Рішення адміністративного суду від 2014-03-19 00:00:00+02

Фізична особа - підприємець [PERSON] звернулася з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в місті Ковелі та Ковельському районі (далі - УПФУ в м. Ковелі та Ковельському районі) про скасування рішень від 11.12.2013 року № 1016, № 1017, № 1018, № 1019, № 1020, № 1021 про застосування фінансових санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності до органів Пенсійного фонду України. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.02.2014 року позивач отримала оскаржувані рішення, згідно з якими на підставі пункту 7 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», пункту 5 частини дев'ятої статті 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» до позивача застосовані фінансові санкції в розмірі по 170,00 грн. кожним рішенням (всього в сумі 1020,00 грн.) за неподання відомостей, що використовуються в системі персоніфікованого обліку за 2004 - 2009 звітні роки. Позивач вважає такі рішення незаконними з тих підстав, що вони прийняті з порушенням статті 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення (КУпАП). Позивач просить скасувати рішення УПФУ в м. Ковелі та Ковельському районі про застосування фінансових санкцій від 11.12.2013 року № 1016, № 1017, № 1018, № 1019, № 1020, № 1021. В поданих до суду письмових запереченнях проти адміністративного позову від 14.03.2014 року № 2191/09-22 (а. с. 29-30) відповідач адміністративний позов не визнав, просить відмовити у його задоволенні з тих підстав, що до позивача правомірно застосовані фінансові санкції за неподання звітності на підставі пункту 5 частини дев'ятої статті 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». В судове засідання, призначене на 10:00 19.03.2014 року, позивач та представник відповідача не прибули, проте, від сторін надійшли до суду письмові клопотання про розгляд справи за їх відсутності (а. с. 26, 30). Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Як передбачено частиною першою статті 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, оскільки в судове засідання позивач та представник відповідача не прибули, при цьому, від них надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, а дану справу можливо розглянути і вирішити на основі наявних матеріалів, тому суд приходить до висновку, що судовий розгляд справи необхідно здійснювати в порядку письмового провадження, без фіксування адміністративного процесу технічними засобами. Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає до задоволення повністю з таких мотивів та підстав. Судом встановлено, що позивач, фізична особа - підприємець [PERSON], правовий статус якої підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця серії [NUMBER] (а. с. 27), зареєстрована в УПФУ в м. Ковелі та Ковельському районі як платник страхових внесків. Як слідує із письмових заперечень проти позову, актом головного спеціаліста відділу персоніфікованого обліку, інформаційних систем та мереж УПФУ в м. Ковелі та Ковельському районі встановлено факт неподання позивачем відомостей, що використовуються в системі персоніфікованого обліку за 2004 - 2009 звітні роки (а. с. 29). 11.12.2013 року начальником УПФУ в м. Ковелі та Ковельському районі на підставі пункту 7 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», пункту 5 частини дев'ятої статті 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» прийняті рішення № 1016, № 1017, № 1018, № 1019, № 1020, № 1021 про застосування фінансових санкцій до фізичної особи - підприємця [PERSON] за неподання відомостей, що використовуються в системі персоніфікованого обліку до органів Пенсійного фонду України, за 2004 - 2009 звітні роки, у розмірі по 170,00 грн. за кожним рішенням (а. с. 4-9). Згідно із частиною другою статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюються на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Відповідно до частин першої, другої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. На думку суду, відповідач не довів правомірність оскаржуваних рішень від 11.12.2013 року № 1016, № 1017, № 1018, № 1019, № 1020, № 1021 про застосування фінансових санкцій за неподання звітності за 2004 - 2009 звітні роки, з огляду на таке. Згідно із абзацом першим пункту 3 статті 11 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-IV (з наступними змінами та доповненнями, тут і надалі в редакції Закону, чинного до 01.01.2011 року) загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню підлягають фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, у тому числі ті, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), та члени сімей зазначених фізичних осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. Такі особи є страхувальниками відповідно до пункту 5 статті 14 цього Закону. Пунктом 4 частини другої статті 17 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що страхувальники зобов'язані подавати звітність територіальним органам Пенсійного фонду у строки, в порядку та за формою, встановленими Пенсійним фондом. Пунктом 5 частини дев'ятої статті 106 цього ж Закону визначено, що за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою або подання недостовірних відомостей, що використовуються в системі персоніфікованого обліку та іншої звітності, передбаченої законодавством, до територіальних органів Пенсійного фонду накладається штраф у розмірі 10 відсотків суми страхових внесків, які були сплачені або підлягали сплаті за відповідний звітний період, за кожний повний або неповний місяць затримки подання відомостей, звітності, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Проте, наведені положення статей 17, 106 зазначеного Закону з 01.01.2011 року виключені згідно із Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року № 2464-VI. З 01.01.2011 року набрав чинності Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року № 2464-VI, який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, тобто запроваджено інший порядок загальнообов'язкового державного соціального страхування, в тому числі пенсійного, у вигляді сплати нового консолідованого страхового внеску. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 4 цього Закону платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. Відповідно до пункту 4 частини другої статті 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» платник єдиного внеску зобов'язаний подавати звітність до територіального органу Пенсійного фонду у строки, в порядку та за формою, встановленими Пенсійним фондом за погодженням з відповідними фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування та центральним органом виконавчої влади у галузі статистики. Пунктом 4 частини одинадцятої статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» встановлено, що за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої цим Законом, територіальним органом Пенсійного фонду накладається штраф у розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а частина чотирнадцята цієї ж статті передбачає, що про нарахування пені та застосування штрафів, передбачених цим Законом, посадова особа територіального органу Пенсійного фонду в порядку, встановленому Пенсійним фондом за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, приймає рішення, яке протягом трьох робочих днів надсилається платнику єдиного внеску. З наведених положень нормативно - правових актів слід прийти до висновку, що правове регулювання порядку застосування штрафу за неподання звітності до територіальних органів Пенсійного фонду до 01.01.2011 року було визначено положеннями Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», які з 01.01.2011 року були виключені та не підлягали застосуванню у зв'язку із набранням чинності Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», який визначав новий порядок сплати єдиного внеску, подання звітності та встановлював відповідальність за його недотримання. При вирішенні питання щодо правомірності застосування відповідачем у 2013 році штрафу до позивача за порушення, які мали місце до 01.01.2011 року, суд враховує таке. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Як слідує із рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року № 1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідно, правомірність поведінки особи, зокрема, дотримання нею норм пенсійного законодавства, слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент вчинення відповідних дій або бездіяльності такої особи. У свою чергу заходи відповідальності, які можуть бути застосовані до особи-порушника, слід визначати на підставі законодавства, яке є чинним на момент виявлення та застосування відповідних санкцій. У спірному випадку на момент виявлення порушення в 2013 році законодавчі норми, які передбачали відповідальність страхувальника за несвоєчасне подання звітності органам Пенсійного фонду за 2004 - 2009 роки, втратили чинність. За таких обставин, на думку суду, УПФУ в м. Ковелі та Ковельському районі не мало правових підстав у 2013 році застосовувати до позивача штраф за неподання звіту за 2004 - 2009 роки, оскільки пункт 5 частини дев'ятої статті 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», який передбачав таку відповідальність, був виключений з 01.01.2011 року у зв'язку з набранням чинності Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Відтак, рішення УПФУ в м. Ковелі та Ковельському районі від 11.12.2013 року № 1016, № 1017, № 1018, № 1019, № 1020, № 1021 про застосування фінансових санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності до органів Пенсійного фонду України за 2004 - 2009 звітні роки у розмірі по 170,00 грн., на думку суду, прийняті з порушенням вимог чинного законодавства України. Як передбачено частиною першою статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Згідно із частиною другою статті 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. В позовній заяві як підставу позову позивачем вказано невідповідність оскаржуваних рішень вимогам статті 38 КУпАП щодо строків притягнення до адміністративної відповідальності, проте, такі доводи суд до уваги не бере, оскільки положення КУпАП не поширюється на спірні правовідносини. Разом з тим, виконуючи завдання, визначені частиною першою статті 2 КАС України, та виходячи із положень частини другої статті 11 цього ж Кодексу, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги з наведених вище підстав. При цьому, суд не бере до уваги заперечення відповідача з посиланням на пункт 7 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», згідно з яким на період до повного стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі нарахованих внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, та відповідних штрафних санкцій за фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування зберігаються повноваження щодо контролю за правильністю нарахування, своєчасністю сплати страхових внесків, застосування фінансових санкцій, якими вони були наділені до набрання чинності цим Законом. Наведені положення вказаного Закону не наділяють територіальні органи Пенсійного фонду повноваженнями застосовувати штрафні санкції за порушення, що мали місце до 01.01.2011 року, а регулюють, зокрема, порядок стягнення сум штрафних санкцій, які були застосовані до страхувальників в період до 01.01.2011 року. Вказану правову позицію висловив також Верховний Суд України у постановах від 20.11.2012 року у справі № 21-367а12 та від 04.06.2013 року у справі № 21-170а13 (а. с. 31-35), у яких зазначено, що нарахування після 01.01.2011 року управлінням ПФУ на підставі пункту 5 частини дев'ятої статті 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» штрафних санкцій за несвоєчасне подання звітності, граничний строк подання якої настав до цієї дати, є протиправним. При цьому, вказані судові рішення Верховного Суду України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень та для всіх судів України в силу вимог статті 244-2 КАС України. Крім того, оскільки відповідач не спростував доводи позивача про те, що про оскаржувані рішення позивачу стало відомо тільки 06.02.2014 року, тому, саме з цього дня слід обчислювати передбачений статтею 99 КАС України строк звернення до суду з цим позовом, який, з урахуванням дати направлення позовної заяви поштовим зв'язком 10.02.2014 року (а. с. 12), не можна визнати пропущеним. Таким чином, з наведених вище підстав та виходячи із наданих суду статтею 162 КАС України повноважень, адміністративний позов підлягає до задоволення повністю шляхом прийняття постанови про визнання протиправними та скасування оскаржуваних рішень. Згідно із частиною першою статті 94 КАС України на користь позивача слід присудити з Державного бюджету України судовий збір в розмірі 182,70 грн., сплачений згідно з квитанціями № 11488712 від 10.02.2014 року (а. с. 2) та № 11611170 від 03.03.2014 року (а. с. 17).

Результат розгляду: granted