Рішення адміністративного суду від 2014-03-14 00:00:00+02

З позовом до суду звернувся [PERSON] до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи Органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання неправомірним та скасування рішення № 663-13 від 18.11.2013 року та зобов'язання визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У судовому засіданні 12.03.2014 року позивач позовні вимоги підтримав, зіславшись на обставини зазначені у позовній заяві (а.с.2-6), обґрунтувавши їх тим, що прийняте Державною міграційною службою України рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованими та незаконними, оскільки прийняте без врахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи. У судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини, зазначені у запереченні на адміністративний позов (а.с.84-87), та зазначила що рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, які потребують додаткового захисту приймате з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи. Відповідач на підставі ст. 27 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є спеціально уповноваженим центральним органом державної виконавчої влади у справах міграції та згідно зі ст.ст.5,6,10,11 цього ж Закону здійснює повноваження щодо прийняття рішення про визнання осіб біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а тому його рішення, дії чи бездіяльність з цього приводу на підставі ст.55 Конституції України, п. 1 ч.2 ст.17, 104 КАС України, ст.12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» можуть бути оскаржені до суду в порядку адміністративного судочинства. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, суд встановив наступне. У січні 2013 року Позивач звернувся до Управління у справах біженців та іноземців ГУ ДМС України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням № 663-13 від 18.11.2013 року Державної міграційної служби України Позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 82). 19 грудня 2013 року Позивач отримав Повідомлення № 172 від 10 грудня 2013 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане Управлінням у справах біженців та іноземців ГУ ДМС України в Одеській області (а.с. 7). Не погоджуючись з вказаним рішенням Державної міграційної служби України позивач оскаржує його у судовому порядку. Також судом встановлено, що [PERSON] є громадянином Афганістану, [INFO] - тобто є неповнолітньою особою, прибув до України самостійно у грудні 2012 року та без зволікань звернувся за захистом в Україні. Позивач народився в Афганістані, провінція Хост, с. Шехамір, за національністю пуштун, за віросповіданням мусульманин-суніт. Має початкову освіту, яку здобув у школі «Гурбоз Шехамір Ліса», пр. Хост, Афганістан, 2005-2012 р.р. Батьки заявника, брат та сестра залишилися мешкати в Афганістані, провінція Хост, с. Шехамір. Судом встановлено, що Позивач має обґрунтовані побоювання переслідувань з боку угрупування «Талібан». Так, його батьку неодноразово погрожували у зв'язку з відвідуванням позивачем навчального закладу, забороняли навчатись, інші подробиці позивачу невідомі, однак батько під загрозою небезпеки вбивства або примусового залучення дитини до навчання в екстремістських закладах прийняв рішення про відправлення позивача за межі країни перебування. Провінція Хост є територією, контрольованою антиурядовими угрупованнями. Країну громадянського походження заявник залишив легально 14.10.2012 року авіарейсом м. Кабул (Афганістан) - м. Москва (РФ). До України потрапив нелегально, легковим авто на початку грудня. Кордон України перетнув пішки, поза пунктом пропуску. Зазначені обставини підтверджуються поясненнями позивача, протоколом співбесіди, наявними в матеріалах особової справи (а.с.21-83). Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, зокрема, проаналізувавши особову справу позивача, а також інформацію по країні походження позивача суд встановив, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Висновок ГУ ДМСУ в Одеській області від 01.09.2013 р. у справах позивачів щодо відсутності у позивачів умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим (а.с. 73-81). Відповідачем не було враховано обставини, що мають суттєве значення для вирішення питання щодо надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту. У висновках відсутній аналіз причин, за яких позивач не може повернутися до країни походження, відсутній аналіз ризиків можливих переслідувань чи завдання серйозної шкоди у разі повернення, відсутні посилання на релевантну актуальну інформацію по країні походження Також у зазначеному висновку відсутній аналіз наявності чи відсутності підстав для надання додаткового захисту позивачу. Відповідно до п.п. «е» 5.1. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (затв. Наказом МВС України 07.09.2011 № 649) у висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником. Крім того, відповідно до п.