Рішення адміністративного суду від 2014-03-18 00:00:00+02

Між позивачем, як покупцем, та фірмою Jiashan Evershine International Trade (Китай), як продавцем, 28 травня 2010 року укладено контракт № 100528/1 купівлі-продажу (далі - контракт), за умовами якого продавець зобов'язався продати, а покупець - придбати товар (саморізи, анкери). Умови поставки узгоджуються у проформах-інвойсах, які є невід'ємною частиною контракту, та інвойсах. На підставі контракту та інвойсу від 01 серпня 2013 року № ES13-T9763 (далі - інвойс) на митну територію України ввезено саморізи та анкери, виробник: Jiashan Evershine International Trade Co Ltd, торгова марка: VS, країна виробництва: Китай (далі - товар). У подальшому, позивачем надано відповідачу-1 електронну митну декларацію № 100260000/2013/111551 (далі - декларація) та відповідний пакет документів, необхідних для митного оформлення товару, а саме: контракт; проформу-інвойс від 14 травня 2013 року № Vist 13-09; інвойс; платіжне доручення від 02 вересня 2013 року № 63; пакувальний лист; сертифікат погодження; специфікацію від 01 серпня 2013 року № Esh 09-13; договір на експедиційні послуги від 11 листопада 2012 року № 121101/14; довідку про вартість транспортні витрати від 06 вересня 2013 року № 1644; коносамент від 06 серпня 2013 року № CNCL103651; транспортну (залізничну накладну) від 13 вересня 2013 року; прайс-лист виробника; калькуляцію від виробника; копію експортної декларації. Відповідачем-1 не прийнято визначену у декларації митну вартість товару у зв'язку з тим, що надані позивачем документи містять розбіжності та не містять усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару. У зв'язку з викладеним, позивача зобов'язано надати додаткові документи, а саме: виписку із бухгалтерської документації; висновки про якісні та вартісні характеристики товару, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями. На вказану вимогу позивачем надано: накладні від 20 лютого 2013 року № 00193-Ш, від 05 березня 2013 року № 00266-Ш, від 05 квітня 2013 року № 00406-Ш, від 30 травня 2013 року № 00735-Ш; податкові накладні від 20 лютого 2013 року № 362, від 05 березня 2013 року № 60, від 05 квітня 2013 року № 110, від 30 травня 2013 року № 480. Враховуючи викладене та зважаючи на відсутність відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товару, та наявність розбіжностей у наданих позивачем документах, відповідачем-1 прийнято оскаржуване рішення. Суд не погоджується з доводами представників позивача щодо наявності підстав для задоволення позову, виходячи з оцінки наявних у матеріалах справи доказів та аналізу наступних положень і обставин. Так, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 7, п. 24 ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 318, ч. 1 ст. 246, ч. 1 ст. 248, ч. 1 ст. 257, ч. 6 ст. 264 Митного кодексу України (далі - МК України), встановлені порядок і умови переміщення товарів через митний кордон України, їх митний контроль та митне оформлення, застосування механізмів тарифного і нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, справляння митних платежів, ведення митної статистики, обмін митною інформацією, ведення Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності, здійснення відповідно до закону державного контролю нехарчової продукції при її ввезенні на митну територію України, запобігання та протидія контрабанді, боротьба з порушеннями митних правил, організація і забезпечення діяльності органів доходів і зборів та інші заходи, спрямовані на реалізацію державної політики у сфері державної митної справи, становлять державну митну справу. Державна митна справа здійснюється з додержанням прийнятих у міжнародній практиці форм декларування товарів, методів визначення митної вартості товарів, систем класифікації та кодування товарів та системи митної статистики, інших загальновизнаних у світі норм і стандартів. Митний контроль - сукупність заходів, що здійснюються з метою забезпечення додержання норм цього Кодексу, законів та інших нормативно-правових актів з питань державної митної справи, міжнародних договорів України, укладених у встановленому законом порядку. Митному контролю підлягають усі товари, транспортні засоби комерційного призначення, які переміщуються через митний кордон України. Метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів. Митне оформлення розпочинається з моменту подання органу доходів і зборів декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання органом доходів і зборів від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію. Декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії. Митна декларація приймається для митного оформлення, якщо вона подана за встановленою формою, підписана особою, яка її подала, і перевіркою цієї декларації встановлено, що вона містить всі необхідні відомості і до неї додано всі документи, визначені цим Кодексом. Факт прийняття митної декларації засвідчується посадовою особою органу доходів і зборів, яка її прийняла, шляхом проставлення на ній відбитка відповідного митного забезпечення та інших відміток (номера декларації, дати та часу її прийняття тощо), у тому числі з використанням інформаційних технологій. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 54 МК України, контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється органом доходів і зборів шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у ч. 1 ст. 58 цього Кодексу. За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень ст. 55 цього Кодексу. Відповідно до п. 6 Указу Президента України від 25 серпня 1994 року № 475/94 "Про заходи щодо запобігання експорту товарів походження з України за цінами, що можуть розглядатися як демпінгові, та врегулювання торговельних спорів", при здійсненні суб'єктами підприємницької діяльності України експортних та імпортних операцій безпосередньо або через зовнішньоторговельного посередника, контрактні (зовнішньоторговельні) ціни мають відповідати цінам, що склалися чи складатимуться на відповідний товар на ринку експорту чи імпорту на момент здійснення експортної, імпортної операції. Відповідальність за обґрунтування цін за зовнішньоекономічними контрактами покладається на суб'єктів підприємницької діяльності. Згідно зі ст.ст. 49, 57, ч.ч. 1-3 ст. 53, ст. 266 МК України, митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний. Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту є перший метод - за ціною договору (вартість операції). Кожний наступний метод застосовується, лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу. У випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у ч.ч. 5 і 6 ст. 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об'єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування. У разі якщо документи, зазначені у ч. 2 цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов'язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов'язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов'язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини. На декларанта покладений обов'язок надати митному органу передбачені законодавством документи і відомості, необхідні для виконання митних процедур. У постанові Верховного Суду України від 10 квітня 2012 року у справі № 21-52а12 зазначено, що митні органи мають виключну компетенцію у питаннях перевірки та контролю правильності обчислення декларантом митної вартості та з цією метою мають повноваження витребовувати додаткові документи для перевірки правильності зазначеної митної вартості товару у разі наявності підстав для сумніву у правильності митної оцінки товару, що переміщується через митний кордон України. Митний орган може вимагати, а суб'єкт господарювання має надати лише належні документи для перевірки та підтвердження правильності зазначеної митної вартості товару. Надання неналежних документів не може вважатися виконанням вимог митного органу щодо підтвердження митної вартості товарів. У ході судового розгляду справи представник відповідача-1 пояснила, з чим погоджується суд, що в інвойсі, складеному згідно з проформою-інвойсом, зазначено вартість товару у розмірі 43652,99 доларів США, у той час як у проформі-інвойсі зазначено вартість товару у розмірі 43552,66 грн. У додатку від 09 січня 2013 року № 6 до контракту зазначено, що передбачені ним платежі здійснюються наступним чином: 10 % - передплата відповідно до проформи-інвойсу та балансова оплата згідно з інвойсом протягом 90 днів після відвантаження на підставі копії коносаменту можлива частинами. Можливі інші умови оплати відповідно до проформи-інвойсу та інвойсу у тому випадку, коли строки виготовлення та поставки відрізняються від тих, які зазначені у контракті. Такі умови зазначаються у проформі-інвойсі та інвойсі. Однак, як вбачається з наявної у матеріалах справи копії інвойсу, у ньому умови оплати за товар не зазначені. При цьому, у проформі-інвойсі зазначено, що оплата здійснюється протягом 20 днів після отримання копії коносаменту без передплати. Поряд з цим, коносамент складено 06 серпня 2013 року, а оплату у розмірі 43652,99 доларів США здійснено 02 вересня 2013 року, що підтверджується копією платіжного доручення від 02 вересня 2013 року № 63. На підтвердження витрат на перевезення позивачем надано довідку від 06 вересня 2013 року № 1644, складену агентом CMA CGM S.A (суб'єкт, який здійснював перевезення), хоча, згідно з ч. 10 ст. 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність", підтвердженням витрат експедитора є документи (рахунки, накладні тощо), видані суб'єктами господарювання, що залучалися до виконання договору транспортного експедирування, або органами влади. Крім того, як стверджувала представник відповідача-1, позивачем для митного оформлення не надано рахунок від 03 вересня 2013 року № UFIM0072367, про складання якого зазначено у платіжному дорученні від 05 вересня 2013 року № 37487406, відповідно до якого позивачем здійснено оплату за транспортні послуги. Згідно з ч. 2 ст. 58 МК України, метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов'язковою при її обчисленні. Доводи представників позивача щодо неправомірності застосування відповідачем-1 резервного методу визначення митної вартості товару суд вважає безпідставними, оскільки у графі 33 оскаржуваного рішення обґрунтовано неможливість застосування попередніх методів визначення митної вартості. Таким чином, проаналізувавши викладені положення та обставини, суд прийшов до висновку, що дії відповідача-1 щодо визначення митної вартості товару є законними та такими, що відповідають положенням законодавства, а тому відсутні підстави для визнання протиправним та скасування оскаржуваного рішення. Стосовно вимоги позивача про стягнення із Державного бюджету України через відповідача-2 на користь позивача грошових коштів суд зазначає наступне. У постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2013 року у справі № 21-439а13 зазначено, що питання контролю правильності обчислення декларантом митної вартості, як і визначення методу її обчислення у встановленому законом порядку у разі виникнення обґрунтованого сумніву, відносяться до виключної компетенції митних органів. Тому, суди не вправі підміняти митний орган, стягуючи з державного бюджету надмірно сплачену з такої вартості суму ПДВ, фактично визначаючи при цьому інший метод обчислення митної вартості. Відповідно до Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80) 2 "Щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень", прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-му засіданні заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі завдання адміністративного судочинства. Під дискреційними повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, визначених законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення. Таким чином, враховуючи викладені положення та зважаючи, що у задоволенні основної позовної вимоги відмовляється, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заявленої вимоги про стягнення із Державного бюджету України через відповідача-2 на користь позивача грошових коштів. Згідно з ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів. На підставі викладених положень та обставин суд прийшов до висновку, що позов товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельна компанія Віст" до Київської міжрегіональної митниці Міндоходів та Головного управління Державної казначейської служби України у місті Києві про визнання протиправним і скасування рішення відповідача-1 та стягнення через відповідача-2 коштів є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню повністю. Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. У зв'язку з ухваленням судового рішення на користь суб'єктів владних повноважень та відсутністю з їх сторони судових витрат, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати стягненню з позивача не підлягають.

Результат розгляду: denied