Рішення адміністративного суду від 2014-02-27 00:00:00+02

Фізична особа-підприємець [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до Головної державної інспекції на автомобільному транспорті в особі територіального управління Головної державної інспекції на автомобільному транспорті в Рівненській області, в якому просив визнати нечинною постанову начальника територіального управління Головної державної інспекції на автомобільному транспорті в Рівненській області Горошка В.І. від 15 липня 2009 року № 0449. Позовні вимоги обґрунтовував посиланням на те, що під час здійснення перевезень пасажирів ним дотримано вимоги чинного законодавства про автомобільний транспорт, однак відповідачем безпідставно застосовано до нього фінансові санкції. Крім цього вказував, що пред'явлене йому до початку перевірки завдання на перевірку не відповідає встановленим вимогам, так як в ньому відсутні необхідні реквізити, а також, що рейдові перевірки не повинні проводитись частіше одного разу на квартал. Постановою Рівненського окружного адміністративного суду від 12 лютого 2010 року вказаний позов задоволено, визнано нечинною постанову начальника територіального управління Головної державної інспекції на автомобільному транспорті в Рівненській області Горошка В.І. від 15 липня 2009 року № 0449. Не погоджуючись із зазначеною постановою суду, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні позову відмовити. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує посиланням на те, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що маршрут за яким перевізник направляє водія визначає саме дорожній лист, а у представленому позивачем дорожньому листі маршрут визначено «Рівне-Київ-Рівне», протяжність якого становить понад 500 км, що є загальновідомим та доказуванню не потребує. Будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, а тому відповідно до пункту 2 частини 1 статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами. Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 11 червня 2009 року працівниками територіального управління Головної державної інспекції на автомобільному транспорті в Рівненській області було проведено перевірку транспортного засобу МВ 316 Д, державний номерний знак [NUMBER], що належить позивачу, додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом. За результатом вказаної перевірки складено акт від 11 червня 2009 року № 140202, згідно з яким всупереч вимогам статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» в рейс протяжністю більше 500 км направлений один водій. На підставі зазначеного акту, за наслідками розгляду справи про порушення відповідачем законодавства про автомобільний транспорт, начальником територіального управління Головної державної інспекції на автомобільному транспорті в Рівненській області Горошком В.І. прийнято постанову від 15 липня 2009 року № 0449 про застосування до позивача фінансових санкцій в розмірі 510.00 грн. Зазначена постанова прийнята з урахуванням вимог Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2006 р. N 1567 (далі - Порядок), за наявності виявленого факту порушення вимог законодавства про транспорт. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що згідно представлених позивачем копії договору від 10 червня 2009 року № 14, укладеного з [PERSON], та замовлення на нерегулярні перевезення пасажирів від 10 червня 2009 року перевезення пасажирів 11 червня 2009 року здійснювалося за маршрутами «Рівне-Київ», протяжність якого становить 320 км, а тому наявність двох водіїв у транспортному засобі на такому маршруті є необов'язковим. Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначені Законом України «Про автомобільний транспорт». Відповідно до статті 6 Закону України «Про автомобільний транспорт» державний контроль за додержанням суб'єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту, вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів законодавчо регульованої сфери, що визначають організацію перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, а також державний контроль за недопущенням надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільними перевізниками, які не одержали відповідної ліцензії та ліцензійних карток на транспортні засоби, що при цьому використовуються, який здійснюється на автостанціях, автобусних зупинках, у місцях посадки та висадки пасажирів, на стоянках таксі, у місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, здійснює урядовий орган державного управління з питань контролю на автомобільному транспорті, яким є Головна державна інспекція на автомобільному транспорті (далі - ГАТІ), що діє на підставі Положення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2004 року №1190 «Про утворення Головної державної інспекції на автомобільному транспорті» (далі - Положення). Для виконання покладених на ГАТІ завдань згідно з пунктом 8 Положення утворюються територіальні органи Головавторансінспекції в межах граничної чисельності її працівників. Відповідно до пункту 4 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 