Рішення адміністративного суду від 2014-03-05 00:00:00+02

Постановою Демидівського районного суду Рівненської області від 30.11.2010 р. у справі №2а-47/10 за позовом [PERSON] до Вербенської сільської ради Демидівського району про скасування рішення Вербенської сільської ради Демидівського району №420 від 09.09.2010 р., яким скасовано попереднє рішення Вербенської сільської ради від 23.03.2010 р. №397.2 про надання згоди на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки під забудову, у позові було відмовлено повністю. В апеляційній скарзі апелянт просить постанову суду скасувати та задовольнити позов. Апеляційна скарга мотивована правом позивача на землю, гарантованим державою, можливістю відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки лише у випадках невідповідності місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому порядку (ст. 118 ЗК). Оскільки скасованим рішенням апелянту було надано суб'єктивне право, одностороннє скасування такого рішення відповідачем вважає таким, що не відповідає рішенню Конституційного Суду України №7-рп/2009 від 16.04.2009 р., згідно з яким органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами на підставі ч.1 ст.197 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як правильно встановив суд першої інстанції, рішенням Вербенської сільської ради №397.2 від 23.03.2010 р. «Про надання згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва житлового будинку гр. [PERSON].», апелянту було надано згоду на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд в межах села Товпижин за рахунок земель запасу Вербенської сільської ради та зобов'язано його замовити виготовлення проекту відведення даної земельної ділянки. Оскаржуваним рішенням Вербенської сільської ради №420 від 09.09.2010 р. «Про відміну рішень сесії Вербенської сільської ради №397.1, 397.2, 397.3 від 23.03.2010 р.» було відмінено у т.ч. зазначене рішення. Підставою для відміни рішення зазначено численні звернення жителів с. Товпижин, депутатів сільської ради. При вирішенні справи суд першої інстанції підставно виходив з того, що згідно зі ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» розпорядником земель територіальних громад є органи місцевого самоврядування. Згідно з ч. 1 ст. 59 цього закону рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Відповідно до ст. 118 ЗК України в редакції, чинній на час існування спірних відносин, підставами для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є випадки невідповідності місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому порядку. На час винесення рішення Вербенської сільської ради №397.2 від 23.03.2010 р. такі обставини встановлені не були, в матеріалах справи відсутні докази виникнення зазначених обставин на дату винесення оскаржуваного рішення Вербенської сільської ради №420 від 09.09.2010 р. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з частиною другою статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однак при вирішенні справи суд першої інстанції помилково тлумачив роз'яснення, надане Конституційним судом України у рішенні №7-рп/2009 від 16.04.2009 р. Надаючи відповідне роз'яснення, Конституційний Суду України підтвердив право органів місцевого самоврядування приймати рішення, вносити до них зміни чи скасовувати на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, однак, зазначив, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Та обставина, що апелянт не реалізував положень скасованого рішення Вербенської сільської ради №397.2 від 23.03.2010 р. «Про надання згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва житлового будинку гр. [PERSON].» не спростовує факту виникнення опосередкованих таким рішенням правовідносин, оскільки строк дії такого права відповідачем не обумовлений, а ст. 13 ЦК обумовлює можливість особи реалізовувати своє право на власний розсуд в межах договору та актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань. Однак, оскаржувана постанова винесена з порушенням норм матеріального права, що передбачено у ст. 202 КАС України як підстава для скасування постанови суду. Водночас, позивач просить визнати нечинним оскаржуване рішення в цілому, при тому, що скасованими цим рішенням рішеннями №№397.1, 397.3. його права не порушені. Відтак, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Результат розгляду: partial