п. «е» 5.1. Правил у висновку викладається обґрунтована пропозиція органу міграційної служби щодо прийняття надалі рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак, вимог зазначених норм відповідачем не було дотримано. Відповідно до ч. 3 роз'яснень Керівництва УВКБ ООН за оцінкою потреб в міжнародному захисті осіб, що шукають притулку, з Афганістану, управління верховного комісара ООН у справах біженців (УВКБ ООН) від 06.08.2013 року Hcr/es/afg/13/Ol (http://www.refw0rld.0rs/c2i-bin/texis/vtx/rwmain/0pend0cpdf.pdr? reldoc=v& docid=526792654), чоловіки і хлопчики боєздатного віку - за наявними відомостями, на підконтрольних їм територіях антиурядові елементі використовують безліч механізмів вербування на військову службу, у тому числі механізми, засновані на примусі. Відповідно до традиційної форми військової мобілізації, відомої під назвою "лашкар", кожна сім'я повинна віддати в ряди армії чоловіка боєздатного віку. Повідомляється, що в районах поселень ВПЛ і на подконтрольних ним територіях антиурядові елементи удаються до погроз і залякування для набору бійців в ряди повстанської армії. Особи, що чинять опір вербуванню, піддаються загрозі звинувачення в шпигунстві на користь уряду, смерті або покарання. Є повідомлення про пов'язані з антиурядовими угрупуваннями сім'ї, які віддавали їм синів для підготовки терористів-смертників сподіваючись на прихильне відношення даних антиурядових елементів. Поступають повідомлення про те, що командири АМП також займаються примусовим набором на військову службу серед членів місцевих общин, включаючи дорослих чоловіків і хлопчиків. В світлі наведеного УВКБ ООН вважає, що, залежно від обставин в кожному окремо взятому випадку, чоловіки і хлопчики боєздатного віку, що проживають в районах, що знаходяться під контролем антиурядових елементів, або на територіях, де між урядовими силами і антиурядовими формуваннями ведеться боротьба за владу, можуть потребувати міжнародного захисту унаслідок їх приналежності до певної соціальної групи. Залежно від конкретних обставин справи, чоловіки і хлопчики боєздатного віку, що проживають в районах, де командири АМП володіють достатньою владою, щоб здійснювати примусовий набір членів общин в ряди АМП, можуть також потребувати міжнародного захисту унаслідок їх приналежності до певної соціальної групи. Чоловіки і хлопчики, що чинять опір примусовому набору на військову службу, також можуть потребувати міжнародного захисту унаслідок їх (приписуваних їм) політичних поглядів. Залежно від обставин в кожному окремо взятому випадку, члени сімей чоловіків і хлопчиків даної групи риску також можуть потребувати міжнародного захисту унаслідок їх зв'язку з особами з групи риски. Відповідно до роз'яснень Керівництва УВКБ ООН за оцінкою потреб в міжнародному захисті осіб, що шукають притулку з Афганістану, управління верховного комісара ООН у справах біженців (УВКБ ООН) від 06.08.2013 року, 2012 році серед дванадцяти провінцій з найбільшою кількістю випадків (більш 640) були Гильменд, Кандагар і Урузган (південний регіон), Газні, Пактіка і Хост (південно-східний уєгион), Нангархар і Кунар (східний регіон), Герат і Фарах (західний регіон), а також Кабул/Бардак (центральний регіон). За спостереженнями ANSO, в південних, південно-східних і східних регіонах утворилося практично суцільне поле бою. Відповідно до пункту 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», однією із підстав для надання додаткового захисту в Україні є загроза нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження. Однак, відповідачем ці обставини не з'ясовані та не проаналізовані, при прийнятті рішення до уваги не прийняті. Відповідно до п.п. «е» 5.1. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (затв. Наказом МВС України 07.09.2011 № 649), оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе зокрема вивчення відомостей про особисті дані і обставини заявника. Неврахування зазначених обставин, а також, що [PERSON] є неповнолітнім та те, що Позивач народився та мешкав в провінції Хост, свідчить про порушення відповідачем зазначених норм законодавства. Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано; безсторонньо; добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно. Крім того, суд звертає увагу на те, що одним із критеріїв, якому повинно відповідати рішення суб'єкта владних повноважень, є принцип обґрунтованості рішення, який вимагає від суб'єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов'язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Суб'єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями, а не конкретними обставинами. Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що Рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийняте без врахування всіх обставин справи та не досліджено відповідачем у повній мірі, тобто, є необґрунтованим, що є підставою для його скасування. Щодо решти позовних вимог стосовно зобов'язання відповідача прийняти відносно позивача рішення про надання статусу біженця, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону від 8 липня 2011 року №3671-VI визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Так, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме: расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди. При цьому, суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо. Відповідно до частин 1, 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Виходячи з викладеного, суд вважає, що Позивач має ознаки особи, яка потребує додаткового захисту. Враховуючи заявлені позовні вимоги, виходячи з аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають задоволенню частково. На підставі викладеного,

Результат розгляду: partial