Рішення адміністративного суду від 2014-02-12 00:00:00+02

[PERSON] (надалі по тексту - позивач, [PERSON]) звернувся до суду з позовом до Управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області (надалі по тексту - відповідач, УМВС України в Сумській області), третя особа - Т.в.о. начальника УМВС України в Сумській області полковник міліції Скрипник Руслан В'ячеславович (надалі по тексту - третя особа), в якому просить суд: - визнати протиправними дії т.в.о. начальника полковника міліції Скрипника Р.В. щодо видачі наказу № 248 о/с від 28.11.2013 року «По особовому складу» згідно з Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України звільнити з органів МВС: у запас збройних сил за п. 66 (за скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу) старшого лейтенанта міліції [PERSON] (підстава наказ УМВС від 06.11.2011 р.); - скасувати наказ УМВС України в Сумській області № 248 о/с від 28.11.2013 року «По особовому складу»; - поновити [PERSON] на займаній посаді інспектора з дізнання відділення Державтоінспекції Охтирського МВ з 28 листопада 2013 р.; В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 30.11.2013 року позивачу стало відомо про існування наказу № 248 о/с від 28.11.2013 року про звільнення його з органів внутрішніх справ. Позивач вважає даний наказ є передчасним та незаконним, оскільки не вчиняв жодного поступку, що дискредитує звання рядового та начальницького складу. Статтею 2 Закону України «Про міліцію» передбачено, що основними завданнями міліції є: забезпечення особистої безпеки громадян, захист їх прав і свобод, законних інтересів; запобігання правопорушенням та їх припинення; охорона і забезпечення громадського порядку; виявлення і розкриття злочинів, розшук осіб, які їх вчинили; забезпечення безпеки дорожнього руху; захист власності від злочинних посягань; виконання кримінальних покарань і адміністративних стягнень; участь у поданні соціальної та правової допомоги громадянам, сприяння у межах своєї компетенції державним органам, підприємствам, установам і організаціям у виконанні покладених на них законом обов'язків. Відповідно до статті 1 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України. Статтею 2 цього Статуту передбачено, що дисциплінарний проступок - це невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни. Вимогами статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ встановлено, що службова дисципліна України базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу, зокрема дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників, з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють. Відповідно до пункту 6 статті 12 Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень, як звільнення з посади. Вимогами статті 14 вищевказаного Статуту передбачено, що з метою з'ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування. Підставою для звільнення позивача визначено пункт 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, відповідно до норм якого особи рядового і начальницького складу, які скоїли вчинки, що дискредитують звання рядового і начальницького складу, звільняються з органів внутрішніх справ. Таким чином, позивач вважає, що звільнення є незаконним, оскільки він не вчиняв жодних дій, які б дискредитували звання рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та його безпосередня вина не доведена судом. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, в задоволенні позову просив відмовити. Третя особа в судове засідання не з'явився про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, клопотання про розгляд справи за його відсутності та про причини неявки до суду не повідомив. Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 28.11.2013 р. т.в.о. начальника УМВС України в Сумській області полковник міліції Скрипник Р.В. прийнято наказ №248 о/с «По особовому складу», яким старшого лейтенанта міліції [PERSON] - інспектора з дізнання відділення Державтоінспекції Охтирського МВ (з обслуговування м. Охтирки та Охтирського району) з 28.11.2013 р. звільнено з органів МВС за п. 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (за скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу) (а. с. 3). Задовольняючи позовні вимоги в частині скасування наказу відповідача №248 від 28.11.2013 р. та про поновлення [PERSON] на службі в органах внутрішніх справ на посаді інспектора з дізнання відділення Державтоінспекції Охтирського МВ, суд виходить з неправомірності прийнятого наказу щодо звільнення позивача зі служби в органах внутрішніх справ. Відповідно до ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України основним завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Таким чином, згідно до вимог частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди зобов'язані перевірити оскаржене рішення на предмет прийняття його на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо; добросовісно; розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб і цілями, на яке спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно. Отже, під час розгляду спорів щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень, суд зобов'язаний незалежно від підстав, наведених у позові, перевіряти оскаржувані рішення на