Рішення адміністративного суду від 2014-03-13 00:00:00+02

Державна фінансова інспекція в Донецькій області звернулась до суду з адміністративним позовом до управління міського майна Маріупольської міської ради про зобов'язання управління міського майна Маріупольської міської ради, в особі керівника, виконати не вчинені дії, зазначені в п. 2, 2.1, 3, 3.1 вимоги від 20.08.2013 року № 26-01-34/1333, а саме: - відобразити дебіторську заборгованість за організаціями, щодо яких занижено розмір орендованих площ місць загальною користування. Провести претензійно-позовну роботу щодо відшкодувань коштів. - в іншому випадку стягнути з осіб, винних у недоотримані орендної плати на сумі 5619,32 грн. - відобразити дебіторську заборгованість за організаціями, щодо яких недоотриманні Управлінням власних надходжень від плати за послуги обслуговування орендарів. Провести претензійно-позовну роботу щодо відшкодування коштів. - в іншому випадку стигнути з осіб, винних у недоотриманні Управлінням власних надходжень від плати за послуги з обслуговування орендарів суму 93,43 грн. Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 04 лютого 2014 року позовні вимоги задоволено частково. Суд першої інстанції зобов'язав управління міського майна Маріупольської міської ради в особі керівника, виконати не вчинені дії, зазначені в п.п. 2 та 3 вимоги від 20.08.2013 року № 26-01-34/1333, а саме: відобразити дебіторську заборгованість за організаціями, щодо яких занижено розмір орендованих площ місць загального користування та щодо яких недоотриманні Управлінням власні надходження від плати за послуги обслуговування орендарів. В задоволенні решти позовних вимог відмовив. Позивач не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та постановити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Обґрунтовано апеляційну скаргу тим, що вказана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Крім того, вважає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи. Представник позивача в судовому засіданні доводи викладені в апеляційні скарзі підтримав, вважає, що постанова суду першої інстанції винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, апеляційну скаргу обґрунтованою та такою що підлягає задоволенню. Представник відповідача у судове засідання не з'явися, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що дає суду право провести апеляційний перегляд справи у його відсутність. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, встановила наступне. Управління міського майна Маріупольської міської ради зареєстровано в якості юридичної особи (а.с.120). Маріупольською об'єднаною фінансовою інспекцією в Донецькій області відповідно до п. 7.3.2.1 плану контрольно-ревізійної роботи Маріупольської об'єднаної фінансової інспекції в Донецькій області на II квартал 2013 року проведена планова ревізія фінансово-господарської діяльності в управлінні міського майна Маріупольської міської ради за період з 01.07.2011 по 31.05.2013 року. За результатами ревізії складено акт від 06.08.2013 року № 05-860/024 (а.с. 76-104) зазначеним актом ревізії встановлено фінансові порушення на загальну суму 346,24 тис. грн.. Відповідно до акту перевірки, встановлене в ході контрольних обмірів заниження розмірів орендованих площ місць загального користування призвело до недоотримання місцевим бюджетом орендної плати у періоді з 01.07.2011 року по 31.05.2013 року на загальну суму 20498,0 грн. (з 01.07.2011 року по 31.12.2011 року - 3656,82 грн., 2012 рік - 8471,59 грн., з 01.01.2013 року по 31.05.2013 року - 8369,62 грн.), що є порушенням п.2.15 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Мінфіну від 24.05.1995 №88. Таким чином, встановлене порушення призвело до недоотримання Управлінням власних надходжень від плати за послуги з обслуговування орендарів у періоді з 01.07.2011року по 31.05.2013 року на загальну суму 487,28 грн. Позивачем на адресу відповідача відповідно до п.7 ст. 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" (далі - Закон № 2939) було направлено вимогу від 20.08.2013 № 26-01-34/1333 з терміном зворотного інформування до 20.09.2013 року(а.с.74-75) Відповідно до вказаної вимоги позивач вимагав від відповідача: 1. Відобразити дебіторську заборгованість за Громадською організацією "Федерація футболу м. Маріуполя", Громадською організацією "Маріупольський міський комітет з запобігання корупції", Релігійною общиною церква "Добрих змін", Релігійно іудейським товариством "Хевра Кадиша Хесед Шель Ємет", щодо яких здійснено недоотримання орендної плати. Провести претензійно-позовну роботу щодо відшкодування коштів. 1.1. В іншому випадку стягнути з осіб, винних у недоотриманні орендної плати суму 323, 22 тис. грн. 2. Відобразити дебіторську заборгованість за організаціями, щодо яких занижено розмір орендованих площ місць загального користування. Провести претензійно-позовну роботу щодо відшкодування коштів. 