Рішення адміністративного суду від 2014-02-12 00:00:00+02

Громадянка Демократичної Республіки Конго [PERSON] звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління ДМС України у м. Києві, в якому просить суд: визнати неправомірними дії Головного управління ДМС України у м. Києві в частині порушеного законом порядку повідомлення про прийняття Державною міграційною службою України рішення про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 582-13 від 17.09.2013 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Державну міграційну службу України визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Представник відповідачів заперечив проти позовних вимог, з підстав, викладених у письмовому запереченні, долученому до матеріалів справи. Розглянувши подані позивачем та відповідачем документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. Державною міграційною службою України 17.09.2013 було прийнято рішення № 582-13 про відмову у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту [PERSON], громадянці Демократичної Республіки Конго. На підставі прийнятого рішення, 25.09.2013 Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві винесено повідомлення № 188 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Оскаржуване рішення № 582-13 мотивоване тим, що відповідно до абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону відсутні. Мотиви прийнятого рішення розкрито у висновку Головного управління ДМС у м. Києві щодо відмови їй та її малолітньому сину [PERSON] у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 08.08.2013 року, який був підтриманий Державною міграційною службою України. Вони полягають у тому, що: 1) заявниця, бажаючи отримати документ, який дає право на легальне перебування на території України, надавала неправдиву або частково неправдиву інформацію співробітнику міграційної служби, що підпадає під сумнів, тим самим намагаючись ввести в оману; 2) заявницею не було доведено обґрунтованість суб'єктивних побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, наведені заявницею обставини не свідчать про переслідування з боку влади чи угрупування; 3) відсутні факти загрози життю заявниці чи її малолітнього сина, безпеці чи свободі в країні походження через застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання; 4) заяви про переслідування є очевидно необґрунтованими, а основною метою звернення з заявою є пошук кращих умов життя та роботи, а отже заявниця є економічним мігрантом, а не біженцем; 5) заявниця прибула на територію України 12.11.2012 на підставі офіційної візи, однак до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в м. Києві звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише 16.04.2013, що суперечить вимогам ч.1 ст.5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Стаття 161 КАС України встановлює, що під час прийняття постанови суд вирішує, зокрема: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. У відповідності до положень частини 1 статті 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Згідно положень статті 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного. У відповідності до положень п.1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (№ 3671-VI від 08.07.2011, далі - Закон): 1) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; 2) особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Аналізуючи висновок і його мотиви, які стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення, суд вважає необхідним зазначити про наступне. Як вбачається з матеріалів особової справи Громадянки Демократичної Республіки Конго [PERSON] у своїй заяві до Головного Управління Державної міграційної служби України у м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.04.2013 № 56 вказала, що причиною залишення країни походження стало те, що вона стала жертвою зґвалтування солдат руандійців, після чого в неї народилася дитина. Це стало причиною її конфлікту з батьками та общиною, які не сприйняли її дитини, народженої від руандійців. Причиною небажання повернення в країну походження, заявниця зазначила побоювання такого поводження повторно, оскільки в країні надзвичайно високий рівень загального насильства і зґвалтування та інші злочини залишаються безкарними, а також загрозу життю її сина. У судовому засіданні представник позивача заявила, що її довірителька стала жертвою насильства у країні свого походження, та має обґрунтовані побоювання вчинення в майбутньому таких дій. Крім того в силу ненависного ставлення до окупаційних руандійських військових, є загроза життю її малолітньої дитини, яку не визнають у общині матері (позивачки). Орган міграційної служби за наслідком співбесід, вивчення та оцінки поданих заявником документів, а також інформації отриманих з інших джерел, співставляє отримані внаслідок цього фактичні дані саме суб'єктивним оцінкам заявника, за наслідком чого і робить відповідний висновок про наявність або відсутність підстав для прийняття відповідного рішення в межах власної компетенції. В матеріалах справи відсутні дані щодо збору відповідачами достатньої кількості інформації про ситуацію у країні походження позивачки, зокрема наявність єдиної роздруківки з даних інтернет-ресурсів, не може свідчити про об'єктивність висновку щодо відсутності фактів загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї нелюдського або такого, що принижує гідність поводження. З огляду на це доводи відповідача в цій частині не можуть бути прийняті судом як мотивовані та обґрунтовані. Крім того заявлений позивачкою факт зґвалтування та масовість аналогічних дій військовими свідчить про небезпеку для неї у країні походження. Мотиви відповідачів щодо неправдивості чи часткової неправдивості пояснень заявниці співробітнику міграційної служби, викладені у висновку без врахування зазначеного вище судом, а тому з цих обставин не можуть бути прийняті як обґрунтовані. Враховуючи викладене вище, суд дійшов до висновку, що оскаржуване рішення не може вважатися таким, що в цілому відповідає вимогам ч.3 ст.2 КАС України, а тому підлягає визнанню неправомірним та скасуванню, адже відповідачем не досліджено в повному обсязі та не надано оцінку на предмет наявності чи відсутності підстав і обставин для визнання [PERSON] біженцем. Оскільки питання прийняття рішення щодо надання статусу біженця або особи є дискреційним повноваженням відповідача, то позовні вимоги щодо зобов'язання Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту надання особі, задоволенню не підлягають. Суд вважає належним способом захисту прав та інтересів позивача зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву від 16.04.2013 року № 56 про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Згідно частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач, заперечуючи позов в силу положень частини 2 статті 71 КАС України не спростував покликання позивача і не довів відповідність оскаржуваного рішення вимогам ч.3. ст.2 КАС України. Позивач в силу положень ч.1 ст.71 КАС України довів суду належними доказами наявність обставин, що обґрунтовують його позовні вимоги в частині.

Результат розгляду: partial