Рішення адміністративного суду від 2014-03-28 00:00:00+02

17 березня 2014 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов головного управління Держсанепідслужби у Луганській області до Головного управління юстиції у Луганській області (відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Луганській області) про визнання протиправними дій, скасування постанови, зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування позову зазначив, що 10.02.2014 року Головне управління Держсанепідслужби у Луганській області листом від 10.02.2014 № 07/495 направив відділу примусового виконанням рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Луганській області виконавчий лист по адміністративній справі № 812/9160/13-а, виданий 10 січня 2014 року Луганським окружним адміністративним судом, з проханням відкрити виконавче провадження. Державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Луганській області Млічковською Ю.Р. винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від 14.02.2014 ВП № 42128085. Відмовляючи у прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження державний виконавець посилається на п.8 ч.І ст.26 Закону України «Про виконавче провадження». На думку позивача, прийняте рішення державного виконавця є незаконним та порушує права і інтереси позивача. Як вбачається з виконавчого листа по адміністративній справі № 812/9160/13-а, виданого 10 січня 2014 року Луганським окружним адміністративним судом, при направленні виконавчого документа дотриманні всі норми, передбачені ч. 1 ст.25 Закону, з отже правових підстав для відмови у відкритті виконавчого провадження у державного виконавця не було. Посилання відповідача на п.8 ч.І ст.26 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якого державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження, позивач вважає необгрунтованими та такими, що не можуть бути підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження. На підставі викладеного позивач просив суд визнати дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Луганській області Млічковської Ю.Р. протиправними. Визнати протиправною та скасувати постанову відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Луганській області від 14.02.2014 року ВП № 42128085. Зобов'язати відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Луганській області відкрити виконавче провадження за виконавчим листом по адміністративній справі № 812/9160/13-а. Позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, не прибув у судове засідання, надав через канцелярію суду клопотання про розгяд справи без участі представника позивача. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, не прибув до суду, не скористався правом надати заперечення на позовну заяву та взяти участь у судовому засіданні, не надав до суду будь-яких клопотань. Відповідно до ч.4 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. За таких обставин, відповідно до приписів ст.128 КАС України, суд здійснює розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст.69-72 КАС України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Згідно із частиною 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Частиною 1 статті 181 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби (частина 3 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України). Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України від 21.04.1999 № 606-ХІV "Про виконавче провадження". Судом встановлено, що постановою Луганського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2013 року по справі № 812/9160/13-а адміністративний позов Головного управління Держсанепідслужби у Луганській області до Ювілейної селищної ради та комунального підприємства "Ювілейне" про застосування заходів реагування у сфері державного нагляду (контролю) задоволено. Застосувано заходи реагування у сфері державного нагляду (контролю) шляхом тимчасової заборони експлуатації 4-х джерел нецентралізованого питного водопостачання населенню (бювет № 1 - смт. Ювілейне, вул. Артема паркова зона; бювет № 2 - смт. Ювілейне, кв. Шахтарський, 5; бювет № 3 - смт. Ювілейне, кв. Ворошилова, 3; бювет № 4 - смт. Ювілейне, вул. К.Маркса, парк ЛАВС (вул. Дидоренко)) до отримання у встановленому законодавством порядку позитивного висновку державної санітарно-епідеміологічної експертизи на труби, обладнання та устаткування і санітарного паспорта на джерела. На підставі постанови Луганського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2013 року по справі № 812/9160/13-а 10 січня 2014 року Головним управлінням Держсанепідслужби у Луганській області отримано виконавчій лист (а.с.7). 12 лютого 2014 року від позивача до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Луганській області надійшла заява про прийняття до примусового виконання виконавчого листа № 812/9160/13-а (а.с.5). Позивачем 11.03.2014 року за вх. № 638 отримано постанову відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Луганській області про відмову у відкритті виконавчого провадження від 14.02.2014 року на підставі п.8 ч.1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.5,6). В оскаржуваній постанові державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Луганській області зазначено посилання на статтю 32 Закону України «Про виконавче провадженя», відповідно до якої заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувану певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням. На думку державного виконавця у виконавчому документі відсутні заходи примусового виконання рішення (а.с.5). Виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43). Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист. Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Тобто, Закон України «Про виконавче провадження» являється спеціальною нормою, яка регулює питання примусового виконання рішень. На підставі ч. 5 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб) можуть бути оскаржені до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Згідно положень ч.1 Закону України "Про виконавче провадження"(ВР України, від 21.04.1999, № 606-XIV) (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі , що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цьогоЗакону підлягають примусовому виконанню. Між сторонами виник спір щодо правомірності постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження, який регулюється Законом України «Про виконавче провадження». Згідно з ч.ч. 1 та 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України, і здійснюється державними виконавцями, що визначені Законом України «Про державну виконавчу службу». Частиною 1 ст.11 зазначеного Закону визначено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Пунктом 1 ч. 2 ст. 17 вказаного Закону визначено, що відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи як виконавчі листи, що видаються судами. Відповідно до ч.1 ст.25 Закону державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Частиною 1 ст.26 Закону передбачено, що державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі: наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження (п.8). Позивач подав до відповідача на примусове виконання виконавчий лист окружного адміністративного суду, виданий по судовому рішенню про застосування у випадках, передбачених законом, заходів реагування у сфері державного нагляду (контролю (п. 2 ч. 2 ст. 18 Кодексу адміністративного судочинства України, ч. 5 ст.4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності»)) шляхом тимчасової заборони експлуатації джерел нецентралізованого питного водопостачання населенню до отримання відповідного позитивного висновку та санітарного паспорта на джерела. Фактично вказаним рішенням суд зобов'язав відповідача утриматися від вчинення певних дій. Порядок виконання судових рішень в адміністративних справах визначений ст. 257 вказаного Кодексу, відповідно до ч. 4 якої примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження». За кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, видається один виконавчий лист (ст. 258 вказаного Кодексу). Виконавчі листи, що видаються судами, згідно з ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» є виконавчими документами, які відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою. Виходячи з наведеного державний виконавець прийшов до помилкового висновку про наявність обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 170 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення є незрозумілим, суд, який його ухвалив, за заявою осіб, які беруть участь у справі, або державного виконавця ухвалою роз'яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту. Пунктом 8 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз'яснення рішення. Правом на роз'яснення судового рішення державний виконавець не скористався, що призвело до неправомірного застосування положень п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження. Суб'єктом владних повноважень оскаржену постанову прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права та неврахуванням норм процесуального права. Враховуючи наведене, дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Луганській області Млічковької Ю.Р. щодо відмови у відкритті виконавчого провадження не відповідають вимогам чинного законодавства та є протиправними, а оскаржувану постанову не можна вважати законною і обґрунтованою, у зв'язку з чим вона підлягає скасуванню. Відносно позовних вимог в частині зобов'язання відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Луганській області відкрити виконавче провадження за виконавчим листом по адміністративній справі № 812/9160/13-а, то суд вважає, що позов в цій частині задоволенню не підлягає, з огляду на те, що прийняття рішення щодо відкриття виконавчого провадження та вчинення інших, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» виконавчих дій, є дискреційними повноваженнями посадових осіб органу державної виконавчої служби. Відповідно до частини 1, 2 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Вчинення дій суб'єктом владних повноважень є способом реалізації наданої суб'єкту владних повноважень компетенції. Здійснення дії є собою процес реалізації наданих законом функцій суб'єкту владних повноважень. Самі по собі дії не тягнуть за собою будь-яких правових наслідків для особи. Виходячи із завдань Кодексу адміністративного судочинства України, як то захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, судовий захист права може бути здійснений лише за умови наявності порушення прав. З огляду на вищевикладене, суд зазначає, що вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню. Ухвалою суду від 18 березня 2014 року позивачу було відстрочено сплату судового збору до прийняття судового рішення по даній справі. Відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Зважаючи, що позивача не звільнено від сплати судового збору, а статтею 94 Кодексу адміністративного судочинства України не передбачено їх стягнення з відповідача, суд прийшов до висновку про стягнення з позивача на користь спеціального фонду Державного бюджету України судового збору у розмірі 73,08 грн.

Результат розгляду: partial