Рішення адміністративного суду від 2014-03-12 00:00:00+02

13 лютого 2014 року позивач, Приватне акціонерне товариство "Виробниче об'єднання "Конті", звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача, Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників податків у м. Донецьку Міжрегіонального головного управління Міндоходів, про визнання недійсною податкової консультації від 23.01.2014 № 1435/10/06-00-13-17 та зобов'язання вчинити певні дії. Позовні вимоги вмотивовані тим, що відповідач при наданні консультації не врахував того, що при нарахуванні (виплаті) та оподаткуванні доходу від надання нерухомості в оренду, роялті, дивідендів, статті 168 та 170 Податкового кодексу України співвідносяться як загальна та спеціальна норма, а тому за загальновизнаним правилом вирішення правових колізій, перевагу має спеціальна норма права. З посиланням на статтю 53 Податкового кодексу України, позивач просив визнати недійсною податкову консультацію та зобов'язати відповідача надати нову податкову консультацію за запит позивача №2941/6 від 23.12.2013. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити, надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, вважав податкову консультацію вірною, просив відмовити у задоволенні позову. Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. 27 грудня 2013 року відповідачем було зареєстровано звернення позивача про надання письмової податкової консультації з приводу практичного застосування статті 170 Податкового кодексу України (а.с. 10-11). 23 січня 2014 року відповідачем буда надана податкова консультація №1435/10/06-00-13-12 за запит позивача №2941/6 від 23.12.2013. Орган доходів та зборів дійшов висновку про те, що у разі нарахування податковим агентом доходу від надання нерухомості в оренду, роялті, дивідендів, але які не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені Податковим кодексом України для місячного податкового періоду (а.с. 12-15). При прийнятті постанови суд виходив з наступних мотивів та керувався такими положеннями законодавства. Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 52 Податкового кодексу України (далі - ПК України) за зверненням платників податків контролюючі органи надають безоплатно консультації з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства протягом 30 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом. Податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію. За вибором платника податків консультація надається в усній, письмовій або електронній формі. Згідно пункту 53.3 статті 53 ПК України платник податків може оскаржити до суду як правовий акт індивідуальної дії податкову консультацію контролюючого органу, викладену в письмовій або електронній формі, яка, на думку такого платника податків, суперечить нормам або змісту відповідного податку чи збору. Визнання судом такої податкової консультації недійсною є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду. Стаття 168 ПК України встановлює загальний порядок нарахування, утримання та сплати (перерахування) податку до бюджету. Відповідно до підпункту 168.1.5. пункту 168.1 статті 168 ПК України якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду. Статтею 170 ПК України визначені особливості нарахування (виплати) та оподаткування окремих видів доходів, зокрема, доходу від надання нерухомості в оренду, роялті, дивідендів. Підпунктом 170.1.4 пункту 170.1 даної статті встановлено, що доходи від надання нерухомості в оренду (суборенду), житловий найм (піднайм), оподатковуються податковим агентом під час їх виплати за їх рахунок. Відповідно до підпункту 170.3 статті 170 ПК України роялті оподатковуються за правилами, встановленими для оподаткування дивідендів. Згідно пункту 170.5 статті 170 ПК України дивіденди, нараховані платнику податку емітентом корпоративних прав - резидентом, що є юридичною особою, оподатковуються за ставкою, визначеною у пункті 167.2 статті 167 цього Кодексу, крім дивідендів на користь фізичних осіб (у тому числі нерезидентів) за акціями або іншими корпоративними правами, які мають статус привілейованих або інший статус, що передбачає виплату фіксованого розміру дивідендів чи суми, яка є більшою за суму виплат, розраховану на будь-яку іншу акцію (корпоративне право), емітовану таким платником податку, які згідно із підпунктом 153.3.7 пункту 153.3 статті 153 цього Кодексу прирівнюються з метою оподаткування до виплати заробітної плати з відповідним оподаткуванням. Доходи, зазначені у цьому пункті, остаточно оподатковуються під час їх виплати за їх рахунок. Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що дата сплати податку з виплаченої орендної плати, роялті та дивідендів не пов'язується з часом їх нарахування, оскільки за своєю суттю та ознаками такі доходи повинні виплачуватися платникам податку. Посилання відповідача на підпункт 168.1.5. пункту 168.1 статті 168 ПК України щодо сплати податку у строки, встановлені Податковим кодексом України для місячного податкового періоду, є безпідставним, оскільки дія цієї норми поширюється на доходи, які нараховуються, але не виплачуються платнику податку. З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсною податкової консультації підлягають задоволенню. При вирішення питання про зобов'язання відповідача надати нову податкову консультацію, суд виходив з наступного. Спосіб захисту права, про який просить позивач, не ґрунтується на чинному законодавстві. З аналізу другого речення пункту 53.3 статті 53 ПК України вбачається, що за методом правового регулювання даний припис закону відноситься до жорсткого імперативу, тобто має чіткий владно-категоричний характер, що не допускає відхилень у регулюванні поведінки. За таких обставин, відповідач в силу закону має надати нову податкову консультацію з урахуванням висновків суду, без прийняття додаткового судового рішення, яке б зобов'язувало його вчиняти такі Таким чином, у задоволенні вимог про зобов'язання відповідача надати нову податкову консультацію з урахуванням висновків суду, слід відмовити. Оскільки адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (частина 3 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України).

Результат розгляду: partial