавчому провадженні, вчинити дії по зняттю арешту та заборони відчуження квартири. Оскільки відповідач таких дій не вчиняв, доводи позивача про бездіяльність відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України по розгляду заяви [PERSON] про зняття арешту з майна від 18.09.2013 року знайшли своє підтвердження при розгляді справи. За правилами, встановленими статтею 71 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до вимог частиною 2 статі 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідачем не представлено доказів правомірності своїх дій по накладенню арешту на квартиру [ADDRESS] та бездіяльності по розгляду заяви [PERSON] про зняття арешту з майна від 18.09.2013 року, рівно як і доказів правомірності прийняття спірної постанови в частині накладення арешту на [ADDRESS]. Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті ( вчинені ) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Перевіривши оскаржені позивачем бездіяльність відповідача по розгляду заяви [PERSON] про зняття арешту з майна від 18.09.2013 року, дії щодо накладення арешту на квартиру [ADDRESS] та постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 28.05.2012 року серія ВП №27374522, винесену старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС України, в частині накладення арешту на [ADDRESS], суд дійшов висновку, що бездіяльність та дії вчинені, а постанова прийнята без урахування вимог Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та передбачених статтею 2 КАС України принципів. З урахуванням викладеного, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими, тому бездіяльність відділу примусового виконання рішень ДВС України по розгляду заяви [PERSON] про зняття арешту з майна від 18.09.2013 року необхідно визнати протиправною, дії щодо накладення арешту на квартиру [ADDRESS] - неправомірними, а постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 28.05.2012 року серія ВП №27374522 в частині накладення арешту на [ADDRESS] слід визнати протиправною та скасувати. Стосовно позовної вимоги про зобов'язання відділу примусового виконання рішень ДВС України подати органу державної реєстрації прав заяву про припинення обтяження квартири [ADDRESS], яке накладене в процесі здійснення ВП №27374522, то така не може бути задоволена з наступних підстав. Відповідно до частини дев'ятої статті 16 Закону № 1952-IV державна реєстрація припинення іпотеки, обтяження проводиться на підставі заяви обтяжувача, яку він зобов'язаний подати протягом п'яти робочих днів з дня припинення іпотеки, обтяження самостійно або на письмову вимогу боржника чи іншої особи, права якої порушено через наявність таких реєстраційних записів. Аналіз цієї норми Закону № 1952-IV свідчить, що припинення обтяження проводиться на підставі заяви обтяжувача, яку він зобов'язаний подати протягом п'яти робочих днів з дня припинення обтяження. При цьому така заява може бути подана обтяжувачем як самостійно, так і на письмову вимогу боржника чи іншої особи, права якої порушено через наявність таких реєстраційних записів. Таким чином, відповідач зобов'язаний подати самостійно або на вимогу [PERSON], права якої порушені, заяву про припинення обтяження на квартиру [ADDRESS] протягом п'яти робочих днів з дня припинення обтяження, тобто з дня набрання законної сили даним судовим рішенням. Отже, позовна вимога про зобов'язання відповідача подати органу державної реєстрації прав заяву про припинення обтяження належної на праві приватної власності [PERSON] квартири [ADDRESS], є передчасною. Відповідно до положень частини першої та частини третьої статті 94 КАС України підлягають відшкодуванню з Державного бюджету України пропорційно до задоволених вимог понесені позивачем судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 51 грн 62 к., сплаченого за квитанцією № ПН713 від 12 грудня 2013 року.

Результат розгляду: partial