Рішення адміністративного суду від 2014-03-18 00:00:00+02

ПП «Енергоконструкція» звернулось до суду з позовом до Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції, яким просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення відповідача від 28.04.2011 року № 000602304, яким йому збільшено грошове зобов'язання з податку на додану вартість на суму 215484,00 грн., з них 215483,00 грн. основний платіж та 1,00 грн. штрафні (фінансові) санкції. Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 червня 2011 року позов задоволено повністю. Постанова мотивована тим, що відповідно до положень пп. пп. 7.2.3, 7.2.6 п. 7.2, пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону України «Про податок на додану вартість» право платника податку на податковий кредит виникає саме у зв'язку з придбанням товарів, робіт, послуг, операції з продажу яких є об'єктом оподаткування згідно з п. 3.1 ст. 3 цього Закону, що передбачає реальну наявність результатів робіт, надання послуг, придбання товарів. Отже, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на податковий кредит можуть мати лише реально вчинені господарські операції з придбання товарів, робіт, послуг з метою використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності. На момент укладення та виконання договору з позивачем ЗАТ «НВП «Укрзахіденерго» був включений до ЄДРПОУ та був платником податку на додану вартість. А висновки податкового органу про незаконне заволодіння позивачем дохідною частиною бюджету, як майном держави внаслідок укладання та виконання правочину з цим контрагентом є помилковими. Наявність податкових накладних та факт наявності сплати податку на додану вартість в ціні придбаних товарів дало позивачу підстави дня формування податкового кредиту. Тому, на думку суду, позовні вимоги є підставними, ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і підлягають задоволенню. Постанову в апеляційному порядку оскаржив відповідач, вважає її незаконною та необґрунтованою, оскільки суд неповно з'ясував обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також суд порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Просить постанову скасувати та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити повністю. На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що підставою для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення слугував висновок перевіряючих про порушення позивачем вимог податкового законодавства при формуванні податкового кредиту з податку додану вартість за результатами господарських операцій з ЗАТ «НВП «Укрзахіденерго», оскільки дані операції не мали реального характеру, а відбувалось лише документування цих операцій. В представлених для перевірки документах не заповнені всі передбачені реквізити, передбачені наказом Міністерства транспорту та Міністерства статистики від 29.12.1995 року № 488/346 «Про затвердження типових форм первинного обліку роботи вантажного автомобіля», зокрема, в подорожніх листах не заповнено номер товарно-транспортних накладних, в товарно-транспортних накладних не вказано номер документу, не заповнено розділ «Вантажно-розвантажувальні операції», номер подорожнього листа, номер і дата довіреності (доручення) на право отримання вантажу, не зазначено адреси пункту завантаження та розвантаження, не зазначено ПІБ осіб, що здавали і отримували вантажі та інше. Позивач не довів факту прибуття автомобіля ПП «Енергоконструкція» для завантаження і розвантаження та факт завершеного процесу вантаження і розвантаження товару, а також у ПП «Енергоконструкція» відсутні акти приймання-передачі товару по кількості. Крім того, на кінець періоду, що перевірявся, заборгованість за відвантажений товар за розрахунками з ЗАТ «НВП «Укрзахіденсрго» становила 959895,60 грн. Будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції, а якщо фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановив суд, в період 04-08.06.2011 року працівники Тернопільської об'єднаної державної податкової інспекції провели документальну виїзну перевірку ПП «Енергоконструкція» щодо документального підтвердження господарських відносин з контрагентами для з'ясування їх реальності та відображення в обліку особи та дотримання вимог податкового та іншого законодавства, за період з 01.01.2011 року до 31.01.2011 року, за результатами якої складено акт від 14.04.2011 року № 2054/23-04/21159437. В акті перевірки зазначено про порушення позивачем вимог п. п. 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податкове зобов'язання з податку на додану вартість за січень 2011 року в сумі 215483 грн. На підставі даного акта перевірки Тернопільська об'єднана державна податкова інспекція 28.04.2011 року прийняла податкове повідомлення-рішення 000602304, яким ПП «Енергоконструкція» збільшено грошове зобов'язання з податку на додану вартість на суму 215484,00 грн., з них 215483,00 грн. основний платіж та 1,00 грн. штрафні (фінансові) санкції. Колегія суддів вважає оскаржуване податкове повідомлення-рішення неправомірним з таких підстав. Відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами. Відповідно до пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 цього Кодексу податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу. Відповідно до п. 185.1 ст. 185 Податкового Кодексу України об'єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю. Пунктом 198.1 ст. 198 цього Кодексу передбачено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, в тому числі, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Згідно з п. 198.1 ст. 198 цього Кодексу право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу. Відповідно до п. п. 198.2, 198.3 ст. 198 цього Кодексу датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, в