Рішення адміністративного суду від 2014-03-21 00:00:00+02

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернулось публічне акціонерне товариство «Київський завод «Радар» (далі - позивач, ПАТ «Київський завод «Радар») до відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві (далі - відповідач), за участю третьої особи - Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників податків (далі - третя особа, Центральний офіс) про скасування постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 12.02.2014 року, постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 12.02.2014 року та постанови про арешт коштів боржника від 14.02.2014 року у виконавчому провадженні № 42042681. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вважає рішення незаконними, необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню. Зокрема, позивач вказує на те, що постанова відповідача про арешт коштів є передчасною та такою що суперечить чинному законодавству, оскільки її було винесено та надіслано до банківських установ з порушенням строків, які надаються боржнику для добровільного виконання. Також, позивач вказав, що виконавче провадження відкрито на підставі вимоги податкового органу про сплату єдиного соціального внеску, яка, на думку позивача, не підлягає виконанню, а заборгованість, що виникла у позивача станом на 30 жовтня 2012 року, підлягає списанню так, як ПАТ «Київський завод «Радар» віднесений до кола осіб, на яке поширюється положення Закону України «Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну «Укроборонпром» від 06.09.2012 р. №5213-VI. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити. Відповідач проти позову заперечував та зазначив, що державним виконавцем неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчинялися виконавчі дії з виконання вимоги, виданої Міжрегіональним головним управлінням Міндоходів - Центральним офісом з обслуговування великих платників та у межах повноважень, передбачених чинним законодавством України. В судовому засіданні представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити повністю. Представник третьої особи проти позову заперечував та пояснив, що Центральний офіс як територіальний орган Міндоходів з 01.10.2013 року забезпечує адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та зважаючи на те, що позивачем заборгованість по сплаті єдиного соціального внеску не погашено, контролюючим органом сформовано вимогу про сплату боргу та надіслано позивачу для її виконання. У зв'язку з тим, що підприємство самостійно борг не сплатило, податковий орган звернувся до органів виконавчої служби для примусового стягнення коштів з платника. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Міжрегіональне головне управління Міндоходів - Центральний офіс з обслуговування великих платників звернулось до відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві із заявою про прийняття виконавчого документа до виконання, а саме вимоги № Ю-6 від 04.11.2013 року, виданої Центральним офісом про стягнення з ПАТ «Київський завод «Радар» суми недоїмки зі сплати єдиного внеску та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в розмірі 2 604 062,38 грн. та відкриття виконавчого провадження. Також, Центральним офісом 12.02.2014 року подано заяву про накладення арешту на грошові кошти та майно боржника з відкриттям виконавчого провадження. Державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві Кравцовою О.С. винесено постанову 12.02.2014 року про відкриття виконавчого провадження № 42042681 на підставі вимоги № Ю-6 від 04.11.2013 року, виданої Центральним офісом про стягнення боргу. Разом з постановою про відкриття виконавчого провадження, відповідачем також винесено постанову від 12.02.2014 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження та постанову від 12.02.2014 року про арешт коштів боржника. Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до положень частини першої та другої статті 11 зазначеного Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець, зокрема, здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Частиною 1 статті 17 вищевказаного Закону передбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до пункту другого частини 2 статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою, зокрема, рішення інших органів державної влади, якщо їх виконання за законом покладено на державну виконавчу службу. Статтю 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено передбачено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону: 1) за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) у разі якщо виконавчий лист надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в порядку, встановленому законом; 4) в інших передбачених законом випадках. Згідно з статтею 25 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Частина 2 вказаної статті передбачає, У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова. В ході розгляду справи судом встановлено, що у ПАТ «Київський завод «Радар» виникла заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску перед управлінням Пенсійного фонду та виписано вимоги про сплату боргу: №Ю-2047/1 від 01.10.2012 року, згідно з якої борг по сплаті єдиного соціального внеску за серпень 2012 року становить 958 647,66 грн.; №Ю-2047/2 від 01.11.2012 року, згідно з якої борг по сплаті єдиного соціального внеску за вересень 2012 року становить 902 232,94 грн.; №Ю-2047/3 від 03.12.2012 року, згідно з якої борг по сплаті єдиного соціального внеску за жовтень 2012 року становить 924 199,95 грн.; №Ю-2047/4 від 03.01.2013 року, згідно якої борг по сплаті єдиного соціального внеску за листопад 2012 року становить 881 162,98 грн. Законом України від 04.07.2013 року №406-УІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв'язку з проведенням адміністративної реформи» внесено зміни до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року № 2464-VI. Відповідно до статті 1 вказаного Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», орган доходів і зборів - центральний орган виконавчої влади, що формує податкову і митну політику (в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів, єдиного внеску) та забезпечує її реалізацію (центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику), та його територіальні органи. Згідно ст.12 вказаного Закону завданнями центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, є забезпечення адміністрування єдиного внеску шляхом його збору, ведення обліку надходжень від його сплати та здійснення контролю за сплатою єдиного внеску. