Рішення адміністративного суду від 2014-01-13 00:00:00+02

Позивач звернулася до суду з адміністративним позовом в якому просить визнати дії протиправними, зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці перевести позивача на пенсію державного службовця і здійснювати виплату пенсії державного службовця з 01.11.2013 року в повному обсязі. Свої вимоги мотивувала тим, що вона працює суддею господарського суду Вінницької області, перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України у м. Вінниці та з 06.08.2013 року отримує пенсію за віком. 01.11.2013 року позивач звернулася до відповідача з заявою про переведення її з пенсії за віком на пенсію державного службовця. Проте, відповідач листом від 12.11.2013 року №334/К-1 відмовив позивачу у призначенні пенсії державного службовця, обґрунтовуючи свою відмову тим, що позивач отримує суддівську винагороду, а не заробітну плату. Позивач вважає вказану відмову відповідача протиправною, оскільки вона, як працюючий суддя, яка досягла пенсійного віку та має необхідний страховий стаж, в тому числі стаж державної служби 20 років, має право на переведення її на пенсію державного службовця. Відповідачем подане заперечення на зазначений позов, відповідно до якого вважають, що позов задоволенню не підлягає, оскільки позивач ототожнює посаду судді з посадою державного службовця. Відповідно до ст.37 Закону України «Про державну службу» на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Пенсія призначається в розмірі 80% суми їх заробітної плати. Для отримання пенсії позивач зобов’язана звільнитися із займаної посади, а особі, яка продовжує працювати призначена пенсія виплачується в розмірі відповідно до Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування». При цьому, відмічають, що ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що судді, який вийшов у відставку, після досягнення відповідного віку виплачується пенсія на умовах, передбачених ст.37 Закону України «Про державну службу». Також вказують, що суддям виплачується суддівська винагорода, а Закон України «Про державну службу» не містить норми, яка б дозволяла здійснювати обчислення пенсії із суддівської винагороди. Крім того, зазначають, що позивач не надала до заяви від 01.11.2013 року довідку про кількість стажу на державній службі та про заробітну плату державного службовця. Згідно ч. 4 ст. 183-2 КАС України суддя розглядає справу в порядку скороченого провадження одноособово, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, прихожу до наступного. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з частинами 1, 2 статті 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з питань захисту прав людини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 29 квітня 1999 року працює суддею господарського суду Вінницької області. З 06 серпня 2013 року позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Вінниці та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». 01.11.2013 року позивач звернулася до Управління Пенсійного фонду України в м.Вінниці з заявою про переведення її на пенсію державного службовця відповідно до Закону України «Про державну службу». Проте, відповідач своїм листом від 12.11.2013 року №334/К-1 відмовив позивачу в призначенні пенсії державного службовця, зважаючи, що обчислення суддям у відставці пенсії із суддівської винагороди має бути врегульоване у законодавчому порядку. Проте, при ухваленні такого рішення відповідач не дотримався вимог чинного законодавства та порушив право позивача на отримання пенсії державного службовця, оскільки відповідно до Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування» особа має право на вибір пенсійних виплат. Відповідно до ст.45 вказаного Закону переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду. За змістом ст.37 Закону України «Про державну службу» на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченому абзацом першим частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов’язкове державне пенсійне страхування», в тому числі стажу державної служби не менше як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше як 20 років стажу роботи на посадах віднесених до категорій державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Судом встановлено, що на час звернення до відповідача із заявою про переведення на пенсію державного службовця позивач мала відповідний вік, вона працювала на посадах державного службовця, працює на посаді судді господарського суду Вінницької області, її стаж державної служби - 20 років, що підтверджується матеріалами справи, зокрема паспортними даними та копією трудової книжки позивача. Позивач відповідає критеріям, встановленим статтею 37 Закону України «Про державну службу»: наявність у позивача загального страхового стажу, стажу державного службовця, досягнення пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», що також випливає зі змісту відповіді відповідача, зважаючи, що вказані критерії не були підставою для відмови в переведені на інший вид пенсії. При цьому, суд критично ставиться до доводів відповідача, викладених у своїх запереченням, щодо ненадання позивачем необхідних довідок, оскільки як вбачається з листа відповідача від 12.11.2013 року № 334/К-1, дані обставини не були підставою для відмови у задоволенні заяви позивача. Щодо заперечень відповідача про помилкове ототожнення позивачем посади судді з посадою державного службовця, то суд відмічає, що особливий статус судді, гарантії його незалежності визначено Конституцією і законами України, зокрема Законом України “Про судоустрій і статус суддів” (надалі – Закон №2453-VI). Виходячи зі змісту ст.124 Конституції України, Закону України №2453-VI судді є посадовими особами судової влади, які відповідно до Конституції України наділені повноваженнями здійснювати правосуддя і виконувати свої обов'язки на професійній основі в Конституційному Суді України та судах загальної юрисдикції. Статтею 1 Закону України “Про державну