Рішення адміністративного суду від 2014-03-07 00:00:00+02

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду із позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Херсонській області (далі - відповідач, УМВС України в Херсонській області), в якому просить визнати протиправними дії УМВС України в Херсонській області щодо звільнення його через три місяці і 14 днів після подачі рапорту про звільнення та видання наказу №265 о/с від 05.10.2011р. про звільнення; визнати протиправним рішення відповідача про відмову у внесенні змін до наказу №265 о/с від 05.10.2011р.; зобов'язати відповідача внести зміни до зазначеного наказу, змінивши дату звільнення з 05.10.2011р. на 28.09.2011р. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до вимог чинного законодавства ним за три місці до дати бажаного звільнення було подано 20.06.2011р. рапорт про звільнення за власним бажанням. На думку позивача, відповідач повинен був на підставі пункту 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. №114, звільнити його в останній день тримісячного строку, установленого цією правовою нормою для попередження керівництва про майбутнє звільнення. Однак відповідач замість звільнення його в останній день тримісячного строку, передбаченого пунктом 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. №114, звільнив його лише 05.10.2011р., на свій власний розсуд визначивши дату звільнення. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними та такими, що порушують його право на звільнення зі служби відповідно до поданого рапорту та право на належне пенсійне забезпечення, оскільки внаслідок несвоєчасного звільнення позивач підпав під дію Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», який суттєво обмежує його право на призначення пенсії. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні. У судовому засіданні, яке відбулось 03.03.2014р., представник відповідача заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що при звільненні позивача відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, які визначені Конституцією та законами України. Окремо зауважував на тому, що діючим законодавством передбачено лише неможливість звільнення позивача до закінчення встановленого пунктом 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ тримісячного строку, однак і не заборонено звільняти його через деякий час після закінчення такого строку. Розглянувши матеріали справи, заслухавши представників сторін, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] проходив службу в органах внутрішніх справ з 27.02.1996р. по 05.10.2011р., в тому числі з 18.06.2008р. - на посаді інспектора відділення розшуку відділу ДАІ з обслуговування адміністративної території м. Херсона УМВС, мав звання капітана міліції. 20 червня 2011р. позивачем подано рапорт про звільнення за власним бажанням. У зв'язку з цим відповідачем проведено службову перевірку, за наслідками якої 28.09.2011р. складено Висновок по розгляду матеріалів щодо звільнення з органів внутрішніх справ, згідно з яким вирішено клопотати перед керівництвом про його звільнення із займаної посади за п. «ж» ст.64 (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 р. №114 (далі - Положення). 28 вересня 2011р. начальником УДАІ УМВС України в Херсонській області направлено подання про звільнення позивача. Наказом УМВС України в Херсонській області від 05.10.2011р. №265 о/с (з урахуванням змін, внесених наказом від 21.12.2011р. №331 о/с) позивача звільнено з 05.10.2011р. з посади інспектора відділення розшуку відділу ДАІ з обслуговування адміністративної території м. Херсона УМВС за п. «ж» ст.64 (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про міліцію», порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. На виконання цієї правової норми Кабінетом Міністрів України постановою від 29 липня 1991 р. №114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Відповідно до пункту 10 Положення особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією УРСР та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням. Підпунктом «ж» пункту 64 Положення передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків. Згідно з пунктом 68 Положення особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою. Аналізуючи ці правові норми, суд приходить до висновку, що ними встановлений імперативний припис щодо дотримання строків звільнення особи за спеціальною підставою - за власним бажанням і цей строк повинен становити не менше ніж три місяці. Як встановлено судом, позивач подав рапорт про звільнення за власним бажанням 20.06.2011р., отже за змістом пункту 68 Положення його повинно було бути звільнено не раніше закінчення тримісячного строку, тобто 20.09.2011р. В той же час позивача звільнено з органів внутрішніх справ через 16 днів після закінчення вказаного строку, а саме 05.10.2011р. Пунктами 64 та 68 Положення не визначено іншого строку для звільнення особи за власним бажанням, окрім тримісячного з дня подачі рапорту за командою. Оцінюючи правомірність дій відповідача щодо звільнення позивача поза межами зазначеного строку, суд виходить з того, що Конституція України однозначно закріплює принцип, відповідно до якого органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч. 2 ст. 19). Діюче законодавство не встановлює додаткових умов для реалізації особою свого права на припинення державної служби (в даному випадку - служби в органах внутрішніх справ) та регламентування процедурних питань з цього приводу суб'єктами владних повноважень, до компетенції яких віднесено прийняття рішень про прийняття чи звільнення зі служби, окрім визначених пунктами 64 та 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Суд вважає, що первісне значення для визначення дати звільнення особи є висловлене нею бажання щодо цього. Отже, суб'єкт владних повноважень при прийнятті рішення про звільнення особи зі служби за власним бажанням обмежений приписами вказаних правових норм і, на думку суду, не може на свій власний розсуд визначати іншу дату звільнення, ніж визначену за правилами п. 68 Положення. Позивач, подавши рапорт за командою про звільнення за власним бажанням, розраховує на своєчасне звільнення та має на підставі п. 68 Положення обґрунтовані підстави вважати, що його буде звільнено саме у той строк, який визначений законодавством, а саме у день, коли цей строк закінчився. При цьому спеціальним законодавством не врегульоване питання щодо звільнення поза межами тримісячного строку з дня подачі рапорту за командою. Тобто, вирішуючи питання щодо звільнення особи зі служби за власним бажанням після закінчення тримісячного строку з дня попередження про звільнення, а не у день закінчення такого строку, відповідач діє