їх відповідність усім зазначеним вимогам. З матеріалів справи судом встановлено, що підставою для прийняття наказу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Сумській області №248 від 28.11.2013 року є висновки службового розслідування про порушення позивачем вимог розділу II Закону України "Про засади запобігання та протидії корупції", розділу VII Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України, затверджених наказом МВС України від 22.02.2012 № 155, невиконання вимог Присяги працівника органів внутрішніх справ та скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового та начальницького складу, який виразився у вимаганні та отриманні незаконної грошової винагороди від цивільної особи, що призвело до надзвичайної події, відповідно до статей 1, 2, 12 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України Суд зазначає, що згідно Закону України "Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України" затверджено Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України. За визначенням ст. 2 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України дисциплінарний проступок - невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни. Згідно ст. 1 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України. Згідно з п. 1 ст. 7 Закону України "Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України" службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов'язує кожну особу рядового і начальницького складу дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників. Отже, з аналізу наведених приписів Дисциплінарного статуту вбачається, що дисциплінарним проступком є порушення рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ службової дисципліни, яка базується на дотриманні Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України та Присяги працівника органів внутрішніх справ України. Між тим, в оскаржуваному наказі від 28 листопада 2013 р. не зазначено які саме дії, що свідчать про порушення службової дисципліни та дискредитують звання рядового і начальницького складу, вчинив позивач, та які норми діючого законодавства при цьому ним порушено. Судом зазначає, що в ході проведення службового розслідування встановлено, що в середині жовтня 2013 року [PERSON] під час несення служби по нагляду за дорожнім рухом в м. Охтирка зупинив автомобіль BMW 530, н.з. [NUMBER], під керуванням місцевого жителя [PERSON] та без проведення будь-якої перевірки повідомив останньому про те, що начебто вказаний автомобіль є "двійником", тому він має бути вилучений та поміщений на майданчик тимчасового затримання транспортних засобів. Крім того, [PERSON] вилучив свідоцтво про реєстрацію зазначеного транспортного засобу без відповідного документального оформлення та звернувся до [PERSON] з пропозицією надати йому неправомірну вигоду в сумі 1000 доларів США за вирішення питання про не затримання автомобіля та повернення йому свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Того ж дня, між [PERSON] та [PERSON] відбулася зустріч у ході якої останній спробував надати [PERSON] неправомірну вигоду в сумі 1000 грн., яку працівник міліції приймати категорично відмовився та підтвердив вимогу про передачу грошей у сумі 1000 доларів США. 01.11.2013 року [PERSON] близько 15.30 год. прибув до адміністративного приміщення відділення ДАІ Охтирського MB, де зустрівся з [PERSON], якому повідомив, що він має можливість надати гроші лише в сумі 6000 грн. На цю пропозицію [PERSON] погодився та наказав передати вказану суму водію автомобіля "Таксі" [PERSON], який знаходився поруч із адміністративним приміщенням відділення ДАІ. [PERSON] передав гроші для працівника міліції в сумі 6000 грн. водію вказаного "Таксі", а останній повернув йому свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на його автомобіль. Після цього, водій автомобіля "Таксі" [PERSON] та [PERSON] були затримані працівниками ВВБ в Сумській області ДВБ МВС України спільно з працівниками прокуратури Сумської області (а.с.17-19). За результатами проведеного службового розслідування, складений висновок службового розслідування, який затверджений начальником УМВС України в Сумській області 05.11.2013 року. Між тим, з у вказаному висновку не зазначено, що в ході службового розслідування встановлено вчинення позивачем дій, що дискредитує звання рядового та начальницького складу, не наведено які норми закону позивачем не дотримано та в чому саме полягає порушення позивачем нормативних документів МВС України з питань дотримання дисципліни і законності, прав і свобод громадян. Як вбачається з матеріалів справи, 18.01.2012 року прокуратурою м. Суми порушено кримінальне провадження №42013200000000150 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України (а.