Рішення адміністративного суду від 2014-02-17 00:00:00+02

Заступник прокурора міста Івано-Франківської 20 січня 2014 року звернувся в суд з адміністративним позовом до Івано-Франківської міської ради про визнання протиправним та скасування. Позовні вимоги мотивовані тим, що тридцять сьомою сесією шостого демократичного скликання Івано-Франківської міської ради прийнято рішення №1169-37 від 01.08.2013 р. "Про внесення змін до Положення про порядок передачі житлових будинків, що перебувають на балансі комунальних підприємств м.Івано-Франківська, в самоуправління власникам". Представник позивача в судовому засіданні, вимоги викладенні в позовній заяві підтримала в повному обсязі, просив позов задоволити повністю. Представник відповідача та третя особа на стороні відповідача Комунальне підприємство "Єдиний розрахунковий центр" в судовому засіданні проти заявленого позову заперечили, надавши суду письмове заперечення, просили в задоволенні позову відмовити. Розглянувши матеріали адміністративної справи, дослідивши подані докази, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача щодо внесення змін до Положення про порядок передачі житлових будинків, що перебувають на балансі комунальних підприємств м. Івано-Франківська, в самоуправління власникам, судом встановлено наступне. Оскаржуваним рішенням Івано-Франківської міської ради винесено згідно до Положення про порядок передачі житлових будинків, що перебувають на балансі комунальних підприємств в самоуправління власникам. Зокрема, розділом 4 передбачається передача одноповерхового будинку в самоуправління власників, умови такої передачі, порядок оформлення документів, строки, тощо. Вирішуючи даний спір за позовом прокурора м.Івано-Франківська до Івано-Франківської міської ради суд виходить із наступного. Пунктом 4 "Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян", затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року №396, передбачено, що передача займаних квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у комунальних квартирах здійснюється в приватному (спільну сумісну, спільну часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у цих квартирах (будинках), жилих приміщеннях у гуртожитку, кімнатах у комунальній квартирі, у тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника. Підпунктом 2.1 пункту 2 "Правил управління будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд" затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 02.02.2009 року №13, передбачено, що для приймання-передачі об'єкта в управління утворюється відповідна комісія у складі представників попереднього балансоутримувача чи особи,що здійснювала управління будинком, співвласників та особи, що буде здійснювати управління будинком. Як вбачає позивач із перелічених вище норм чинного законодавства України, прокурором висловлено власний суб'єктивний висновок, про те що нормами чинного законодавства встановлено іншим порядок приймання об'єкта в управління будинком, ніж оскаржуваним рішенням. Передача одноповерхового будинку в самоуправління власників може здійснюватись також з ініціативи управителя за умови, якщо у такому будинку на праві приватної власності громадянам належить 100 % квартир і чинний управитель не був визначений рішенням зборів власників. Власники такого будинку повідомляються про намір чинного управління щодо передачі будинку в самоуправління не пізніше, як за 30 днів рекомендованим поштовим повідомленням. Передача одноповерхового будинку в самоуправління оформляється наказом чинного управителя. Текст наказу, а також вимоги до власників, передбачені п.3.2 цього Положення доводяться до відома власників не пізніше, як через 5 днів з моменту підписання наказу. Приймання-передача одноповерхового будинку, переданою в самоуправління з ініціативи чинного управителя відбувається на загальних засадах уповноваженому представнику власника. За відсутності згоди з боку власників щодо визначення повноваженого представника будинкова документація зберігається чинним управителем до моменту досягнення такої згоди. Отже, оскаржуване рішення не містить зобов'язань які, не передбачено законодавством України, чи забороняє Конституція України, оскільки воно прийняте з умовою, про передачу одноповерхового будинку в самоуправління власників управителя (в даному випадку і третя особа) може здійснювати з власної ініціативи за умови, якщо у такому будинку на праві приватної власності громадянам належить 100 % квартир і чинний управитель не був визначений рішенням зборів власників, що повністю відповідає чинному законодавству України зважаючи на нижче наведене. Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд, власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Отже, виходячи з норм чинного законодавства, не може бути іншого балансоутримувача, крім власника, або юридичної особи, яка за договором укладеним із власником, утримує на балансі відповідне майно. Суд не погоджується із доводами позивача який вказує, що прийняттям рішення відповідачем не дотримано норм п.4. Положення, оскільки як вважає позивач, прийняте рішення відповідачем суперечить такому Положенні. Відповідно п.1 вказаного Положення, визначає порядок передачі квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачі, кімнати у комунальних квартирах, які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян. Оскільки будинки, які були зняті із управління перебувають у власності, власників квартир від невстановленого часу, тоді оскаржуване рішення не може суперечити вказаному вище пункту Положення, а відповідно підтверджується його правомірність. Позивачем у адміністративному позові наводяться норми п.4,7 ст.10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", які як на думку позивача містять суперечність оскаржуваному рішенні, а саме: Державні комунальні підприємства по обслуговуванню та ремонту житла зобов'язані здійснювати обслуговування та ремонт приватизованого житла, надавати мешканцям комунальні та інші послуги за державними розцінками і тарифами. Контроль за додержанням розцінок і тарифів здійснюють фінансові органи. Колишні власники (їх правонаступники), які володіли багатоквартирними будинками до моменту приватизації, зобов'язані брати участь у фінансуванні їх ремонту та сприяти організації його проведення у порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. Спори, що виникають з цього питання, вирішуються судом. Проте, позивачем не взято до уваги, що балансоутримувач (управитель) виконує (уповноважений виконувати) надання послуг з управління, утримувати на балансі відповідне майно, а також вести бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснювати розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечувати цим майном і нести відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Поза сумнівом, являється той факт що за відсутності управителя (юридичної особи) договором із власником будинку, чи визначення рішення зборів власників будинку юридичної особи управителем, управитель не в повній мірі наділений повноваженнями управляти будинком. Що стосується п.7 ст.10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" слід зазначити, що дана норма в спірній ситуації визначає колишніх власників будинків, тобто до моменту приватизації квартир наймачами (мешканцями) таких квартир, що в даній ситуації такими власниками імовірно були підприємства (для відомчого житлового фонду) та держава і тільки вони зобов'язані брати участь у фінансуванні ремонту будинків та сприяти організації його проведення у порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України, тобто "Порядком надання наймачам одноквартирних будинків і квартир будинків включених до планів ремонту, компенсації за не проведений ремонт" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року №572 із змінами доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 17 травня 1994 року №316, від 31 липня 1995 року №588, від 24 січня 2006 року №45, від 14 січня 2009 року №5. Оскільки, в матеріалах справи відсутні докази укладення договору управління між третьою особою та власниками квартир будинку, чи рішення зборів власників щодо визначення третьої особи управителем їхнього будинку, тоді вказані правила не підпадають під спірні правовідносини щодо прийняття рішення відповідачем. Таким чином, системний аналіз норм матеріального права, дають чіткі підстави вважати, що оскаржуване рішення, прийняте відповідачем, є законним, оскільки прийняттям такого рішення не порушується жодних із норм чинного законодавства України. Враховуючи викладене вище, та проаналізувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову позивачу. Враховуючи наведене,

Результат розгляду: denied