листопада 2006 року №1567 (далі - Порядок), державний контроль на автомобільному транспорті здійснюється посадовими особами органу державного контролю шляхом проведення планових, позапланових, рейдових перевірок. Під час проведення рейдової перевірки перевіряється: наявність визначених статтями 39 і 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом; наявність у документах водія відмітки про проходження ним медичного огляду та проведення перевірки технічного стану транспортного засобу перед виїздом на маршрут; відповідність зовнішнього і внутрішнього спорядження (екіпірування) транспортного засобу встановленим вимогам; оснащення таксі справним таксометром; відповідність кількості пасажирів, що перевозяться, відомостям, зазначеним у реєстраційних документах, або нормам, передбаченим технічною характеристикою транспортного засобу; додержання водієм автобуса затвердженого розкладу та маршруту руху; наявність у всіх пасажирів квитків на проїзд та квитанцій на перевезення багажу, а у разі пільгового проїзду - відповідного посвідчення; додержання водієм режиму праці та відпочинку, а також вимоги щодо наявності в автобусі двох водіїв у разі перевезення пасажирів на відстань 500 і більше кілометрів; виконання водієм інших вимог Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту та Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні (пункт 15 Порядку). Відповідно до частини 10 статті 35 Закону України «Про автомобільний транспорт» на автобусні маршрути протяжністю понад 500 км у рейс повинні направлятися два водії. Поняття «автобусний маршрут» визначено статтею 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідно до якої, це шлях проходження автобуса між початковим та кінцевим пунктами з визначеними місцями на дорозі для посадки (висадки) пасажирів. Відповідно до частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» за перевезення пасажирів на маршруті протяжністю понад 500 кілометрів одним водієм застосовується санкція - штраф у розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Як видно з наявного у матеріалах справи дорожнього листа від 11 червня 2009 року № 039550, позивачем за замовленням [PERSON] здійснено нерегулярні перевезення за маршрутом «Рівне-Київ-Рівне», протяжність якого становить понад 500 км, що є загальновідомою обставиною та доказуванню не підлягає. Згідно з статтею 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» дорожній лист це документ установленого зразка для визначення та обліку роботи транспортного засобу, а тому позивач відрядивши водія у рейс визначив йому маршрут «Рівне-Київ-Рівне», за яким здійснюється перевезення. Суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги доводи позивача про те, що згідно укладеного договору від 10 червня 2009 року № 14 між позивачем (перевізник) та [PERSON] (замовник), перевезення пасажирів 11 червня 2009 року здійснювалося за маршрутом «Рівне-Київ», оскільки пунктом 1 вказаного договору визначено тільки напрямок руху «Рівне-Київ», однак, не визначено маршрут. Таким чином, факт укладення вказаного вище договору не спростовує маршруту руху автобуса, визначеного у дорожньому листі, оскільки договорами було визначено тільки напрямок перевезення пасажирів, а не маршрут. З матеріалів справи видно, що транспортний засіб позивача здійснював перевезення пасажирів за маршрутом «Рівне-Київ-Рівне», протяжність якого перевищує 500 км, лише з одним водієм, оскільки зазначення двох водіїв у дорожньому листі не є доказом їх перебування в транспортному засобі під час всього маршруту. Окрім цього, під час перевірки водієм транспортного засобу не було висловлено жодних застережень чи зауважень щодо акту перевірки та встановлених у ньому обставин. Відсутність підпису другого водія в зазначеному акті також свідчить про те, що він не знаходився в транспортному засобі під час всього маршруту, зокрема, в період перевірки. З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про правомірність застосування до позивача фінансових санкцій в розмірі 510.00 грн. Що стосується форми завдання на перевірку, то слід зазначити, що вона передбачена Порядком (додаток № 1), і відповідно до пункту 14 рейдова перевірка транспортних засобів проводиться на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях вантаження та розвантаження вантажних автомобілів, контрольно-вагових комплексах, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, у пунктах пропуску через державний кордон за погодженням з начальником органу охорони державного кордону. Отже, вказана норма надає право на проведення рейдової перевірки, не визначаючи при цьому кола суб'єктів господарювання, стосовно яких проводяться такі перевірки. А оскільки форма завдання на перевірку є однаковою для здійснення планової, позапланової, рейдової перевірок, вона складається з урахуванням дотримання вимог до проведення того чи іншого виду перевірки. За наведених обставин суд приходить до висновку, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до пункту 4 частини 1 статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Результат розгляду: denied