с.16). За приписами ст. 16 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України у разі проведення за фактом учинення проступку службового розслідування, провадження в кримінальній справі або справі про адміністративне правопорушення на осіб рядового і начальницького складу дисциплінарне стягнення може бути накладено не пізніше одного місяця з дня закінчення службового розслідування, провадження в кримінальній справі чи справі про адміністративне правопорушення, не враховуючи періоду тимчасової непрацездатності або перебування у відпустці. Таким чином, з аналізу вказаної норми випливає, що у разі проведення за фактом вчинення проступку провадження в кримінальній справі можливість застосування дисциплінарного стягнення допускається після закінчення провадження в кримінальній справі. Відповідно до ст. 62 Конституції України, ст.17 Кримінального процесуального кодексу України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 7 листопада 2002 року по справі "Лавентс проти Латвії" зазначив, що пункт 2 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод вимагає від представників держави - насамперед суддів, що розглядають справу, але й від інших представників органів влади, щоб вони. утримувалися від публічних заяв про те, що обвинувачений вчинив правопорушення, яке йому ставлять за вину, доти, доки ця вина не буде офіційно встановлена судом. У рішенні від 10 лютого 1995 року по справі "Аллене де Рібермон проти Франції" Європейський Суд з прав людини підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно ширшою: він обов'язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави. 26.09.2006 року Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Грабчук проти України" зазначив, що презумпція невинуватості порушена, якщо твердження посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні злочину, відображає думку, що особа винна, коли цього не було встановлено відповідно до закону. Цього достатньо, навіть за відсутності жодного формального висновку, що існує деяка підстава припустити, що посадова особа вважає цю особу винною. Питання, чи, порушує, твердження посадової принцип презумпції невинуватості, має бути з'ясоване у контексті тих фактичних обставин, у яких це твердження було зроблене. Тобто, сам по собі факт затримання позивача співробітниками правоохоронних органів не свідчить про скоєння ним дисциплінарного проступку. Суд вважає, що в даному випадку доказом вчинення дисциплінарного проступку може бути лише вирок суду, або ж висновок ретельного службового розслідування. За приписами ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. При цьому доказом, що підтверджує вину особи у вчиненні злочину є обвинувальний вирок суду, прийнятий відповідно до кримінального та кримінально-процесуального закону. З матеріалів справи вбачається, що на час звільнення позивача з органів внутрішніх справ слідство по кримінальній справі тривало та будь-якого рішення за наслідками розслідування прийнято не було, що унеможливлює застосування до позивача дисциплінарного стягнення за вчинення проступку, що є предметом доказування у кримінальній справі. Таким чином, суд приходить до висновку щодо передчасного винесення відповідачем оскаржуваного наказу, всупереч приписів діючого законодавства. Посилання відповідача в запереченні на адміністративний позов на те, що підставою для звільнення позивача було невиконання ним службових обов'язків, що дискредитує звання працівника міліції, а не вчинення дій за фактом яких порушено кримінальну справі, суд вважає необґрунтованими, оскільки відповідачем не наведено в чому полягали такі дії . Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Між тим, відповідачами вказаного обов'язку не виконано та не надано доказів в підтвердження правомірності прийнятого рішення про звільнення позивача з органів внутрішніх справ, в зв'язку з чим суд приходить до висновку, що звільнення позивача з органів внутрішніх справ проведено без дотримання вимог діючого законодавства. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо визнання протиправними дій т.в.о. начальника полковника міліції Скрипника Р.В. щодо видачі наказу № 248 о/с від 28.11.2013 року «По особовому складу» згідно з Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України звільнити з органів МВС: у запас збройних сил за п. 66 (за скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу) старшого лейтенанта міліції [PERSON] (підстава наказ УМВС від 06.11.2011 р.), суд виходить з наступного. Згідно з ч. 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Суд вважає, що визначений позивачем спосіб захисту порушеного права, а саме визнання протиправними дій т.в.о. начальника полковника міліції Скрипника Р.В. щодо видачі наказу № 248 о/с від 28.11.2013 року «По особовому складу» згідно з Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України звільнити з органів МВС: у запас збройних сил за п. 66 (за скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу) старшого лейтенанта міліції [PERSON] (підстава наказ УМВС від 06.11.2011 р.), не може у повному обсязі захистити права позивача, оскільки належним способом захисту прав позивача саме є скасування оскарженого наказу З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання протиправними дій т.в.о. начальника полковника міліції Скрипника Р.В. щодо видачі наказу № 248 о/с від 28.11.2013 року «По особовому складу» згідно з Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України звільнити з органів МВС: у запас збройних сил за п. 66 (за скоєння вчинку, що дискредитує звання рядового і начальницького складу) старшого лейтенанта міліції [PERSON] (підстава наказ УМВС від 06.11.2011 р.) не підлягають задоволенню.

Результат розгляду: partial