Рішення адміністративного суду від 2014-02-04 00:00:00+02

[PERSON] (далі - [PERSON], позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - Голосіївська РДА, відповідач), в якому, з урахуванням заяви від 27 грудня 2013 року, просить: - визнати неправомірними дії відповідача по відмові у наданні письмової інформації за адвокатським запитом; - зобов'язати відповідача надати письмову інформацію за адвокатським запитом; - стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за моральну шкоду у розмірі 1147грн. 00коп. Вимоги позивач обґрунтовує тим, що 16 грудня 2013 року він звернувся з адвокатським запитом до відповідача про надання інформації щодо здійснення [PERSON] певних дій, пов'язаних з проведенням приватизації квартири [ADDRESS]. Однак відповідач, як вважає [PERSON], всупереч діючому законодавству проігнорував вимоги останнього і безпідставно відмовив у наданні необхідної інформації. Вказував на те, що ігнорування Голосіївською РДА вимог чинного законодавства зумовило втрату позивачем як адвокатом своїх гонорару та професійного іміджу, а тому сума моральної шкоди має дорівнювати мінімальній заробітній платі працездатної особи - 1147грн., яку і просить [PERSON] стягнути з відповідача. Голосіївська РДА стосовно задоволення позову [PERSON] заперечує, посилаючись на його правову безпідставність. У судовому засіданні представник відповідача зазначила, що адвокатський запит позивача розглянуто та надано аргументовану відповідь. Зауважувала на тому, що відсутня можливість надати запитувану адвокатом інформацію, оскільки задоволення вимог останнього буде суперечити положенням Законів України «Про доступ до публічної інформації», «Про інформацію» та «Про захист персональних даних». Ухвалою суду від 30 січня 2014 року (протокольною) розгляд справи продовжено у порядку письмового провадження. Дослідивши матеріали справи, врахувавши пояснення позивача та представника відповідача, судом встановлено наступне. [PERSON] звернувся до відділу приватизації державного житлового фонду Голосіївської РДА з адвокатським запитом від 16 грудня 2013 року вих.№012, який зареєстровано відповідачем за вх.№100/6170 (далі - адвокатський запит від 16 грудня 2013 року). У вказаному запиті позивач просив на підставі договору №12/13 від 12 грудня 2013 року «Про надання юридичних послуг», статей 20, 24, 26, 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року, з метою підготовки матеріалів по зверненню до Голосіївського районного суду м. Києва за захистом цивільних прав громадянина [PERSON] (малолітньої особи), надати наступну інформацію: «..1. Чи проведена [PERSON] приватизація квартири [ADDRESS], чи видавалося йому або його законним представникам Свідоцтво про право власності на вищезгадану квартиру; 2. Чи звертався [PERSON] до відділу приватизації державного житлового фонду, Управління житлово-комунального господарства Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації, з заявою від 10.10.2013 року, про приватизацію квартири [ADDRESS]…». До адвокатського запиту долучено: копії свідоцтва адвоката та адвокатський ордер, договору про надання юридичних послуг №12/13 від 12 грудня 2013 року, заповіту від 14 вересня 2013 року, витягу з реєстру про відкриття спадкової справи №35912165 від 28 листопада 2013 року, ордеру на жиле приміщення від 10 червня 1987 року, паспорту з ідентифікаційним кодом [PERSON] Листом Голосіївської РДА від 23 грудня 2013 року №100-12484, направленого на адресу Незалежного Київського адвокатського центру, адвокату [PERSON], останнього повідомлено про те, що відповідач не має право надати інформацію, зазначену у запиті, оскільки не відомо, на якій законній підставі [PERSON] може отримувати інформацію, яка стосується [PERSON]. Вказано про те, що запитувана інформація є інформацією про особу, яка охороняється чинним законодавством. Також відповідь обґрунтовувалась з посиланням, зокрема, на положення Конституції України, Цивільного кодексу України, Законів України «Про інформацію» та «Про захист персональних даних». З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення щодо їх задоволення, оцінивши, відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України, докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору в межах заявлених вимог, суд дійшов наступних висновків. За частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Так, правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI (далі - Закон України №5076). Зокрема, відповідно статті 20 Закону України №5076 під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема: звертатися з адвокатськими запитами, у тому числі щодо отримання копій документів, до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об'єднань, а також до фізичних осіб (за згодою таких фізичних осіб). Частиною 1 статті 24 Закону України №5076 визначено, що адвокатський запит - письмове звернення адвоката до органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, громадських об'єднань про надання інформації, копій документів, необхідних адвокату для надання правової допомоги клієнту. Згідно з частиною 2 статті 24 Закону України №5076 орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, керівники підприємств, установ, організацій, громадських об'єднань, яким направлено адвокатський запит, зобов'язані не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту надати адвокату відповідну інформацію, копії документів, крім інформації з обмеженим доступом і копій документів, в яких міститься інформація з обмеженим доступом. Водночас, відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації регулює Закон України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року №2657-XII (з урахуванням відповідних змін; далі - Закон України №2657), тоді як порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених законом, та інформації, що становить суспільний інтерес визначає Закон України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року №2939-VI (з урахуванням відповідних змін; далі - Закон України №2939). Так, за статтею 1 Закону України №2657 інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. У статті 5 цього ж Закону передбачено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України №2657 інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Частиною 2 статті 21 Закону України №2657 визначено, що конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Аналогічне за змістом визначення міститься також в частині 1 статті 7 Закону України №2939. Разом з тим, відповідно до частини 2 статті 7 Закону України №2939 розпорядники інформації, визначені частиною 1 статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Відповідно до частин 2 та 3 статті 10 Закону України №2939 обсяг інформації про особу, що збирається, зберігається і використовується розпорядниками інформації, має бути максимально обмеженим і використовуватися лише з метою та у спосіб, визначений законом. Розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов'язані: 1) надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом; 2) використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом; 3) вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб; 4) виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується. Таким чином, з наведеного вбачається, що розпорядник інформації може поширювати інформацію про фізичну особу лише за бажанням (згодою) відповідної особи або в інших випадках, визначених законом. Також відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У частині 1 статті 1222 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Водночас, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина 3 статті 46 цього Кодексу) (частина 2 статті 1220 Цивільного кодексу України). Відповідно до частин 4 та 5 статті 1268 Цивільного кодексу України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами 2- 4 статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як встановлено судом, [PERSON], діючи як адвокат малолітнього [PERSON], звернувся до відповідача з адвокатським запитом з метою отримання інформації, необхідної для підготовки матеріалів до суду в інтересах вказаної малолітньої особи. Так, відповідно до заповіту, складеного [PERSON] 14 вересня 2013 року, та з урахуванням положень Цивільного кодексу України [PERSON] є спадкоємцем всього його майна. Отже, з часу відкриття спадщини - дня смерті [PERSON]- до [PERSON] перейшли всі права та обов'язки померлого [PERSON], пов'язані з його рухомим та нерухомим майном. Таким чином, є наявним те, що відповідач, відмовляючи позивачу у наданні запитуваної ним інформації, дійшов хибного висновку про відсутність у [PERSON] законних підстав на отримання інформації, що стосується [PERSON]. Не залишається поза увагою суду й те, що Голосіївська РДА, відмовляючи у задоволенні вимог адвокатського запиту позивача, не ставила під сумнів зміст доданих останнім документів. У частині 3 статті 24 Закону України №5076 передбачено, що відмова в наданні інформації на адвокатський запит, несвоєчасне або неповне надання інформації, надання інформації, що не відповідає дійсності, тягнуть за собою відповідальність, встановлену законом, крім випадків відмови в наданні інформації з обмеженим доступом. За пунктом 1 частини 1 статті 23 Закону України №2939 відмова у задоволенні запиту на інформацію може бути оскаржена до керівника розпорядника, вищого органу або до суду. За частиною 3 статті 23 Закону оскарження рішень, дій чи бездіяльності розпорядників інформації до суду здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України. Так, під час оскарження зазначеного реагування суб'єкта владних повноважень на адвокатський запит [PERSON] мають застосовуватись саме положення статті 23 Закону України №2939, оскільки інші законодавчі акти, які врегульовують спірні правовідносини, не визначають порядку їх вирішення у певній частині. Водночас, слід зауважити на тому, що здійснення судового захисту особи, чиє право порушено органами державної влади чи місцевого самоврядування внаслідок порушення ними положень Конституції та законів України у спосіб, що відповідає визначеним у законодавстві способам захисту порушеного права, є здійснення судом його повноважень органу судової влади у межах Конституції та законів України. Крім того, згідно з частиною 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд, зокрема, може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Стаття 162 Кодексу адміністративного судочинства України визначає повноваження суду при вирішенні справи, за частиною 2 якої, зокрема, передбачено, що суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Отже, позов [PERSON] в частинах оскарження дій відповідача «…по відмові у наданні письмової інформації за адвокатським запитом…» та зобов'язання Голосіївської РДА надати письмову інформацію за адвокатським запитом є обґрунтованими, проте підлягає задоволенню у спосіб, передбачений законодавством. Стосовно позовних вимог щодо стягнення з відповідача грошової компенсації за моральну шкоду суд зазначає наступне. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Разом з тим, за частиною 2 даної статті моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. За статтею 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 зі змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду від 25 травня 2001 року №5 та від 27 лютого 2009 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв'язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивач, стверджуючи про те, що йому Голосіївською РДА завдано моральну шкоду, не довів факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з неправомірною діяльністю відповідача як суб'єкта владних повноважень, не визначено, якими доказами це підтверджується. Будь-яких доказів, що підтверджують притягнення посадових осіб до відповідальності за невиконання чи неналежне виконання ними своїх обов'язків, що могло завдати шкоди, позивачем також не надано. Таким чином, позов [PERSON] в частині вимоги про стягнення з відповідача грошової компенсації за моральну шкоду у розмірі 1147грн. 00коп. задоволенню не підлягає як безпідставний. Згідно з частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Частина 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Врахувавши вище наведене, та, зокрема, положення статей 2, 11, 162 Кодексу адміністративного судочинства України, Законів України №2939 та №5076, дискреційні повноваження відповідача під час розгляду адвокатського запиту, межі заявлених позовних вимог, є наявним висновок, що позовна заява [PERSON] підлягає частковому задоволенню шляхом: - визнання протиправною відмову Голосіївської РДА у задоволенні запиту адвоката [PERSON] від 16 грудня 2013 року за вих.№016 (вх.№100/6170 від 16 грудня 2013 року); - зобов'язання відповідача повторно розглянути запит адвоката [PERSON] від 16 грудня 2013 року вих.№016 (вх.№100/6170 від 16 грудня 2013 року), у порядку та строки, визначені законодавством, - про що повідомити адвоката у визначений останнім спосіб. Решта частини позовних вимог [PERSON] задоволенню не підлягає. Відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (частина 1). Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (частина 3).

Результат розгляду: partial