Рішення адміністративного суду від 2014-02-05 00:00:00+02

У лютому 2011 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача у якому просив зобов'язати відповідача провести нарахування та виплату пенсії згідно зі статтями 39, 51 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Оскаржуваною постановою суду позов задоволено частково. Зобов'язано відповідача нарахувати та виплачувати позивачу доплату до пенсії як неправцюючому пенсіонеру, що проживає в зоні посиленого радіоекологічного контролю, у розмірі 1 мінімалної заробітної плати, починаючи з 10.08.2010 р. та додаткову пенсію за шкоду заподіяну здоров'ю на підставі ст. 51 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в розмірі 15% мінімальної пенсії за віком, починаючи з 10.08.2010 р. до виникнення обставин, з якими закон пов'язує виникнення, зміну або припинення спірних правовідносин. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постанову суду оскаржив відповідач. Вважає, що постанова є безпідставною і необґрунтованою, прийнята з порушенням норм матеріального права і процесуального права та підлягає скасуванню з підстав викладених в апеляційній скарзі. Зокрема, в обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що що ст. 39 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» стосується виключно працюючих осіб та врегульовує питання доплати до заробітної плати громадянам, які працюють у зоні посиленого радіоекологічного контролю. Також звертає увагу на те, що виплата додаткової пенсії встановленої ст. 51 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», проведена вірно з врахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 28.05.2008 року № 530 «Про деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян». Крім того звертає увагу, що Пенсійний фонд не є розпорядником державних коштів. Апелянт просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову якою відмовити в задоволенні позову повністю. Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задоволити частково, з наступних підстав. Встановлено, що позивач, є непрацюючий пенсіонер, який проживає на території посиленого радіологічного контролю та віднесений до 4 категорії за шкоду заподіяну здоров'ю, внаслідок аварії на ЧАЕС. На звернення позивача про проведення перерахунку пенсії з врахуванням рішення Конституційного суду України від 22.05.2008 року, відповідачем у такому відмовлено. Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції щодо позовних вимог в частині права позивача на доплату до пенсії за проживання на території посиленого радіологічного контролю в розмірі 1 мінімальної заробітної плати, відповідно до ст. 39 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та на виплату додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю як особі віднесеній до категорії 4 в розмірі 15% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. 51 цього Закону, виходячи з наступного. Відповідно до ч.2 ст. 39 Закону № 796-ХІІ (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) доплата до пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на території посиленого радіологічного контролю, проводиться у розмірі встановленому для громадян, які працюють на цій території, тобто у розмірі1 мінімальної заробітньої плати. Відповідно до ст. 51 Закону № 796-ХІІ (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), особам віднесеним до категорії 4 щомісячна додаткова пенсія за шкоду заподіяну здоров'ю, призначається в розмірі 15% мінімальної пенсії за віком. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22.05.2008 року у справі № 1-28/2008 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення пункту 28 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким, зокрема, було внесено зміни до окремих положень Закону № 796-ХІІ у зв'язку з чим з 22.05.2008 року відновлено дію ст. ст. 39, 51 Закону № 796-ХІІ. За змістом ч. 3 ст. 150 Конституції України рішення Конституційного Суду є обов'язковими до виконання на території України. Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним судом України рішення про їх неконституційність. Враховуючи вищенаведене, а також виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо застосування ст. 39, ст. 51 Закону № 796-ХІІ, а не постанови КМ України № 836 від 26.07.1996 р. та постанови КМ України № 530 від 28.05.2008 року, на підставі яких відповідачем здійснювалось нарахування пенсії позивачу, що мало наслідком звуження раніше встановлених законом прав позивача. Згідно із положеннями частини 4 ст. 9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Враховуючи загальні засади пріоритету законів над підзаконними нормативними актами, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при нарахуванні та виплаті позивачу додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю відповідач діяв всупереч спеціального законодавства. При цьому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що нарахування і виплату щомісячної додаткової пенсії, відповідно до ст. 51 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», слід проводити з врахуванням положень ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Так, ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» хоча і передбачено, що мінімальний розмір пенсії за віком встановлений аб.1 ч.1 цієї статті застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, однак, чинним законодавством України розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за цими правилами ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає. Відсутність іншого мінімального розміру пенсії за віком не може бути підставою для відмови в реалізації позивачем конституційних прав і гарантій на щомісячну додаткову пенсію, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це встановлено ст. 51 Закону № 796-ХІІ. Відповідно до ст. 9 ч.7 КАС України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що Положенням «Про Пенсійний фонд України» визначено вичерпний перелік напрямів використання бюджетних коштів, які здійснюються виключно за призначенням, виходячи з наступного. Відповідно до п. 2.2 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах і районах у містах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30 квітня 2002 р. № 80-2 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13 березня 2008 р. за № 209/14900, одним із основних завдань управління є забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством. Однак, суд апеляційної інстанції не може погодитись з висновком суду першої інстанції, щодо відмови у задоволенні позовних вимог, з підстав пропуску строку для звернення до суду. Відповідно до ст. 99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється 6-ти місячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала. Із матеріалів справи вбачається, що позивач звернуся із позовом до суду 10.02.2011 року. Позивачем не наведено поважності причин пропуску строку звернення до суду за період до 10.08.2010 року. Тому, пропуск шестимісячного строку звернення до адміністративного суду є підставою для залишення без розгляду позовних вимог по 09.08.2010 р. Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог з 10.08.2010 р. по 10.02.2011 року. Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції вважає, що постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови.

Результат розгляду: granted