службу” (надалі – Закон №3723-XII) державна служба в Україні визначена як професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апарату щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Відповідно до статті 2 вказаного Закону посада - це визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу та його апарату, на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень. Також відповідно до пункту 2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 року №283 «Про порядок обчислення стажу державної служби», до стажу роботи на державній службі зараховується, зокрема, робота на посадах суддів. Отже суддя, який здійснює функції представника державної судової влади на постійній професійній основі, наділений повноваженнями здійснювати правосуддя та одержує суддівську винагороду за рахунок державних коштів, є державною службовою особою і на нього поширюється дія Закону України №3723-XII. Пенсійне забезпечення державних службовців регулюється ст.37 Закону №3723-XII. Відповідно до статей 23, 37 цього Закону особи, які досягли пенсійного віку мають право на отримання пенсії державних службовців. Чинна редакція цих статей передбачає, що пенсійний вік державного службовця та граничний вік перебування на державній службі, який є сьогодні 65 років, не збігається. Конституцією України та Законом №2453-VI визначено граничний вік перебування судді на посаді - 65 років, що однак не є пенсійним віком для одержання пенсії державного службовця. Стаття 109 Закону №2453-VI визначено право судді на відставку і не стосується його права на отримання пенсії державного службовця після досягнення необхідного пенсійного віку та страхового стажу. Відповідно до ст.138 Закону №2453-VI, судді, який пішов у відставку, при досягненні пенсійного віку виплачується пенсія на умовах передбачених статтею 37 Закону України “Про державну службу” або, за його вибором, щомісячне довічне грошове утримання. Суддя у відставці, який не досяг пенсійного віку, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею (суддею у відставці) пенсійного віку за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених ст. 37 Закону України “Про державну службу”. Вказана стаття, як і в цілому Закон України “Про судоустрій і статус суддів” посилює гарантії незалежності суддів порівняно з іншими категоріями державних службовців, право на пенсію яких передбачено статтею 37 Закону України “Про державну службу”. Зокрема, вона передбачає можливість вибору суддею одного з двох варіантів соціального забезпечення у разі виходу у відставку - отримання пенсії на умовах, визначених статтею 37 Закону України “Про державну службу”, або неоподаткованого щомісячного довічного грошового утримання. Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя. Про це зазначив Конституційний суд України в рішенні від 3 червня 2013 року №3-рп/2013. Отже, стаття 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», як в цілому весь Закон, не суперечить положенням статті 37 Закону України «Про державну службу» та не обмежують право судді на отримання пенсії державних службовців. У зв’язку з цим судді мають право на отримання пенсії на визначених Законом України «Про державну службу» умовах при досягненні ними пенсійного віку. Така позиція знайшла своє відображення в постановах Верховного Суду України від 02.07.2013 року, від 24.12.2013 року. Отже, дане свідчать про наявність підстав для переведення позивача на пенсію державного службовця, що грунтується на законі, оскільки будь-яких заборон щодо призначення судді, що продовжує працювати, пенсії держаного службовця, не встановлено. Як і не встановлено, будь-яких обмежень щодо врахування суддівської винагороди. Адже відповідно до ст. 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» і не може визначатися іншими нормативно - правовими актами; суддям за роботу на посаді судді щомісячно виплачується суддівська винагорода, яка складається з аналогічних складових заробітної плати, з якої призначається пенсія державного службовця. Також, слід зазначити, що Конституцій Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану із реалізацією права на соціальний захист, неприпустимість обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. В рішеннях у справах про гарантії незалежності суддів (від 18.06.2007 року у № 4-рп/2007) та про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання (від 11.10.2005 року № 8-рп/2005) Конституційний Суд України неодноразово вказував на те, що Конституція України не допускає будь-яких обмежень у правах громадян за ознаками майнового стану, зокрема, в залежності від отримання працюючими пенсіонерами заробітної плати. Право судді на заробітну плату, пенсію, щомісячне довічне грошове утримання тощо, є гарантією забезпечення незалежності працюючих суддів. Забезпечення судді гідного статусу життєвого рівня є обов'язком держави, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага. У рішенні від 18.06.2007 року № 4-рп/2007 Конституційний Суд України також зазначив, що для окремих категорій осіб передбачено особливий порядок пенсійного забезпечення з урахуванням їх правового статусу, професійних обов'язків, підвищених вимог до дисципліни, обмежень та інших особливостей, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, що й зумовило встановлення додаткових гарантій соціального забезпечення таких осіб. Отже, відмова відповідача у переведенні позивача на пенсію державного службовця не ґрунтується на законі. За таких обставин, позов підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки дії відповідача є протиправними, посилання відповідача на зазначені ним норми закону є необґрунтованими, а порушене внаслідок цього право позивача на одержання пенсії державного службовця з часу звернення з відповідною заявою підлягає відновленню, а тому відповідач зобов'язаний в установленому законом порядку перевести позивача на пенсію державного службовця з дня виникнення у неї такого права 01.11.2013 року.

Результат розгляду: granted