не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, які визначені Конституцією та законами України, оскільки питання звільнення особи у послідуючі дні нормативно не врегульоване. Суд також враховує, що позивач ставить питання про визнання протиправними дій відповідача щодо його звільнення через три місяці та 15 днів після подачі рапорту про звільнення, однак не оспорює підстав та самого факту звільнення. Тобто, фактичним предметом спору є не звільнення позивача саме по собі, а формулювання дати звільнення, з якою він не погоджується. У зв'язку з цим суд вважає, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту його прав, а тому із урахуванням положень ч.2 ст. 11, ч.2 ст. 162 КАС України приходить до висновку, що в цій частині позовних вимог гарантувати повний захист прав, свобод та інтересів позивача можливо шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо формулювання у наказі про звільнення дати звільнення позивача, визначеної поза межами передбаченого п. 68 Положення строку, тобто з 05.10.2011р. Тобто, дані позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Оскільки визначення відповідачем певної дати звільнення позивача та формулювання її у наказі про звільнення визнано протиправним, то є всі підстави для покладення на відповідача обов'язку внести зміни до такого наказу в частині зазначення належної дати звільнення і задоволення позовних вимог в цій частині, як похідних від вимог про визнання протиправними дій. При цьому суд зазначає, що за змістом позовної заяви позивач вважає належною датою звільнення 28.09.2011р., проте не вказує конкретних обставин, на підставі яких можливо зробити висновок про правильність саме цієї дати. Згідно з наданими позивачем та представником позивача у судовому засіданні пояснень, належною датою звільнення можливо вважати 20.09.2011р., тобто останній день тримісячного строку з дня подання рапорту про звільнення. На підставі вищевикладеного та приписів п.68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, суд приходить до висновку, що днем звільнення позивача має бути саме 20.09.2011р., а відтак і про задоволення позову в частині зобов'язання відповідача вчинити дії. Щодо позовних вимог про визнання протиправним рішення відповідача про відмову позивачу у внесенні змін до наказу УМВС України в Херсонській області від 05.10.2011р. №265 о/с суд зазначає наступне. В якості такого рішення позивач вказує лист начальника Управління кадрового забезпечення УМВС України в Херсонській області від 10.02.2014р. №2/360, яким у відповідь на звернення [PERSON] повідомлено про відсутність підстав для внесення змін до наказу УМВС України в Херсонській області від 05.10.2011р. №265 о/с. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.2, п.1 ч.1 ст.3 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Отже, правові акти індивідуальної дії - це рішення, що є актом одноразового застосування норм права і дію яких поширено на конкретних осіб (тобто є персоніфікованими) або які стосуються конкретної ситуації. Взагалі рішення суб'єкта владних повноважень - це офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин. Підставами для визнання рішення протиправним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Умовою визнання акту протиправним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Відповідно до п.69 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, звільнення зі служби осіб рядового і молодшого начальницького складу провадиться начальниками, яким таке право надане Міністром внутрішніх справ. Аналогічно, зміни до наказу про звільнення можуть бути внесені лише за рішенням тієї посадової особи, яка його прийняла. Однак оскаржений позивачем лист від 10.02.2014р. №2/360 не має ознак рішення суб'єкта владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки на його підставі у позивача не виникають права або обов'язки, лист підписаний посадовою особою, яка не уповноважена вирішувати питання про звільнення осіб зі служби та внесення змін до відповідних наказів, за своєю правовою природою він є лише відповіддю на звернення позивача. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні цієї частини позовних вимог, оскільки відповідачем не приймалось рішення про відмову позивачу у внесенні змін до наказу про звільнення. Згідно з частиною першою ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суд вважає, що відповідачем не доведено правомірності своїх дій, а тому приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання протиправними дій і зобов'язання вчинити дії та наявність підстав для їх часткового задоволення з наведених вище підстав. У задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправним рішення відповідача про відмову у вчиненні дій, на думку суду, слід відмовити, оскільки оскаржений позивач лист відповідача не є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні КАС України і він не порушує прав, свобод чи інтересів позивача. Окремо суд звертає увагу на дотримання позивачем строків для звернення до суду. Як видно з матеріалів справи, оскаржені дії вчинені відповідачем 05.10.2011р.. а позов подано до суду у лютому 2014р. В судовому засіданні позивач надав пояснення щодо обставин пропуску ним строку на звернення до суду. Зокрема, він пояснив, що із наказом УМВС України в Херсонській області від 05.10.2011р. №265 о/с він не був ознайомлений, трудову книжку йому відповідач при звільненні не видав, що позбавило позивача можливості своєчасно дізнатись про порушення його прав і інтересів. Відповідно до ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно з п.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). З кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці (типова відомча форма №П-2, затверджена наказом Мінстату України від 27 жовтня 1995 р. №277), в якій має повторюватися відповідний запис з трудової книжки (вкладиша). В порушення вказаних правових норм відповідач не ознайомив позивача із наказами УМВС України в Херсонській області від 05.10.2011р. №265 о/с та від 21.12.2011р. №331 о/с, трудова книжка не видана позивачу після звільнення і до неї не внесено всіх необхідних записів, що підтверджується матеріалами оглянутого в судовому засіданні оригіналу особової справи капітана міліції [PERSON] та наявної в ній трудової книжки [NUMBER]. Відповідно до ст.ст.99, 100 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк. Адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними. Враховуючи встановлені судом обставини, є всі підстави для висновку про те, що позивач пропустив строк для звернення до суду з поважних причин, оскільки з наказами, зміст яких він оспорює, позивач фактично ознайомився вже в судовому засіданні. Підсумовуючи викладене та

Результат розгляду: partial