Рішення адміністративного суду від 2014-02-12 00:00:00+02

02.10.2006 р. [PERSON] звернувся до Тернопільського міськрайонного суду і, з уточненням позовних вимог, просив: - скасувати рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 22.03.2006 р. за № 361, в частині надання частини квартири за адресою: [ADDRESS] сім'ї прокурора відділу представництва інтересів громадян та держави в судах прокуратури Тернопільської області [PERSON] на склад сім'ї з 2 осіб; - зобов'язати виконавчий комітет Тернопільської міської ради надати їхній сім'ї ([PERSON] та [PERSON]) частину приміщення, що звільнилось, за адресою: [ADDRESS]; - визнати недійсною видачу відповідачем [PERSON] з сім'єю з 2-х чоловік ордера серії МК № 97 від 27.03.2006 року на зайняття кімнати площею 11,2 кв.м в двокімнатній квартирі [ADDRESS]: - анулювати вказаний ордер. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем незаконно відмовлено в задоволенні його заяви щодо надання його сім'ї суміжного неізольованого приміщення, яке звільнилося у квартирі. Як учасник війни та такий, що потребує поліпшення житлових умов, він має право на першочергове забезпечення жилою площею, проте, всупереч зазначеному, на вказане суміжне приміщення було видано ордер [PERSON] та [PERSON] Постановою Тернопільського міськрайонного суду від 13 березня 2007 року в задоволенні позову відмовлено. Не погодившись із прийнятою постановою, її оскаржили представники [PERSON] [PERSON] та [PERSON], які вважають, що рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права і ґрунтується на перекручених фактах. Тому просили скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нове рішення, яким позов [PERSON] задовольнити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тими ж аргументами, що й вимоги позовної заяви. Крім того, зазначено, що треті особи не мають права на отримання спірного житла, оскільки не є членами сім'ї і є особами різної статі. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційну скаргу необхідно частково задовольнити. Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи, в 1991 році двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS], відповідно до рішення Тернопільського міського суду була розділена між [PERSON] та його колишньою дружиною [PERSON]: 63/100 частини квартири (в т.ч. кімната площею 18,2 кв.м) була виділена позивачу, а 37/100 частин квартири (в т.ч. кімната площею 11,2 кв.м) - [PERSON] Згідно із рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради про дачу згоди на обмін квартир від 22.10.1991 р. за № 555 [PERSON] провела обмін займаної жилої площі із [PERSON] і у кімнаті площею 11,2 кв.м в квартирі за адресою: [ADDRESS] став проживати [PERSON] - син [PERSON] Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 23 вересня 2005 року [PERSON] та [PERSON] були визнані такими, що втратили право на користування зазначеним спірним жилим приміщенням. Зважаючи на зазначене, 18.03.2006 року [PERSON] та його дружина [PERSON] звернулися до міської ради із заявою про надання їм другої частини квартири в користування. Проте відповідачем було відмовлено в задоволенні цієї заяви у зв'язку з забезпеченням їх житловою площею в межах норми, встановленої законодавством. А 22.03.2006 р. виконавчий комітет Тернопільської міської ради прийняв рішення за № 361 «Про надання квартир», пунктом 24 якого задовольнив клопотання адміністрації прокуратури Тернопільської області та видав ордер на зазначене вище жиле приміщення сім'ї прокурора відділу представництва інтересів громадян та держави в судах прокуратури Тернопільської області [PERSON] на склад 2 особи. Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував його тим, що позивач не перебуває на квартирною обліку як такий, що потребує поліпшення житлових умов і займає житлову площу у межах норми. Тому спірним рішенням та виданими оспорюваним документами його права не порушено. Проте, колегія суддів апеляційного суду вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, виходячи з наступного. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв'язку визначені статтею 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» і відповідно до підпункту 2 пункту а) частини першої вказаної статті до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать, зокрема, облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності. Порядок надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів визначений статтею 51 Житлового кодексу Української РСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), згідно якої жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів. Як видно із матеріалів справи, спірні 37/100 частин квартири (в т.ч. кімната площею 11,2 м2) за адресою: [ADDRESS] перебуває у комунальній власності і станом на початок березня 2006 року вказане жиле приміщення не було заселеним. З покликанням на абзац 3 статті 41 Конституції України, статті 9, 31, 34, 46, 47 Житлового кодексу України, статті 9 та пункту 13 статті 14 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», 18.03.2006 року [PERSON] та його дружина [PERSON] звернулися до міської ради із заявою про надання їм другої частини квартири в користування, додавши до заяви копії паспортів, свідоцтва про шлюб, рішення суду про виселення сім'ї [PERSON] та рішення суду про надання [PERSON] статусу учасника війни. Проте, виконавчий комітет Тернопільської міської ради в установленому законодавством порядку вказану заяву із прийняттям відповідного рішення не розглянув і надав заявникам відповідь про те, що заява розглянута і що заявники забезпечені житловою площею в межах норми, встановленої «Правилами обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов» та Житловим кодексом України. Враховуючи наведене, надання кімнати площею 11,2 кв.