2.1. В іншому випадку стягнути з осіб, винних у недоотриманні орендної плати суму 16,0 тис.грн. 3. Відобразити дебіторську заборгованість за організаціями, щодо яких недоотримано Управлінням власних надходжень від плати за послуги з обслуговування орендарів. Провести претензійно-позовну роботу щодо відшкодування коштів. 3.1. В іншому випадку стягнути з осіб, винних у недоотриманні Управлінням власних, надходжень від плати за послуги з обслуговування орендарів суму 0,37 тис. грн. 4. Посилити контроль за надходженнями доходів до місцевого бюджету та власними надходженнями, здійснювати бухгалтерський облік та складання фінансової звітності з дотриманням вимог законодавчо-нормативних актів. 4.1. посилити контроль за збереженням товарно-матеріальних цінностей; 4.2. посилити контроль за укладанням договорів. Відповідно до матеріалів справи відповідачем зазначену вимоги було виконано частково, невиконаними залишились пункти 2, 2.1, 3 та 3.1 вимоги позивача. Відповідно до матеріалі справи та підтверджено в судовому засіданні представником позивача, вказані в акті суми відносяться до порушень по контрагентах, щодо яких було занижено розмір орендованих площ місць загальною користування орендної плати та щодо яких недоотриманні Управлінням власних надходжень від плати за послуги обслуговування орендарів [PERSON] (3104,06 грн. - орендна плата, 42,97 грн. - послуги з обслуговування) та ФОП [PERSON] (2515,26 грн. - орендна плата та 50,46 грн. - послуги з обслуговування) Наявність порушень щодо вказаних контрагентів відповідачем не заперечувалось. Відмовляючи в задоволені частини позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем, на момент прийняття рішення у даній справі, виконано п.п. 2 та 3 вимоги від 20.08.2013 року № 26-01-34/1333 в частині вимог про проведення претензійно-позовної роботи щодо відшкодувань коштів, тому вказані вимоги задоволенню не підлягають, а оскільки судові рішення щодо вказаних контрагентів не прийнятті, вимога про зобов'язання управління міського майна Маріупольської міської ради, в особі керівника, виконати не вчинені дії, зазначені в п.п. 2.1 та 3.1 вимоги від 20.08.2013 року № 26-01-34/1333, про стягнення коштів з осіб, винних у недоотриманні орендної плати на суму 5619,32 грн. та послуг з обслуговування орендарів на суму 93,43 грн. є передчасною та задоволенню не підлягає. Колегія суддів з вказаним висновком суду першої інстанції не погоджується, з наступних підстав. Указом Президента України від 23 квітня 2011 року № 499/2011 затверджено Положення про Державну фінансову інспекцію України. Відповідно до п.1 зазначеного Положення, Державна фінансова інспекція України (Держфінінспекція України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України (далі - Міністр), входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю. Згідно п. 3 Положення, основними завданнями Держфінінспекції України є реалізація державної політики у сфері державного фінансового контролю, а також внесення пропозицій щодо її формування. Згідно п.п.4 п.4 Положення, Держфінінспекція України відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме, звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів. Відповідно п.п.15 п.6 Положення, Держфінінспекція України для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства. Відповідно до п. 7, 10 ст. 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», органу державного фінансового контролю надається право пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів. Згідно ст. 15 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов'язковими для виконання службовими особами об'єктів, що контролюються. Відповідно до матеріалів справи, відповідачем не заперечується наявність порушень встановлених актом ревізії та, які зазначениі в вимозі позивача. Відповідно до матеріалів справи позивач вимагав в п.2,2.1,3 та 3.1 вимоги: -Відобразити дебіторську заборгованість за організаціями, щодо яких занижено розмір орендованих площ місць загального користування. Провести претензійно-позовну роботу щодо відшкодування коштів. - В іншому випадку стягнути з осіб, винних у недоотриманні орендної плати суму 16,0 тис.грн. - Відобразити дебіторську заборгованість за організаціями, щодо яких недоотримано Управлінням власних надходжень від плати за послуги з обслуговування орендарів. Провести претензійно-позовну роботу щодо відшкодування коштів. - В іншому випадку стягнути з осіб, винних у недоотриманні Управлінням власних, надходжень від плати за послуги з обслуговування орендарів суму 0,37 тис. грн. Вказаною вимогою було встановлено відповідачу термін для надання інформації про вжиття заходів щодо її виконання до 20.09.2013 року. Зазначені пункти вимоги відповідачем не оскаржувались та є чинними, а тому на підставі Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» є обов'язковими для виконання відповідачем. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено представником позивача, відповідачем невиконані зазначені вимоги щодо відображення відповідачем дебіторської заборгованості за організаціями, щодо яких занижено розмір орендованих площ місць загального користування та щодо яких недоотриманні Управлінням власні надходження від плати за послуги обслуговування орендарів. Доказів відображення вказаної дебіторської заборгованості суду не надано. Тобто, відповідачем законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю не виконанні. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо обґрунтованості вимог в частині зобов'язання відобразити дебіторську заборгованість за організаціями, щодо яких занижено розмір орендованих площ місць загального користування та щодо яких недоотриманні Управлінням власні надходження від плати за послуги обслуговування орендарів. Стосовно позовних вимог про проведення претензійно-позовної роботи щодо відшкодувань коштів та стягнути з осіб, винних у недоотриманні коштів відповідних сум, колегія суддів зазначає наступне. Відмовляючи в задоволені позовних вимог в цій частині суд першої інстанції виходив з того, що претензійно-позовна робота щодо вказаних боржників була проведена відповідачем до стадії подання позовних заяв, що підтверджується ухвалами судів, яким відкрито провадження у справах за позовами відповідача до вищевказаних осіб, щодо зобов'язання останніх укласти додаткові договори. Колегія суддів зазначає, що вказаний висновок суду першої інстанції є помилковим, оскільки подання лише позову щодо відшкодування коштів не може вважатись проведенням претензійно-позовної роботи. Так за приписами п.1.6 рекомендацій Міністерства Юстиції України «Про порядок ведення претензійної та позовної роботи на підприємстві, в установі, організації» до претензійно-позовної роботи відноситься: підготовка, одержання та складання документів, необхідних для пред'явлення і розгляду претензій та позовів; пред'явлення і розгляд претензій та підготовка позовів; підготовка відповідей (відзивів) та заяв про перегляд рішень, ухвал, постанов суду у порядку нагляду; захист інтересів підприємства при розгляді майнових, переддоговірних та інших спорів в арбітражному та інших судах; здійснення організаційно-технічних заходів (реєстрація, облік, зберігання та відправка претензійно-позовних матеріалів); забезпечення контролю за претензійно-позовним провадженням; розгляд, аналіз, узагальнення результатів претензійно-позовної роботи; підготовка висновків, пропозицій щодо поліпшення претензійно-позовної роботи. Відповідно до цього пункту, Претензійно-позовна робота на підприємстві повинна сприяти: забезпеченню виконання договірних зобов'язань у всіх сферах діяльності; економії та раціональному використанню матеріальних, трудових, фінансових, паливно-енергетичних, сировинних та інших видів ресурсів; зниженню непродуктивних витрат та усуненню причин і умов, що їх спричиняють; забезпеченню захисту і відновленню порушених майнових прав та інтересів підприємств, що охороняються законом; забезпеченню відповідальності порушників договірних зобов'язань; ефективному використанню законодавства для поліпшення економічних показників господарської діяльності та запобіганню його порушенням. Тобто, претензійно-позовна робота включає в себе певний перелік дій до якого крім звернення з позовом також відноситься пред'явлення претензій, підготовка відповідей (відзивів) та заяв про перегляд рішень, ухвал, постанов суду тощо. Колегія суддів зазначає, що претензійно-позовна робота повинна сприяти забезпеченню виконання договірних зобов'язань, захисту і відновленню порушених майнових прав та інтересів підприємств, що в даному випадку полягає в забезпеченні відшкодування коштів, а саме відшкодування недоотриманої орендної плати та недоотриманих надходжень від плати за послуги з обслуговування орендарів. Крім того, як вбачається з матеріалів справи відповідач звертався до боржників з листами та позовними заявами про зобов'язання укласти додаткові угоди до договорів оренди. Проте, як зазначалось вище зазначеною вимогою зобов'язано відповідача провести претензійно-позовну роботу щодо відшкодування коштів. Тобто, фактично відповідачем вищезазначену частину вимоги взагалі виконано не було, оскільки, доказів звернення з претензією або позовом саме щодо відшкодування коштів відповідачем не надано. Таким чином, до виконання дій спрямованих на відшкодування коштів за результатами претензійно-позовної роботи не може йти мова про виконання такої роботи, що спростовує висновки суду першої інстанції. На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог про зобов'язати відповідача в особі керівника, виконати не вчинені дії, зазначені в п. 2, 2.1., 3 та 3.1 вимоги від 20.08.2013 року № 26-01-34/1333. З врахуванням викладеного, колегія суддів дійшла до висновку, що постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням вимог матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню, а апеляційна скарга задоволенню з викладених в даній ухвалі підстав.

Результат розгляду: granted