Рішення адміністративного суду від 2014-02-11 00:00:00+02

Суб'єкт підприємницької діяльності-фізична особа [PERSON] (позивач) звернулась до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Оболонському районі м. Києва (відповідач) про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення № 0002251730/0 від 16 липня 2010 року та рішення № 0002261730 від 16 липня 2010 року про застосування (штрафних) фінансових санкцій. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 жовтня 2010 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2011 року, в задоволенні позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з прийнятими судовими рішеннями у справі, позивач оскаржив їх в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України. В поданій касаційній скарзі, СПД-ФО [PERSON], посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального та матеріального права, просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 жовтня 2010 року, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 01 березня 2011 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких підстав. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідачем проведено перевірку відділу біжутерії, що належить позивачу, з питань дотримання вимог податкового законодавства, за результатами якої складено акт № 32 від 13 липня 2010 року. На підставі зазначеного акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № 0002251730/0 від 16 липня 2010 року, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання з єдиного податку в розмірі 100,00 грн. (100,00 грн. - основний платіж, 0,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції), та рішення № 0002261730 від 16 липня 2010 року, яким до позивача застосовано суму штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 70 161,00 грн. Перевіркою встановлено порушення СПД-ФО [PERSON] статті 2 Указу Президента України від 03 липня 1998 року № 727/98 «Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Указ № 727/98), пункту 4 Порядку видачі Свідоцтва про сплату єдиного податку, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 29 жовтня 1999 року № 599 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Порядок), у зв'язку з використанням праці неоформленого робітника без збільшення при цьому ставки єдиного податку на 50 відсотків. Також, контролюючий орган дійшов висновку про порушення позивачем пунктів 5, 12 статті 3 Закону України від 06 липня 1995 року № 265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 265/95-ВР) з огляду на незабезпечення ведення обліку товарно-матеріальних цінностей за місцем їх реалізації та зберігання на загальну суму в розмірі 35 018,00 грн., а саме - відсутність накладних або товарно-транспортних накладних, що підтверджують оприбуткування товарно-матеріальних цінностей, а також наявність необлікованих коштів в розмірі 25,00 грн. Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 0002251730/0 від 16 липня 2010 року, суди попередніх інстанцій виходили з наступних мотивів, з якими погоджується суд касаційної інстанції. Відповідно до статті 2 Указу № 727/98 у разі коли платник єдиного податку здійснює підприємницьку діяльність з використанням найманої праці або за участю у підприємницькій діяльності членів його сім'ї, ставка єдиного податку збільшується на 50 відсотків за кожну особу. Згідно з пунктом 4 Порядку якщо платник єдиного податку здійснює підприємницьку діяльність з використанням найманої праці, то на кожну особу, яка перебуває з ним у трудових відносинах, включаючи членів його сім'ї, платнику єдиного податку видається довідка про трудові відносини фізичної особи з платником єдиного податку. У разі збільшення чисельності працівників (відкриття додаткових робочих місць) протягом терміну дії отриманого Свідоцтва платник єдиного податку повинен здійснити доплату за кожного додатково найманого працівника, з розрахунку не менш як за повний місяць з початку діяльності таких працівників, і отримати довідки для цих працівників. Відповідно до статті 21 Кодексу законів про працю України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 24 Кодексу законів про працю України передбачено, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи. Як встановлено судами та підтверджується наявними в матеріалах справи пояснювальними записками, складеними позивачем та [PERSON], на момент проведення перевірки в господарській одиниці, що належить позивачу, був наявний найманий працівник, який протягом двох днів заміняв СПД-ФО [PERSON] на посаді продавця, а відтак слід визнати правомірним визначення контролюючим органам позивачу суми податкового зобов'язання з єдиного податку в розмірі 100,00 грн. В свою чергу, відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення № 0002261730 від 16 липня 2010 року в частині застосування до позивача суми штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 70 036,00 грн., суди першої та апеляційної інстанцій виходили з відсутності у СПД-ФО [PERSON] первинних документів на підтвердження оприбуткування товарно-матеріальних цінностей та ведення підприємцем книги обліку доходів і витрат з порушенням вимог Порядку ведення книги обліку доходів і витрат, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року № 1269. Проте, в розглядуваній ситуації судовими інстанціями не враховано, що відповідно до пункту 12 статті 3 Закону № 265/95-ВР суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов'язані вести у порядку, встановленому законодавством, облік товарних запасів на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювати продаж лише тих товарів, які відображені в такому обліку, за винятком продажу товарів особами, які відповідно до законодавства оподатковуються за правилами, що не передбачають ведення обліку обсягів реалізованих товарів (наданих послуг). Згідно з пунктом 6 статті 9 Закону № 265/95-ВР реєстратори розрахункових операцій та розрахункові книжки не застосовуються при продажу товарів (наданні послуг) суб'єктами підприємницької діяльності-фізичними особами, оподаткування доходів яких здійснюється відповідно до законодавства з питань оподаткування суб'єктів малого підприємництва (в тому числі шляхом отримання свідоцтва про сплату єдиного податку), якщо такі суб'єкти не здійснюють продаж підакцизних товарів (крім пива на розлив), за умови ведення такими особами книг обліку доходів і витрат у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України за поданням державного органу, уповноваженого провадити державну регуляторну політику. Аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку про те, що обов'язок ведення обліку товарних запасів не міг бути покладений на суб'єктів підприємницької діяльності-фізичних осіб, які здійснювали підприємницьку діяльність за спрощеною системою оподаткування відповідно до Указу № 727/98. Судовими інстанціями встановлено, що в охоплений перевіркою період СПД-ФО [PERSON] була платником єдиного податку. Відповідно до абзацу 8 статті 4 Указу № 727/98 форма книги обліку доходів та витрат, що підлягають оподаткуванню відповідно до цього Указу, і порядок її ведення суб'єктами малого підприємництва, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються Державною податковою адміністрацією України. Пунктом 8 Порядку передбачено, що для визначення результатів власної підприємницької діяльності на підставі хронологічного відображення здійснених господарських і фінансових операцій платник єдиного податку веде Книгу обліку доходів і витрат згідно із додатком № 10 до Інструкції про прибутковий податок з громадян, затвердженої наказом Головної державної податкової інспекції України від 21 квітня 1993 № 12 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09 червня 1993 року за № 64. При цьому обов'язковому заповненню підлягають лише графи «період обліку», «витрати на виробництво продукції», «сума виручки (доходу)», «чистий доход». В свою чергу, форма Книги обліку доходів і витрат не передбачає ведення обліку товарних запасів, а відтак підстави для застосування до позивача суми штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 70 036,00 грн. рішенням № 0002261730 від 16 липня 2010 року в даному випадку відсутні. Поряд з цим факт порушення СПД-ФО [PERSON] пункту 5 статті 3 Закону № 265/95-ВР підтверджується актом перевірки № 32 від 13 липня 2010 року, який є носієм доказової інформації, а позивачем, зокрема, будь-яких доводів на спростовання вказаної обставини не наведено та відповідних доказів не надано. Відповідно до статті 225 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції має право змінити судове рішення, якщо у справі немає необхідності досліджувати нові докази або встановлювати обставини, а судове рішення, яке змінюється, є помилковим тільки в частині. За наведених обставин та з урахуванням викладеного, рішення суду апеляційної інстанції слід скасувати, а рішення суду першої інстанції змінити.

Результат розгляду: partial