м, що звільнилася в квартирі [ADDRESS], їхній сім'ї суперечить п.67 «Правил обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов» та ст.54 Житлового кодексу України. А 22.03.2006 р. виконавчий комітет Тернопільської міської ради прийняв рішення за № 361 «Про надання квартир», пункт 24 якого оскаржується позивачем. Вказані дії відповідача, на переконання колегії суддів Львівського апеляційного адміністративного суду, суперечать, зокрема, вимогам статті 31, частини другої статті 34, статті 42, частини другої статті 46, частин першої та третьої статті 48, частин першої та другої статті 54 Житлового кодексу Української РСР. Так, статтею 31 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім'ю. Підстави для визнання громадян потребуючими поліпшення житлових умов визначено статтею 34 Житлового кодексу Української РСР. У частині другій вказаної статті зазначено, що громадяни визнаються потребуючими поліпшення житлових умов і з інших підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Зокрема, такі інші підстави визначені пунктом 14 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 р. № 470 (далі - Правила обліку громадян), відповідно до абзацу першого якого тими, що потребують поліпшення житлових умов визнаються також громадяни, які проживають у комунальних чи невпорядкованих стосовно умов даного населеного пункту квартирах, зокрема учасники бойових дій та учасники війни. Як видно із матеріалів справи, позивач є учасником війни і на нього поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а двокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] є комунальною, оскільки в ній проживало дві сім'ї. Статтею 46 Житлового кодексу Української РСР визначено перелік осіб, яким жиле приміщення надається поза чергою. Частиною другою вказаної статті передбачено, що поза чергою жиле приміщення може надаватися також в інших випадках, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Такі випадки, зокрема, визначено пунктом 46 Правил обліку громадян, у підпункті 5-2 якого зазначено, що поза чергою жилі приміщення надаються, зокрема, особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (стаття 10). Згідно зі статтею 42 Житлового кодексу Української РСР жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, крім випадків, передбачених статтею 46, частинами першою і другою статті 54, частиною першою статті 90, частиною шостою статті 101, статтями 102, 110, частиною першою статті 114 цього Кодексу, а також інших випадків, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Так, відповідно до частин першої та другої статті 54 Житлового кодексу Української РСР, яка встановлює порядок надання жилого приміщення, що звільнилося у квартирі, якщо в квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, звільнилося неізольоване жиле приміщення, воно надається наймачеві суміжного приміщення. Ізольоване жиле приміщення, що звільнилося в квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, на прохання наймача, що проживає в цій квартирі і потребує поліпшення житлових умов (стаття 34), надається йому, а в разі відсутності такого наймача - іншому наймачеві, який проживає в тій же квартирі. При цьому загальний розмір жилої площі не повинен перевищувати норми, встановленої статтею 47 цього Кодексу, крім випадків, коли наймач або член його сім'ї має право на додаткову жилу площу. Якщо розмір ізольованої кімнати, що звільнилася, є меншим за встановлений для надання одній особі, зазначена кімната у всіх випадках передається наймачеві на його прохання. Статтею 47 Житлового кодексу Української РСР норма жилої площі в Українській РСР встановлена в розмірі 13,65 квадратного метра на одну особу. А згідно із частинами першою та третьою статті 48 Житлового кодексу Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використані житлові чеки. Жиле приміщення може бути надано з перевищенням норми жилої площі, якщо воно становить одну кімнату (однокімнатну квартиру) або призначене для осіб різної статі (частина друга статті 50). Аналізуючи вказані норми права, колегія суддів приходить до висновку, що у спірних правовідносинах відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, діяв не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, та необґрунтовано, тобто без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), тому пункт 24 рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 22.03.2006 р. за № 361 необхідно скасувати та зобов'язати виконавчий комітет Тернопільської міської ради розглянути у встановленому законодавством порядку заяву [PERSON] про надання його сім'ї частини приміщення, що звільнилось, за адресою: [ADDRESS]. В частині позовних вимог про визнання недійсною видачі ордера третім особам та анулювання вказаного ордера провадження у справі необхідно закрити, оскільки спір у вказаній частині не носить публічно-правового характеру, а тому не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства. Частиною першою статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що компетенція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктами владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії) дій чи бездіяльності. А згідно зі статтею 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Відповідно до ст.198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду. Згідно зі ст.202 КАС України, підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання. З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, через що постанова суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Результат розгляду: partial