тому числі, у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. Згідно з п. 201.10 ст. 201 даного Кодексу податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Відповідно до п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, податкова накладна має містити: порядковий номер податкової накладної; дату її виписування, назву юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; податковий номер платника податку (продавця та покупця); місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм); повну назву отримувача; ціну продажу без врахування податку; ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні; загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку. Згідно з п. п. 201.4 даної статті податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг. Згідно з п. 201.6 даної статті податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надається покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг). Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом. Органи державної податкової служби за даними реєстрів виданих та отриманих податкових накладних, наданих в електронному вигляді, повідомляють платника податку про наявність у такому реєстрі розбіжностей з даними контрагентів. При цьому платник податку протягом 10 днів після отримання такого повідомлення має право уточнити податкові зобов'язання без застосування штрафних санкцій, передбачених розділом II цього Кодексу. Пунктом 201.7 даної статті передбачено, що податкова накладна виписується на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс). Згідно з п. 201.10 даної статті податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Відповідно до п. 198.6 ст. 198 цього Кодексу не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями, а при імпорті робіт (послуг) - актом прийняття робіт (послуг) чи банківським документом, який засвідчує перерахування коштів в оплату вартості таких робіт (послуг).У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами. На підставі аналізу зазначених норм колегія суддів дійшла висновку, що формування суб'єктом господарювання податкового кредиту та валових витрат не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами, а пов'язане з призначенням придбаних товарів (послуг) для використання у господарській діяльності та наявності податкової накладної (накладних). Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на формування валових витрат та податкового кредиту з податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо включення сум податку, сплачених ним в ціні придбаних товарів (робіт, послуг), до складу податкового кредиту та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту та валових витрат. Наведене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03), де Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов'язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ вдруге, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права. Разом з тим, колегія суддів зазначає, що необхідно встановити факт реальності господарських операцій, тобто фактичне поставлення товарів (послуг). Отже, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому необхідною умовою для віднесення сплачених (нарахованих) у ціні товарів сум податку на додану вартість до податкового кредиту є факт реальності придбання товарів, вартість яких відноситься до податкового кредиту з податку на додану вартість. Для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість витрати платника щодо сплати (нарахування) відповідної суми податку у складі ціни товару мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції та є підставою для формування податкового обліку платника податків. 01.06.2010 року ПП «Енергоконструкція» (покупець) та ЗАТ «НВП «Укрзахіденерго» (продавець) уклали договір № 0162, відповідно до п. 1 якого продавець зобов'язується продати, а покупець належним чином прийняти та оплатити товар відповідно до накладних в кількості та асортименті, згідно з товарними накладними, підписаними та завіреними сторонами. Згідно з п. 4 даного договору поставка товарів здійснюється за рахунок покупця, а прийомка товарів за кількістю здійснюється покупцем або його повноважним представником, після чого ним виписується товарна накладна, яка завіряється сторонами. Фактичне здійснення господарських операцій між ПП «Енергоконструкція» та ЗАТ «НВП «Укрзахіденерго» за зазначеним вище договором підтверджується доказами, наданими позивачем та дослідженими судом, а саме копіями наступних документів: видаткових накладних від 24.01.2011 року № РН-1-24011, від 25.01.2011 року № РН-1-25013, від 26.01.2011 року № РН-1-26003, від 27.01.2011 року № РН-1-27010, від 28.01.2011 року № РН-1-28011, від 28.01.2011 року № РН-1-28010, від 29.01.2011 року № РН-1-09001 та від 31.01.2011 року № РН-1-31017; податкових накладних від 24.01.2011 року № 1240011, від 25.01.2011 року № 1250014, від 26.01.2011 року № 1260003, від 27.01.2011 року № 1270009, від 28.01.2011 року № 1280012, від 28.01.2011 року № 1280010, від 29.01.2011 року № 1290001 та від 31.01.2011 року № 1310021; товарно-транспортних накладних від 24.01.2011 року, від 25.01.2011 року, від 26.01.2011 року, від 27.01.2011 року, від 28.01.2011 року, від 29.01.2011 року та від 31.01.2011 року; витягу з Журналу видачі довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей. Факт оплати позивачем за отриманий товар підтверджується наданими ним копіями платіжних доручень від 12.01.2011 року б/н, від 17.02.2011 року № 185, від 17.02.2011 року № 186, від 18.02.2011 року № 210, від 22.02.2011 року № 246, від 23.02.2011 року № 258 та від 23.02.2011 року б/н. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Згідно з ч. 2 ст. 3 цього Закону, бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку. Згідно з ч. 1 ст. 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Як вбачається з наведених вище документів, всі вони відповідають вимогам до первинних документів, встановленим Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», та надавались відповідачу при проведенні перевірки. Колегія суддів враховує, що, як вбачається з витягу з Журналу видачі довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей, 21.01.2011 року була видана довіреність № 023 на ім'я [PERSON], і саме зазначений працівник ПП «Енергоконструкція» отримував товарно-матеріальні цінності, придбані у ЗАТ «НВП «Укрзахіденерго», про що відмічено у видаткових накладних, які завірені представниками сторін договору, з посиланням на вказану довіреність. Твердження податкового органу про те, що у товарно-транспортних накладних, копії яких надав позивач, не заповнені всі реквізити, передбачені наказом Міністерства транспорту та Міністерства статистики від 29.12.1995 року № 488/346 «Про затвердження типових форм первинного обліку роботи вантажного автомобіля», колегія суддів не бере до уваги, оскільки, як вбачається із зазначених товарно-транспортних накладних, в них зазначені в достатньому обсязі всі реквізити, необхідні для ідентифікації вантажу, факту його перевезення та відвантаження. Одночасно колегія суддів зазначає, що товарно-транспортна накладна відповідно до положень Закону України «Про автомобільний транспорт» та «Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом», затверджених наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 14.10.1997 року № 363, є первинним обліковим документом, що складається при наданні транспортних послуг вантажовідправникам/вантажоодержувач ам незалежним перевізником. Тобто такий документ складається для обліку списання, руху та оприбуткування продукції у зв'язку з її переданням не безпосередньо продавцем покупцеві, а через третю особу (ліцензованого перевізника). Тобто товарно-транспортна накладна є підставою для списання товарно-матеріальних цінностей у вантажовідправника і оприбуткування їх у вантажоодержувача при перевезенні вантажів у межах України та не є єдиним та безумовним документом, що підтверджує факт придбання або продажу товарно-матеріальних цінностей. Також зазначені вище податкові накладні не мали недоліків, а порядок їх заповнення відповідає чинному на момент їх виписки законодавству. Отже, з дня отримання податкових накладних у позивача виникло право формувати податковий кредит по взаєморозрахунках з ЗАТ «НВП «Укрзахіденерго». Також колегія суддів враховує, що на момент здійснення господарських операцій з позивачем ЗАТ «НВП «Укрзахіденерго» було зареєстроване у встановленому порядку, не було виключене з ЄДРПОУ, перебувало на обліку в органах державної податкової служби та було зареєстроване платником податку на додану вартість. Крім того, податковий орган, роблячи висновки про відсутність між зазначеними підприємствами господарських відносин, вказує на нікчемність укладених між ними договорів, оскільки такі вчинено без мети настання реальних наслідків. Щодо таких доводів апелянта колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Статтею 228 цього Кодексу передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею, як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за ст. 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту розірвання, визнання недійсними чи неукладення правочинів між позивачем та його контрагентом. Крім того, відсутні докази порушення позивачем при укладанні (виконанні) правочину конституційних прав чи свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконного володіння ним внаслідок укладання та виконання договору (згідно зі ст. 228 ЦК України), як і не доведено вини позивача та наявності умислу при укладенні угод. Разом з тим, слід зазначити, що одним з основних завдань органів державної податкової служби є здійснення контролю дотримання податкового законодавства і надання роз'яснень законодавства з питань оподаткування платникам податків. Жодним законом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях. Крім того, колегія суддів зазначає, що питання визначення платників податку на додану вартість, об'єкти, базу та ставки оподаткування, перелік неоподатковуваних та звільнених від оподаткування операцій, особливості оподаткування експортних та імпортних операцій, поняття податкової накладної, порядок обліку, звітування та внесення податку до бюджету до 01.01.2011 року регулювались Законом України «Про податок на додану вартість», а з 01.01.2011 року - Податковим кодексом України. Як зазначено вище, перевірка ПП «Енергоконструкція» проводилась щодо документального підтвердження господарських відносин з контрагентами для з'ясування їх реальності та відображення в обліку особи та дотримання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.01.2011 року до 31.01.2011 року, тобто за період, в який був чинним Податковий кодекс України, а не Закон України «Про податок на додану вартість», а також в акті перевірки зазначено про порушення позивачем саме вимог п. п. 198.3, 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України. Однак суд першої інстанції при постановленні оскаржуваної постанови керувався нормами Закону України «Про податок на додану вартість», який втратив чинність, тобто допустив помилкове застосування норм матеріального права, вирішивши при цьому спір по суті правильно. Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті, однак з помилковим застосуванням норм матеріального права, що відповідно до ч. 1 ст. 201 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для зміни оскаржуваної постанови.

Результат розгляду: partial