Рішення адміністративного суду від 2014-03-14 00:00:00+02

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся Фізико-технологічний інститут металів та сплавів НАН України (далі - позивач, Інститут) до Державної фінансової інспекції у місті Києві (далі - відповідач, Держфінінспекція в м. Києві) про визнання нечинними та скасування пунктів 3, 8, 9, 13 вимог Державної фінансової інспекції у місті Києві, оформлених листом № 26-032-14-14/17257 від 18.12.2013 pоку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач вважає вимоги відповідача, викладені у пунктах 3, 8, 9, 13 вимоги, оформленої листом № 26-032-14-14/17257 від 18.12.2013 pоку «Про усунення виявлених порушень» необґрунтованими, такими, що суперечать вимогам чинного законодавства України, змісту документації об'єкта перевірки, зробленими на підставі суб'єктивних і непідтверджених доказами припущень відповідача, а тому є неправомірними та підлягають скасуванню. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутності не подавав. Представником відповідача подано заперечення, в яких заперечив проти позовних вимог та вважав позовні вимоги позивача безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. З огляду на вищевикладене та з урахуванням вимог статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд прийшов до висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних у справі матеріалів. Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Фізико-технологічний інститут металів та сплавів НАН України є державною науковою бюджетною неприбутковою установою з правом юридичної особи, має самостійний баланс, відокремлене майно, круглу печатку, бюджетні та поточні рахунки. Основними принципами організації та діяльності науково-дослідного інституту НАН України, затвердженими постановою Президії НАН України від 25.06.2002 року №159, статутом НАН України, статутом Інституту та іншими нормативно-правовими актами НАН України. Головним завданням Інституту є здійснення фундаментальних та прикладних досліджень з метою одержання нових наукових знань, сприяння науково-технічному прогресові та соціально-економічного розвитку суспільства. Державна реєстрація Інституту проведена 26.04.1996 року у Святошинській районній в м. Києві державній адміністрації, ідентифікаційний код 05417153. Інститут взято на облік в органах державної податкової служби відповідно до довідки про взяття на облік від 21.10.2010 року № 2440/29-109. Держфінінспекцією в м. Києві на підставі п. 1.1.1.1 Плану контрольно-ревізійної роботи на III квартал 2013 року, відповідно до направлень на проведення ревізії проведено планову ревізію фінансово-господарської діяльності підприємств, установ та організацій, що перебувають у віданні Національної академії наук України Фізико-технологічного інституту металів та сплавів НАН України за період з 01.01.2010 року по 01.09.2013 року. Проведеною ревізією встановлено ряд порушень, викладених в акті від 12.11.2013 року № 032-30/2463. За результатами ревізії, на підставі п. 7 ст. 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» та п. 46 Порядку проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 року № 550, відповідачем Інституту направлено письмову вимогу, оформлену листом № 26-032-14-14/17257 від 18.12.2013 pоку «Щодо усунення порушень, виявлених ревізією», згідно з якими позивачу необхідно, зокрема,: - забезпечити повернення Інституту зайво виплачених коштів на суму 472,6 тис. грн., в іншому випадку відшкодувати завдану матеріальну шкоду (збитки) за рахунок винних осіб у порядку встановленому законодавством України, провести відповідні коригування по сплаті єдиного соціального внеску на суму 171,55 тис. грн. (пункт 3); - забезпечити повернення Інституту незаконно виплачених коштів на суму 296,48 тис. грн., в іншому випадку відшкодувати завдану матеріальну шкоду (збитки) за рахунок винних осіб у порядку встановленому законодавством України, провести відповідні коригування по сплаті єдиного соціального внеску на суму 108,98 тис. грн. (пункт 8); - забезпечити повернення Інституту незаконно виплачених коштів на суму 80,58 тис. грн., в іншому випадку відшкодувати завдану матеріальну шкоду (збитки) за рахунок винних осіб у порядку встановленому законодавством України, провести відповідні коригування по сплаті єдиного соціального внеску на суму 29,69 тис. грн. (пункт 9); - відобразити дебіторську заборгованість за СПД [PERSON], забезпечити стягнення вказаної суми коштів в повному обсязі, у тому числі, шляхом проведення претензійно-позовної роботи; у разі неможливості стягнення цієї суми, відшкодувати завдану матеріальну шкоду (збитки) за рахунок винних осіб у порядку встановленому законодавством України (пункт 13). Інформацію про вжиті заходи та виконання цих вимог позивачу запропоновано в місячний термін надіслати на адресу відповідача разом з копіями завірених первинних, розпорядчих та інших документів. Не погоджуючись із вищенаведеними вимогами, позивач звернувся до суду з вимогою скасувати вказані пункти вимоги як такі, що не відповідають нормам законодавства та порушують права, свободи та інтереси позивача. Оцінивши докази, які є у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному досліджені, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення виходячи з наступного. Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначає Закон України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» від 26.01.1993 року № 2939-XII. Статтею 1 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» визначено, що здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Президентом України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю. Орган державного фінансового контролю у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законодавчими актами, актами Президента України та Кабінету Міністрів України. Відповідно до статті 8 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» орган державного фінансового контролю: 1) здійснює державний фінансовий контроль та контроль за: виконанням функцій з управління об'єктами державної власності; цільовим використанням коштів державного і місцевих бюджетів; цільовим використанням і своєчасним поверненням кредитів (позик), одержаних під державні (місцеві) гарантії; складанням бюджетної звітності, паспортів бюджетних програм та звітів про їх виконання (у разі застосування програмно-цільового методу у бюджетному процесі), кошторисів та інших документів, що застосовуються в процесі виконання бюджету; станом внутрішнього контролю та внутрішнього аудиту у розпорядників бюджетних коштів; усуненням виявлених недоліків і порушень; 2) розробляє пропозиції щодо усунення виявлених недоліків і порушень та запобігання їм у подальшому; 3) вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб; 4) здійснює інші повноваження, визначені законами України та покладені на нього Президентом України. Орган державного фінансового контролю розглядає листи, заяви і скарги громадян про факти порушення законодавства з фінансових питань. Звернення, в яких повідомляється про крадіжки, розтрати, недостачі, інші правопорушення, негайно пересилаються правоохоронним органам для прийняття рішення згідно з законодавством. Статтею 11 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» передбачено, що плановою виїзною ревізією вважається ревізія у підконтрольних установах, яка передбачена у плані роботи органу державного фінансового контролю і проводиться за місцезнаходженням такої юридичної особи чи за місцем розташування об'єкта права власності, стосовно якого проводиться така планова виїзна ревізія. Планова виїзна ревізія проводиться за сукупними показниками фінансово-господарської діяльності підконтрольних установ за письмовим рішенням керівника відповідного органу державного фінансового контролю не частіше одного разу на календарний рік. Державний фінансовий контроль реалізується державною контрольно-ревізійною службою через проведення державного фінансового аудита, перевірки державних закупівель та інспектування. Відповідно до ч. 5 ст. 2 Закону України «Про державну контрольно-ревізійну службу в Україні» порядок проведення державною контрольно-ревізійною службою державного фінансового аудиту та інспектування встановлюється Кабінетом Міністрів України. Організація і проведення ревізій визначається Порядком проведення інспектування Державною фінансовою інспекцією, її територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 р. № 550 (далі - Порядок). Відповідно до п.5 Порядку, планові виїзні ревізії проводяться відповідно до планів контрольно-ревізійної роботи, затверджених в установленому порядку, позапланові виїзні ревізії - за наявності підстав, визначених Законом. Згідно з п.35 Порядку визначено, що виявлені допущені об'єктом контролю порушення законодавства, контроль за дотриманням якого віднесено до компетенції контролюючого органу, фіксуються в констатуючій частині акта ревізії з обов'язковим посиланням на норми законів чи інших нормативно-правових актів, які порушено, та зазначенням винних у їх допущенні осіб. В оскарженому позивачем пункті 3 вимоги зазначено про виявлення відповідачем факту недотримання Інститутом вимог законодавства при встановленні доплат до посадових окладів за роботу зі шкідливими умовами праці за період з 01.01.2010 року по 01.09.2013 року. Зокрема, відповідачем