Рішення адміністративного суду від 2014-02-11 00:00:00+02

[PERSON] (далі - Позивач) звернулася до Оболонського районного суду м.Києва з позовом до Управління пенсійного фонду України в Оболонському районі м.Києва (далі - Відповідач) про визнання недійсним та скасування розпорядження від 01.03.2013 року про припинення виплати їй пенсії, зобов»язання прийняти рішення про поновлення виплати пенсії з 01.03.2013 року. Постановою Оболонського районного суду м.Києва від 14 листопада 2013 року адміністративний позов задоволено. Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати постанову суду першої інстанції. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Рішення суду першої інстанції прийняте у порядку скороченого провадження. Відповідно ч.1 ст.197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі, зокрема, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які прийняті у порядку скороченого провадження за результатами розгляду справ, передбачених пунктами 1,2 частини першої статті 183-2. З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку про можливість розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Згідно ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, мотивував своє рішення тим, що Відповідачем безпідставно відмовлено Позивачу у виплаті пенсії за віком довічно, оскільки рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №1-32/2009 ( № 25рп/2009) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування», де вказано, що під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов»язковість якого надана Верховною Радою України. Проте, колегія суддів не погоджується із таким рішенням суду першої інстанції з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Позивач отримувала пенсію за віком відповідно Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування». 02.10.2013 року Позивач звернулася до Відповідача із заявою про роз»яснення причин припинення виплати їй пенсії. Як вбачається із матеріалів справи, Позивач виїхала за кордон на постійне місце проживання в 1995 році. Прибувши в Україну 23.09.2013 року, їй стало відомо, що пенсійним органом виплату їй пенсії за віком припинено. Листом від 08.10.2013 року №10638/06/Б-376 Відповідач вказав, що Позивачу неодноразово направлялися повідомлення на адресу: [ADDRESS] з проханням з»явитися до управління та пред»явити паспорт та ідентифікаційний номер. Проте, остання на виклики не з»являлася, а з інформації ЖЕКу від 05.01.2013 року стало відомо, що Позивач виписана із вказаної адреси 29.08.1995 року з причини виїзду за кордон, у зв»язку з чим Відповідачем видано розпорядження про припинення виплати їй пенсії. Крім того, Відповідач у вказаному листі повідомив, що для поновлення виплати пенсії Позивачу необхідно подати особисто паспорт або інший документ, що посвідчує особу, місце її проживання та вік. Згідно ст.51 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон) у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців перед від»їздом, рахуючи з місяця, що настає за місцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов»язковість якого надана Верховною Радою України. Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 1-32/2009 ( № 25рп/2009) визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування». Крім того, у вказаному рішенні зазначено, що виходячи із правової, соціальної природи пенсії право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов»язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов»язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами. Частиною 2 статті 15 Закону передбачено, що застрахована особа зобов'язана, зокрема, повідомляти територіальні органи Пенсійного фонду про зміну даних, що вносяться до її персональної облікової картки в системі персоніфікованого обліку та Державному реєстрі загальнообов'язкового державного соціального страхування, виїзд за межі держави та про обставини, що спричиняють зміну статусу застрахованої особи, протягом десяти днів з моменту їх виникнення. В матеріалах справи відсутні відомості про місце проживання Позивача в Україні чи за межами України. Така ж інформація відсутня і в самій позовній заяві. Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості щодо громадянства Позивача у підтвердження факту повідомлення пенсійного органу про виїзд за межі держави. Відповідно ч.2 ст.49 Закону поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону. За приписами ст.92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються. Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. Порядок переведення пенсій, призначених внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання, в інші країни визначається Кабінетом Міністрів України. Абзацом 2 пункту 3 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1, та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року за №1566/11846, встановлено, що заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером (опікуном, піклувальником) особисто до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації). Згідно п.16 вказаного Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік). Документом, що засвідчує особу, місце її проживання (реєстрації) та вік є паспорт громадянина України. Позивач не повідомила територіальні органи Пенсійного фонду про зміну даних, що вносяться до її персональної облікової картки в системі персоніфікованого обліку та Державному реєстрі загальнообов'язкового державного соціального страхування, виїзд за межі держави, не звернулася особисто до Відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії та не надала документу, що засвідчує її особу, місце проживання (реєстрації) та вік. З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку про помилковість рішення суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог. Згідно зі ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Відповідно до п.3 ч.1 ст.198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду, суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати її та прийняти нову постанову суду. За ч.1 ст.202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови було неповно з`ясовано обставини справи та порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Беручи до уваги вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, постанову суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Результат розгляду: denied