Рішення адміністративного суду від 2014-03-20 00:00:00+02

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сумська фірма «Усе для дому» (далі - позивач, ТОВ «Сумська фірма «Усе для дому») звернулось з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у м. Сумах Головного управління Міндоходів у Сумській області (далі - відповідач, ДПІ у м. Сумах), в якому просить суд: - визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №0000152205 від 10.02.2014 року, яким збільшено суму грошового зобов'язання з орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій, в сумі 30638 грн. 97 коп. Позовні вимоги ТОВ «Сумська фірма «Усе для дому» обґрунтовує наступним. За результатами камеральної перевірки податкової декларації з плати за землю (орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) на 2013 рік, згідно акту №134/2205/01555007/5 від 20.01.2014 року, ДПІ у м. Сумах дійшла висновку про порушення позивачем вимог ст. 288 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми податкового зобов'язання по орендній платі за земельні ділянки державної та комунальної власності за листопад 2013 року. На підставі вказаних висновків, 10 лютого 2014 року відповідачем було прийняте податкове повідомлення-рішення №000152205, яким збільшено суму грошового зобов'язання з орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій, в сумі 30638 грн. 97 коп. На переконання позивача, висновки ДПІ у м. Сумах про порушення податкового законодавства є необґрунтованими, оскільки відповідно до пунктів 1.1, п. 1.2 Договорів №28 та №29 від 05.03.1996 р. на право тимчасового користування землею Сумська міська Рада народних депутатів на підставі рішення X сесії ХХП скликання від 28 лютого 1996 року надала, а ТОВ „Сумська фірма „Усе для дому" прийняла в тимчасове користування на 50 років земельні ділянки, які знаходяться за адресою: м. Суми, вул. Харківська,123 та м. Суми, пров.9-го Травня,13. Розмір орендної плати за земельні ділянки складає 1 % від нормативної грошової оцінки, що повністю відповідає законодавству на час укладання та дії цих договорів. Виконуючи умови договору підприємство систематично сплачує орендну плату згідно договору оренди. Статтею 288.1. Податкового кодексу України передбачено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Статтею 288.4. Податкового кодексу України встановлено, що розмір та умови внесення орендної плати встановлюється у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем. Таким чином, Податковим кодексом України чітко і недвозначно визначено, що конкретний розмір орендної плати (фактично ставка податку в розумінні ст. 7 Податкового кодексу України) за земельну ділянку визначається Договором оренди. Відповідно до ст. 288.5 Податкового кодексу України визначені обмеження мінімального та максимального розміру орендної плати. Зазначеною статтею передбачені саме обмеження щодо максимального та мінімального розміру орендної плати, який у відповідних межах визначається за домовленістю сторін в договорі оренди, а не встановлюється конкретний розмір орендної плати. Крім того, ДПІ у м. Сумах порушено ст. 58 Конституції України щодо розповсюдження зворотної дії в часі ст. 288.5.2 Податкового кодексу України на договори оренди, що укладені до 01.01.2011 року - дати набрання чинності Податкового кодексу України. Отже, вимоги статті 288.5.2 Податкового кодексу України щодо мінімального розміру орендної плати не розповсюджується на договори, що були укладені до дати набрання чинності такого закону. Враховуючи, що у Податковому кодексі України відсутня вимога щодо приведення умов раніше укладених договорів оренди землі (в частині розміру орендної плати) у відповідність з цим Кодексом, то висновок ДПІ в м. Суми щодо нарахування податкового зобов'язання з орендної плати ТОВ «Сумська фірма «Усе для дому» безпідставний, оскільки в силу вимог ст. 58 Конституції України норма ст. 288.5.2 Податкового Кодексу України не застосовується до спірних орендних правовідносин. Отже, позивач приходить до висновку, що податкове повідомлення - рішення №0000152205 від 10.02.2014 року не відповідає вимогам вищезазначених Законів України та умовам договору, а тому є протиправним. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі із зазначених вище підстав. В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала (а.с.31-32), пояснивши, що з 01 січня 2011 року мінімальний розмір річної орендної плати за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності та грошову оцінку яких встановлено, становить 3% від їх нормативної грошової оцінки. Крім того, формами плати за землю виступають податок на землю та орендна плата. Відносини оподаткування не можуть регулюватися на засадах угоди між учасниками, не передбачають укладання договорів стосовно виконання податкового обов'язку. Зазначені відносини регулюються виключно засобами владних приписів з боку держави і не можуть допускати засоби диспозитивності. Хоча розмір орендної плати за землю є умовою договору оренди, разом з тим, орендна плата є формою податку на землю, справляння плати за землю є сферою регулювання податкового законодавства, Сплата обов'язкових платежів, до яких віднесено і плату за землю (ст. 9 Податкового кодексу України) не може залежати від умов договору. Принципові засади такого регулювання містяться в статті 67 Конституції України, відповідно до якої кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом, закріплює саме обов'язок, а не зобов'язання. Отже, оскільки збільшення мінімального розміру орендної плати за землю відбулося не у зв'язку з волевиявленням сторін договору, а у зв'язку зі зміною ставки податку відповідно до закону, то необхідність сплати земельного податку у новому розмірі виникла у позивача незалежно від внесення змін до договорів оренди за ініціативою сторін договору оренди землі. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що на підставі пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, Податкового кодексу України ДПІ у м. Сумах проведено камеральну перевірку податкової декларації з плати за землю (орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності) за 2013 рік ТОВ «Сумська фірма «Усе для дому». За результатами перевірки 20 січня 2014 року складений акт №134/2205/01555007/5 (а.с.33-34), згідно з яким відповідач дійшов висновку про порушення позивачем вимог ст. 288 Податкового кодексу України, що призвело до заниження суми податкового зобов'язання по орендній платі за земельні ділянки державної та комунальної власності за листопад 2013 року. На підставі висновків акту перевірки №134/2205/01555007/5 від 20 січня 2014 р. ДПІ у м. Сумах 10 лютого 2014 року було прийняте податкове повідомлення-рішення № 0000152205 (а.с.13), яким ТОВ «Сумська фірма «Усе для дому» з орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій, в сумі 30638 грн. 97 коп., з яких: 20425, 98 грн. основний платіж, 10212, 99 грн. штрафні (фінансові) санкції. Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Ні Закон України від 3 липня 1992 року № 2535-XII "Про плату за землю" (далі - Закон № 2535-XII), ні інші нормативно-правові акти не закріплюють обов'язок орендаря перераховувати оренду плату (сплачувати її в більшому розмірі) в разі законодавчої зміни граничного розміру цієї плати. Тобто орендар зобов'язаний буде сплачувати більший розмір орендної плати лише у випадку внесення відповідних змін до договору. Відповідно до частин першої та другої статті 83 Земельного кодексу України (далі - ЗК) землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності. До повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу (пункт "в" статті 12 ЗК). Граничний розмір орендної плати за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, встановлено Податковим кодексом України та є обов'язковим при укладанні відповідних договорів. Відповідно до частини першої статті 21 цього ж Закону орендна плата - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Підставою нарахування земельного податку відповідно до статті 288 Податкового кодексу України Підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни. Згідно зі ст.9 Податкового кодексу України до загальнодержавних податків та зборів належить плата за землю. Відповідно до розділому ХІІІ Податкового кодексу, плата за землю сплачується у вигляді земельного податку та орендної плати. Судом встановлено і не заперечується представником ДПІ у м. Сумах, що між Сумською міською радою та ТОВ "Сумська фірма "Усе для дому" укладено договір оренди земельної ділянки №29 від 05.03.1996 р. , розташованої в м. Суми, вул. 9-го Травня, 13, площею 1700 кв.м., та договір оренди земельної ділянки №28 від 05.03.1996 р., розташованої в м. Суми, вул. Харківська, 123, площею 18700 кв.м. (а.с.39-40). Відповідно до статті 21 Закону № 161-XIV та статті 288 Податкового кодексу України передбачено внесення змін у розмір орендної плати за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності. Разом із тим, статтею 30 Закону № 161-XIV встановлено, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку. При цьому, статтею 654 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту. Водночас слід зауважити, що державна податкова служба відповідно до Податкового кодексу України наділена повноваженнями зі здійснення контролю за додержанням податкового законодавства, правильністю обчислення, повнотою і своєчасністю сплати до бюджетів податків і зборів, а також неподаткових доходів, установлених законодавством, проте ініціативою вносити зміни в договори оренди землі відповідно до статей 12, 80, 83 ЗК, статті 30 Закону № 161-ХІV наділена тільки одна зі сторін цих договорів, якою у справі, що розглядається, є міська рада - орган місцевого самоврядування, через яку відповідною територіальною громадою реалізовано право власності на передані в оренду земельні ділянки, що знаходяться у комунальній власності. Договір оренди землі є цивільно-правовим, а отже, йому притаманні такі ознаки, як свобода договору, обов'язковість його виконання сторонами тощо. Суб'єкт владних повноважень, який не є учасником договору, не може здійснювати владні управлінські функції шляхом втручання у відносини сторін договору, але має право контролювати належність виконання договору та відповідність його умов чинному законодавству України, зокрема стежити, щоб такі умови не суперечили інтересам суспільства. Якщо ж договір пов'язаний зі сплатою податків і, на думку суб'єкта владних повноважень, спрямований на ухилення від їх сплати, останній, за допомогою адміністративних заходів, уповноважений відновити публічний порядок. Таким чином, суд зазначає, що хоча зміна розміру земельного податку згідно із Законом № 309-VI , які закріплені у Податковому кодексу України, є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати шляхом внесення відповідних змін до договору оренди землі його учасниками, зазначене не тягне автоматичної зміни орендної палати та, відповідно, донарахування ДПІ Суми податкового зобов'язання з орендної плати із застосуванням штрафних санкцій за податковим повідомленням-рішенням. Таким чином, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд дійшов висновку, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення ДПІ в м. Суми не відповідає вимогам ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, в зв'язку з чим адміністративний позов підлягає задоволенню.

Результат розгляду: granted