при проведенні ревізії зроблено висновок що позивачем безпідставно встановлено та виплачено доплату за несприятливі умови праці 117 працівникам, а тому зобов'язано позивача повернути зайво виплачені кошти на суму 472,6 тис. грн., в іншому випадку відшкодувати завдану матеріальну шкоду (збитки) за рахунок винних осіб у порядку встановленому законодавством України, провести відповідні коригування по сплаті єдиного соціального внеску на суму 171,55 тис. грн. Порядок доплат за роботу в шкідливих і важких умовах праці і методику розрахунків конкретних їх розмірів встановлено постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 03.10.1986 року №387/22-78 «Про затвердження Типового положення про оцінку умов праці на робочих місцях і порядок застосування галузевих переліків робіт, за якими можуть установлюватися доплати робітникам за умови праці», відповідно до якої, доплати за умови праці встановлюють на робочих місцях, на яких виконуються роботи, передбачені галузевим переліком робіт, у відсотках до тарифної ставки (окладу): на роботах у шкідливих і важких умовах праці - 4 ,8, 12, а на роботах в особливо шкідливих і особливо важких умовах праці - 16, 20, 24%. Пунктом 2 даної Постанови визначено, що конкретні розміри доплат визначаються на підставі атестації робочих місць та оцінки умов праці на них у відповідності з Типовим положенням, затвердженим даною постановою. Відповідно до п.1.2. Типового положення про оцінку умов праці на робочих місцях та порядок застосування списків переліків робіт, на яких можуть встановлюватись доплати робітникам за умови праці, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 03.10.1986 року №387/22-78 визначено, що оцінка фактичного стану умов праці проводиться на підставі даних атестації робочих місць або спеціальних інструментальних замірів рівнів факторів виробничої середи, які відображаються в Картах умов праці на робочому місці. Відповідно до п. 2.2. зазначеного Типового положення підприємства, з врахуванням галузевого переліку робіт та результатів атестації робочих місць розробляють перелік робочих місць та конкретних робіт, на яких встановлюються доплати робітникам за умовами праці із зазначенням розмірів цих доплат. Постановою Кабінету Міністрів України від 01.08.1992 року № 442 затверджено Порядок проведення атестації робочих місць за умовами праці. Згідно п.3 вказаного Порядку, атестація проводиться згідно з цим Порядком та методичними рекомендаціями щодо проведення атестації робочих місць за умовами праці, затверджуваними Мінпраці і МОЗ. Атестація проводиться атестаційною комісією, склад і повноваження якої визначається наказом по підприємству, організації в строки, передбачені колективним договором, але не рідше одного разу на 5 років (п.4 вказаного Порядку). Так, у відповідності до положень Колективного договору між директором та профспілковою організацією Інституту на 2007-2011 р.р., зареєстрованого Державною адміністрацією Святошинського району м. Києва № 107-39/4 вд 05.06.2007 року та Київською регіональною профспілкою працівників НАН України за № 239 від 07.05.2007 року, директор зобов'язується виплачувати доплати за несприятливі умови праці згідно з Додатком №4. У Додатку №4 до Колективного договору складено Перелік робіт, на яких можуть установлюватися доплати за несприятливі умови праці. При цьому, п.5.11 Колективного договору визначено, що до зобов'язань директора належить забезпечення проведення атестації робочих місць працівників, зайнятих у шкідливих умовах праці, для визначення права на пільгове пенсійне забезпечення та надання інших пільг і компенсацій згідно з чинним законодавством. Як вбачається з акту, ревізією дотримання вимог чинного законодавства Інститутом при визначенні та встановленні доплат за несприятливі умови праці встановлено, що наказом директора Інституту Найдека В.Л. від 16.06.2011 № 66 створено постійно діючу комісію по перевірці обґрунтування призначення пільг працівникам Інституту, на засіданнях якої щороку розглядається питання встановлення доплати за шкідливі умови праці працівникам Інституту. Крім того, за погодженням з головою Профспілкового комітету Інституту, директором 10.06.2011 року затверджено Положення про порядок встановлення доплат за несприятливі умови праці у фізико-технологічному інституті металів та сплавів НАН України. Доплати за шкідливі умови праці працівникам Інституту щорічно встановлювалися наказами по Інституту за підписом директора Найдека В.