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, відповідно до покладених на нього завдань забезпечує збір та ведення обліку надходжень від сплати єдиного внеску. Як уже встановлено судом, відповідачем відкрито виконавче провадження з примусового виконання вимоги органу доходів і зборів про сплату боргу від 04.11.2013 року № Ю-6 у відповідності до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження». Разом з тим, судом встановлено, що Управління Пенсійного фонду України в Печерському районі м. Києва зверталось до суду з позовом про стягнення з ПАТ «Київський завод «Радар» суму заборгованості зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірі 3 666 243,53 грн. на користь управління. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.04.2013 року у справі № 826/1969/13-а, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.06.2013 року, у задоволенні позову Управління Пенсійного фонду України в Печерському районі м. Києва відмовлено в повному обсязі. Згідно вказаних рішень заборгованість зі сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування обліковувалася за позивачем станом на 30.10.2012 року у сумі 2 832 864,23 грн. у зв'язку з частковою сплатою. Як встановлено у рішеннях судів першої та апеляційної інстанції, ПАТ «Київський завод «Радар» віднесений до кола осіб, до якого застосовуються положення Закону України «Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну «Укроборонпром» та забезпечення їх стабільного розвитку». Також, у рішенні зазначено про те, що вказана заборгованість підлягала списанню з позивача, однак вказаного списання не відбулось, у зв'язку чим суд прийшов до висновку про передчасність позовних вимог управління Пенсійного фонду та наявність підстав для відмови у задоволенні позову. Згідно з ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, зі встановлених обставин у вказаній вище справі вбачається, що всупереч приписам статті 1 вищезгаданого Закону заборгованість позивача станом на 30.10.2012 року у сумі 2 832 864.23 грн. списана не була, чим порушено законні інтереси позивача у сфері загальнообов'язкового державного соціального страхування на списання заборгованості та забезпечення стабільного розвитку підприємства. Окрім того, під час розгляду справи судом з'ясовано, що позивач звертався до Центрального офісу з листом від 02.12.2013 року №1811, в якому просив відповідно до Закону України «Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну «Укроборонпром» та забезпечення їх стабільного розвитку» здійснити списання заборгованості ПАТ «Київський завод «Радар» зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, штрафів та пені, яка виникла станом на 30.10.2012 року, а також зарахувати сплачені кошти в сумі 2 832 864,23 грн. у рахунок сплати єдиного внеску майбутніх періодів. Однак, Центральний офіс відмовив позивачу у здійсненні списання заборгованості, оскільки позивач не входив до складу Державного Концерну «Укроборонпром», а також тому, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.04.2013 року і ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18.06.2013 року у справі №826/1969/13-а таких зобов'язань зі списання заборгованості не покладалося. З матеріалів справи вбачається, що управлінням Пенсійного фонду прийнято рішення від 25.07.2013 року №3614, яким за несвоєчасну сплату єдиного внеску за період з 20.08.2012 року до 11.07.2013 року до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 840 555,74 грн. та нараховано пеню в сумі 1 285 780,92 грн. В ході судового розгляду встановлено, що вказане рішення про застосування штрафних санкцій оскаржене позивачем в судовому порядку. Так, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.02.2014 року №826/18501/13-а позов ПАТ «Київський завод «Радар» задоволено, скасовано рішення управління Пенсійного фонду України в Печерському районі м. Києва про застосування штрафних санкцій №3614 від 25.07.2013 року; зобов'язано Міжрегіональне головне управління Міндоходів - Центральний офіс з обслуговування великих платників податків прийняти рішення про списання з публічного акціонерного товариства «Київський завод «Радар» заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірі 2 832 864,23 грн., яка обліковувалася станом на 30.10.2012 року; зобов'язано Міжрегіональне головне управління Міндоходів - Центральний офіс з обслуговування великих платників податків здійснити залік сплачених позивачем коштів у сумі 2 832 864,23 грн. у рахунок сплати єдиного внеску звітних періодів, строк сплати по яким настав після 30.10.2012 року, та/або погашення заборгованості, що виникла після 30.10.2012 року. У вказаному судовому рішенні вказано, що неврахування положень Закону України «Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну «Укроборонпром» та забезпечення їх стабільного розвитку» призвело до необґрунтованого застосування до позивача штрафних санкцій та пені, у зв'язку з чим рішення про застосування штрафних санкцій підлягає скасуванню. Доказів оскарження вказаного рішення відповідачем та третьою особою суду не надано. Наявність ПАТ «Київський завод «Радар» у Переліку підприємств, установ і організацій підтверджується також постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 року № 453. З огляду на встановлені судом обставини і наведені мотиви, враховуючи факт віднесення ПАТ «Київський завод «Радар» до підприємств оборонно-промислового комплексу, а заборгованість, яка виникла у нього станом на 30 жовтня 2012 року підлягає списанню, з урахуванням всіх допустимих та належних доказів у справі, зокрема, судових рішень, суд приходить до висновку про те, що заборгованість, з метою стягнення якої було відкрито виконавче провадження № 42042681 фактично підлягає списанню, а здійснення виконавчого провадження на підставі вимоги є необґрунтованим та таким, що призводить до значних негативних наслідків для позивача. Таким чином, суд вважає доводи позивача і його вимоги обґрунтованими, а відтак постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 12.02.2014 року винесена з порушенням вимог законодавства та підлягає скасуванню. В той час, постановами від 12.02.2014 року накладено арешт на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження та арешт на кошти боржника. Як стверджує позивач, накладення арешту на рахунки, кошти на яких використовуються для виплати заробітної плати працівникам, спричиняє порушення їх конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю, тощо. Враховуючи вищевикладене та те, що в порушення вимог законодавства списання вищезазначеної заборгованості позивача не відбулось, а накладення арешту на рахунки блокує виробничу діяльність позивача, суд для належного захисту його прав та інтересів вважає за необхідне зобов'язати відділ державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 12.02.2014 року, а також постанову про арешт коштів боржника від 12.02.2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. У відповідності до ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Відповідач як суб'єкт владних повноважень покладений на нього обов'язок щодо доказування не виконав. Зважаючи на вищенаведене, виходячи з наявних матеріалів справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Результат розгляду: granted