Рішення адміністративного суду від 2014-03-19 00:00:00+02

27 лютого 2014 року позивач звернувся до суду з адміністративною позовною заявою, в якій вказував, що з серпня 2009 року він працював спеціалістом І категорії сектора нагляду за правильністю призначень і виплати пенсій взаємодії з соціальними фондами, громадськими організаціями і засобами масової інформації, у справах інвалідів та побутового обслуговування управління соціального захисту населення Володарської РДА. 27.01.2014 року позивача було звільнено з займаної посади згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України, наказ № 7-к від 27.01.2014 року. Позивач просить суд визнати дії УПСЗН Володарської РДА протиправними та скасувати наказ № 7-к від 27.01.2014 року; поновити [PERSON] на посаду спеціаліста І категорії сектора нагляду за правильністю призначень і виплати пенсій взаємодії з соціальними фондами, громадськими організаціями і засобами масової інформації, у справах інвалідів та побутового обслуговування управління соціального захисту населення Володарської РДА з 27.01.2014 року; стягнути з УПСЗН Володарської РДА на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.01.2014 року до дня поновлення на роботі; стягнути з УПСЗН Володарської РДА 5000 гривень завданої моральної шкоди. В судовому засіданні позивач підтримав повністю позовні вимоги, посилаючись на обставини викладенні в позовній заяві. Представник відповідача Управління соціального захисту населення Володарської РДА Київської області, позовні вимоги визнала частково, посилаючись на заперечення, щодо позовних вимог. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали даної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення. По справі встановлено, що [PERSON], наказом Управління соціального захисту населення Володарської РДА Київської області № 63к від 10.08.2009 року було призначено на посаду спеціаліста І категорії сектора нагляду за правильністю призначень і виплати пенсій взаємодії з соціальними фондами, громадськими організаціями і засобами масової інформації, у справах інвалідів та побутового обслуговування управління соціального захисту населення Володарської РДА Київської області, про що свідчить відповідний запис у його трудовій книжці (а.с.8). Згідно наказу № 7-к від 27.01.2014 року [PERSON] було звільнено за згодою сторін (а.с.7). В судовому засіданні позивач пояснив, що причиною звільнення стало те, що [PERSON] 26.01.2014 року у вихідний день не відповідав на телефонні дзвінки та не виконав розпорядження голови адміністрації Володарської РДА Київської області Поліщука Р.М., та не поїхав до м. Київ охороняти обласну державну адміністрацію, проте з розпорядженням про відрядження позивача не ознайомлювали та під тиском змусили написати заяву про звільнення. Представик відповідача позовні вимоги визнала частково, а саме, в частині поновлення на роботі [PERSON], в іншій частині позовних вимог заперечують. В судовому засіданні представник позивача надала пояснення, що 27.01.2014 року [PERSON] з начальником УПСЗН Володарської РДА Ткаченко О.І. викликали в адміністрацію де в присутності керівників району було заслухано причини відмови від виконання розпорядження голови адміністрації Поліщука Р.М., після чого голова адміністрації Поліщук Р.М. сказав написати заяву про звільнення з роботи і начальнику управління УПСЗН головою адміністрації наказано вирішити питання про звільнення до кінця дня та доповісти, після чого в приміщенні УПСЗН [PERSON], добровільно написав заяву про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до ч. 3 ст. 72 КАС України обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільного їх визнання. Судом встановлено і не оспорюється сторонами, що [PERSON] звільнений з посади з порушенням законодавства про працю, а саме, що Управління соціального захисту населення Володарської районної державної адміністрації визнало вимоги щодо того, що рішення є протиправним про звільнення [PERSON] за ст. 36 п. 1 КЗпП України та підлягає скасуванню. Трудовий договір може бути будь-коли припинений за згоди обох сторін трудового договору. При цьому ініціатором може бути працівник або власник. День припинення трудових відносин визначається сторонами за взаємною домовленістю. Важливо, що під час звільнення за угодою сторін працівник не повинен попереджати про це роботодавця за 2 тижні, як це передбачено при звільненні за власним бажанням. Звільнення за угодою сторін проводиться за п. 1 ст. 36 КЗпП України з відповідним записом у трудовій книжці. Водночас згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинений за п. