Рішення адміністративного суду від 2014-03-19 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання дій щодо відмови у призначенні пенсії неправомірними та зобов'язання вчинити дії. Відповідно до постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 24 січня 2014 року позов задоволено частково, а саме: визнано протиправною відмову Управління Пенсійного фонду України в м.Вінниці позивачу щодо проведення перерахунку розміру його щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці починаючи з 01.01.2012 року у розмірі 90% заробітку працюючого судді Апеляційного суду Вінницької області, на виконання постанови Замостянського районного суду м.Вінниці від 14.06.2011 року, яка набрала законної сили; зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в м.Вінниці проводити позивачу перерахунок розміру його щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та виплатити різницю між виплаченим та перерахованим грошовим утриманням судді у відставці у розмірі 90% заробітку працюючого судді Апеляційного суду Вінницької області з врахуванням довідок виданих Апеляційним судом Вінницької області про заробітну плату працюючого судді для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці починаючи з 01 січня 2012 року; стягнуто з Управління Пенсійного фонду України в м.Вінниці на користь позивача моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач - Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити задоволенні адміністративного позову. В свою чергу, позивач не погоджуючись із судовим рішенням, також подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити вищевказаний адміністративний позов в повному обсязі. У судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу та заперечив проти апеляційної скарги відповідача. Представник відповідача у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та заперечив проти апеляційної скарги позивача. Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області повноважного представника в судове засідання не направило, хоча повідомлялося про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу відповідача задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції скасувати в частині, виходячи з наступного. Так, судом першої інстанції встановлено, що з 27.09.2005 року позивач отримував пенсію за вислугу років у зв'язку зі звільненням з військової служби, яка була призначена йому відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Зазначена пенсія виплачувалась протягом усього часу роботи позивача на посаді судді Апеляційного суду Вінницької області. Відповідно до постанови Верховної Ради України №2991-VI від 03.02.2011 року позивач був звільнений з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку. Після відрахування зі штату суду з 22.02.2011 року у позивача виникло право на отримання щомісячного довічного грошового утримання на умовах і в порядку визначених чинною на момент подачі заяви про відставку ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Відповідно до постанови Замостянського районного суду м.Вінниці від 14.06.2011 року було зобов'язано Пенсійний фонд України в Замостянському районі м.Вінниці призначити та виплачувати позивачеві щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90 % заробітку працюючого судді, починаючи з 22.02.2011 року. Постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30.11.2011 року в цій частині вказана постанова Замостянського районного суду м.Вінниці була залишена без змін. На виконання вказаної постанови Замостянського районного суду м.Вінниці, позивачу було призначено та виплачується з 22.02.2011 року щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90 % заробітку працюючого судді у незмінному розмірі - 8058,20 грн., який був визначений виходячи із розміру заробітної плати працюючого судді Апеляційного суду Вінницької області за грудень 2010 року. Частиною 1 ст. 72 КАС України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Зі змісту довідок Апеляційного суду Вінницької області встановлено, що з січня 2012 року по січень 2013 року, розмір заробітної плати працюючого судді Апеляційного суду Вінницької області неодноразово збільшувався. Згідно листа Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області №2747/06-36/02 від 01.11.2013 року позивач був повідомлений про припинення виплати йому пенсії за вислугу років, яка була призначена йому відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Позивач звертався до відповідачів з вимогою проведення перерахунку його щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці починаючи з 01.01.2012 року та про поновлення виплати йому пенсії за вислугу років з 01.11.2013 року, проте відповідачами йому у цьому було відмовлено з посиланням на відсутність правових підстав для проведення такого перерахунку, а Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області у листі №802/М-10 від 22.11.2013 року позивачу було роз'яснено право на вирішення спору в судовому порядку. В свою чергу, суд першої інстанції при ухваленні оскарженої постанови виходив з обґрунтованості та доведеності частини позовних вимог, а відтак наявності правових підстав для часткового задоволення адміністративного позову Так, правомірною є відмова Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області у поновленні виплати позивачу пенсії за вислугу років з 01.11.2013 року призначеної йому відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з огляду на наступне. Згідно з ч. 2 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції яка діяла на момент виникнення у позивача права на відставку, суддя у відставці, який не досяг пенсійного віку, отримує щомісячне довічне грошове утримання. Разом з тим, звільнившись 21.02.2011 року у відставку з посади судді Апеляційного суду Вінницької області, позивач обрав для себе такий вид забезпечення як отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. У відповідно до ст. 1-1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», законодавство про пенсійне забезпечення вказаних осіб базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів. Пунктом 13 Розділу XV Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що у разі якщо особа має право на отримання пенсії, щомісячного довічного грошового утримання відповідно до законів України «Про Кабінет Міністрів України», «Про державну службу», «Про Національний банк України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про судоустрій і статус суддів», «Про судову експертизу», тощо та цього Закону, призначається одна пенсія, щомісячне довічне грошове утримання за її вибором. Сукупність наведених норм не дає підстав для висновку про можливість отримання суддею у відставці одночасно пенсії за вислугу років призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», та щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Відносно позовних вимог пред'явлених позивачем до Управління Пенсійного фонду України в м.