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін спеціально про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається вчиненим за ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України). П. 1 ст. 36 КЗпП України передбачає можливість припинення трудового договору за угодою сторін. Потреба у використанні п. 1 ст. 36 КЗпП України з'являється насамперед у сторін строкового трудового договору для його дострокового припинення. З ініціативи власника такий трудовий договір може бути розірваний тільки за наявності підстав, зазначених у законі. Працівник також вправі розірвати строковий трудовий договір тільки за наявності причин, передбачених у ст. 39 КЗпП України. Коли в кожної із сторін немає права на дострокове розірвання трудового договору, вони можуть домовитися про припинення його за п. 1 ст. 36 КЗпП України. Закон не перешкоджає тому, щоб за угодою сторін припинялися і трудові договори, укладені на невизначений строк. Однак практична потреба в цьому незначна. Працівник має право в будь-який час розірвати трудовий договір, попередивши про це власника за два тижні. Якщо працівник просить про звільнення до закінчення зазначеного двотижневого строку, власник може погодитися на це. Але в такому разі звільнення здійснюється з ініціативи працівника, а не за угодою сторін. Ст. 38 КЗпП України вказує, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. При відсутності згоди кожної сторони на пропозицію іншої розірвання трудового договору проводиться за ініціативою працівника чи власника або уповноваженого ним органу. Працівник може запропонувати власнику або уповноваженому ним органу припинити з ним трудові відносини за угодою сторін і тоді, коли власник або уповноважений ним орган проводить підготовку до звільнення працівника за своєю ініціативою. Пленум Верховного Суду України в п. 8 постанови від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» звернув увагу судів на те, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо не буде домовленості сторін щодо цієї підстави для припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України). Оскільки представник відповідача визнає, що рішення УПСЗН є протиправним, погоджується скасувати наказ про звільнення та поновити [PERSON] на роботі, а позивач погоджується з цим, суд прийшов до переконання, що такі обставини не потребують доказування перед судом. Згідно ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Пунктом 5 вказаного Порядку визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пункт 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати встановлює, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки про середню заробітну плату (дохід) від 28.01.2014 року №06-49/200, виданої Володарською районною державною адміністрацією Київської області, позивачу у листопаді місяці 2013 року нараховано 2186,35 грн заробітної плати, у грудні місяці 2013 року - 2303,50 грн. Заробітна плата за останні два місяці роботи - 2186,35 + 2303,50 грн = 4489,85 грн. Позивач у листопада місяці відпрацював 21 день, у грудні - 22 днів, тому 21 день + 22 дні = 43 днів - відпрацьовані дні за останні два місяці роботи. Середньоденний заробіток - 4489,85 грн : 43 робочих днів = 104,41 грн. Станом на сьогоднішній день час вимушеного прогулу становить 37 днів. Відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 3863,17 грн (37 днів х 104,41 грн = 3863,17 грн). Позивач просить стягнути з відповідача 5000 грн. моральної шкоди, вказуючи, що наказ про звільнення є незаконним, його безпідставно та необґрунтовано звільнено з державної служби. Такі незаконні дії відповідача заподіяли значну моральну шкоду. Він був змушений залишитися без коштів на існування. Його моральні страждання посилювалися постійним нервовим стресом. Згідно ст. 237-1 КЗпПУ, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що така вимога підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року встановлено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Пункт 9 вказаної вище постанови визначає, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімум доходів громадян, що діють на час розгляду справи. [PERSON] був позбавлений права працювати та одержувати оплату праці, що призвело до його моральних страждань, тому суд прийшов до переконання, що з відповідача необхідно стягнути на користь позивача моральну шкоду в розмірі мінімальної заробітної плати. Станом на 01.01.2014 року мінімальний розмір заробітної плати становить 1218 грн. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Згідно ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, на користь нього прийняте рішення, тому судовий збір слід стягнути з відповідача.

Результат розгляду: partial