Вінниці, то їх необхідно задовольнити частково з огляду на таке. Підпунктом 1.1. пункту 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 року №10-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що невід'ємною складовою статусу суддів є їх незалежність, яка забезпечується, у тому числі, гарантуванням фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, їх правового і соціального захисту. Положеннями п.7 Рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 року №8-рп/2005 визначено, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне грошове довічне утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов'язків судді. Також, у цьому рішенні Конституційний Суд України вказав, що надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційний вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя. Щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага. При прийнятті нових законів, або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу передбачених законом гарантій самостійності суддів, незалежності та їх правової захищеності. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 року № 8 «Про незалежність судової влади», гарантії незалежності і недоторканості суддів як носіїв судової влади та самостійності судів як судових органів визначено Конституцією та законами України. Такими гарантіями, зокрема, є: здійснення правосуддя виключно судами; особливий порядок призначення, обрання, притягнення до відповідальності та звільнення суддів; особливий порядок фінансування та організаційного забезпечення судів; належне матеріальне та соціальне забезпечення суддів. Тобто, належне матеріальне забезпечення суддів, в тому числі суддів у відставці, є однією із гарантій незалежності і недоторканості суддів. Рішенням Конституційного Суду України №3-рп/2013 від 03.06.2013 року (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) визнано такими, що не відповідають Конституції (є неконституційними) частину третю, перше, друге, третє речення частини п'ятої статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453 в редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи від 08.07.2011 року №3668. Так, в рішенні зазначено, що визначений Законом № 2453 порядок нарахування щомісячного довічного грошового утримання було змінено Законом № 3668, внаслідок чого зменшено розмір щомісячного довічного грошового утримання суддів. Залишивши незмінним зміст права на щомісячне довічне грошове утримання суддів, Закон № 3668 звузив обсяг цього права, встановивши обмежену базу для нарахування суддям щомісячного довічного грошового утримання, та скасував право суддів на одержання щомісячного довічного грошового утримання без обмеження граничного розміру, чим знизив і досягнутий рівень гарантій незалежності суддів. Таким чином, ч. 3 ст. 138 Закону № 2453 не узгоджується з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів, а тому суперечить статті 126 Конституції України. Що стосується обмеження максимального розміру грошового довічного утримання судді у відставці, визначеного ч.5 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Конституційний Суд зазначив, що в Рішенні від 18.06.2007 року № 4-рп/2007 Конституційний Суд України вже вирішував питання про недопустимість встановлення в законі максимального розміру пенсії суддів або їх щомісячного довічного грошового утримання, наголошуючи, що це обмежить їх обсяг, а також зазначав, що‚ залишивши незмінним зміст права на пенсію та щомісячне довічне грошове утримання суддів, закон звузив обсяг цього права, встановивши граничну межу для таких виплат суддям (абз. 6 п.п. 3.2 п. 3 мотивувальної частини). В силу того, що однією з гарантій незалежності суддів є заборона при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звужувати зміст та обсяг визначених Конституцією України таких гарантій, Конституційний Суд України вважає, що положення третього речення частини п'ятої статті 138 Закону № 2453, статті 2 Закону № 3668 стосовно встановлення максимального розміру пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) суддів суперечать частині першій статті 126 Конституції України. Отже, у разі збільшення розміру заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді, повинен відповідно збільшуватися і розмір довічного грошового утримання судді у відставці без обмеження максимального розміру грошового довічного утримання судді у відставці, визначеного ч.5 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Щодо вимоги позивача про стягнення на його користь суми заборгованості з виплати щомісячного грошового утримання судді у відставці по день фактичної виплати, то суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні цієї частини позовних вимог, оскільки застосувати такий спосіб захисту прав як стягнення ще не нарахованих до виплати сум не вбачається можливим. Надаючи правову оцінку висновку суду щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. Слід зазначити, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача відшкодування моральної шкоди не доведені та не підтверджені належними доказами. Відповідно до статті 23 ЦК України законодавець чітко визначив, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Таким чином, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю. Зважаючи на те, що позивач не довів судам першої та апеляційної інстанцій наявність заподіяної шкоди у вигляді душевних переживань та страждань, яких зазнав у зв'язку з діями відповідача, не навів переконливих мотивів в обґрунтування зазначеної суми колегія суддів вважає, що позов в цій частині задоволенню не підлягає. Згідно п.1, п.4 ч.1 ст.202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання. Згідно з ч. 2 ст. 159 КАС України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм адміністративного процесуального права. Враховуючи наведене, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення не повно з'ясував обставини справи, що призвело до неправильного вирішення справи, а відтак, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Результат розгляду: partial