Л. на підставі протоколів засідання постійно-діючої комісії по перевірці обґрунтування призначення пільг працівникам інституту. Відповідачем, перевіривши документи, зроблено висновок, що Інститутом за період з 01.01.2010 року по 01.09.2013 року безпідставно встановлено та виплачено доплату за несприятливі умови праці 117 працівникам на загальну суму 472,6 тис. грн. та відповідно перераховано внесків до державних цільових фондів та єдиного соціального внеску на суму 171,55 тис. грн. Розпорядженням Президії академії наук України від 13.12.1989 р. № 1640 затверджено Положення про порядок встановлення доплат за несприятливі умови праці в наукових установах та організаціях Академії наук УРСР, яким визначено, що керівникам установ надано право за узгодженням із профспілковим комітетом установлювати працівникам науково-дослідних підрозділів доплати за несприятливі умови праці за наслідками оцінки умов праці. Даним розпорядженням також визначено, що на підставі висновку експертної комісії керівники установ за узгодженням з профспілковим комітетом визначають перелік конкретних робіт, на яких можуть встановлюватись доплати за несприятливі умови праці та максимальні розміри цих доплат по видам робіт. Галузевою угодою між Національною академією наук України і профспілкою працівників Національної академії наук України на 2011-2012 роки, затвердженою постановою президії НАН України від 29.12.2010 № 367 та зареєстрованою Міністерством соціальної політики України за №7 від 24.01.2011 (далі - Галузева угода), визначено, що для працівників бюджетних установ НАН України встановлюються доплати: за роботу у важких і шкідливих умовах праці - до 12 відсотків; за роботу в особливо важких і особливо шкідливих умовах праці - до 24 відсотків тарифної ставки (посадового окладу). Пунктом 2.5.6. Галузевої угоди адміністрацію установ зобов'язано забезпечувати проведення атестації робочих місць працівників, зайнятих у шкідливих умовах праці, для визначення права на пільгове пенсійне забезпечення та надання інших пільг і компенсацій згідно з чинним законодавством. Разом з тим, судом встановлено, що Інститут відпрацьовує новітні технології плавлення металів і отримання їх сплавів із заданими параметрами. Плавка металів, розливання розплавленого металу у форми, вирубка зливків із форм, приготування форм та супутні роботи в плавильних і інших цехах створюють несприятливі умови праці для технічного персоналу та наукових працівників, зайнятих такими роботами. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що у період 2010 року атестація робочих місць з шкідливими умовами праці здійснювалась позивачем із залученням Державної установи «Інститут медицини праці академії медичних наук України», який має ліцензію на здійснення такої діяльності. Для здійснення досліджень умов праці та атестації робочих місць з шкідливими умовами праці виділялись значні бюджетні кошти. В підтвердження позивачем надано копію наказу від 29.06.2010 року № 60-Оп, відповідно до якого проведена атестація 9 робочих місць: плавильника металу та сплавів; формувальника ручного формування; заливальника металу; обрубувача; машиніста крану (кранівник); токаря з обробки графіту; електрозварника; інженера лабораторії хіміко-технологічних досліджень литих сплавів; маляра. Також, в матеріалах справи містяться копії наказів, відповідно до яких на підставі рішень постійно діючої комісії з перевірки обґрунтування призначення пільг встановлені доплати до посадових окладів працівникам за роботу в шкідливих умовах праці, які перебувають на вище вказаних посадах. На основі Положення про порядок встановлення доплат за несприятливі умови праці, комісією встановлена доплата 12%. Як повідомив позивач, у 2011-2013 роках бюджетні кошти на зазначені цілі не виділялись, і дослідження умов праці на робочих місцях з шкідливими умовами праці з проведенням спеціальних інструментальних замірів рівнів факторів виробничої середи та складанням Карт умов праці на кожному робочому місці проводилось лабораторіями позивача, з залученням органів санітарного нагляду, технічної інспекції праці профспілок, інспекції Держгіртехнагляду, які є державними установами, і погоджують матеріали атестації робочих місць з шкідливими умовами праці безкоштовно, проте не мають відповідних ліцензій. Для проведення атестації робочих місць з шкідливими умовами праці ліцензійними організаціями бюджетні кошти позивачу не виділялись. Таким чином, дослідивши наявні в матеріалах справи матеріали проведених атестацій робочих місць з шкідливими умовами праці та документи, що підтверджують велику вартість таких досліджень, зважаючи на те, що для проведення атестації позивачу бюджетні призначення не виділяються, у зв'язку з чим ним вживалися заходи для проведення досліджень шкідливих чинників на робочих місцях власними лабораторіями з подальшим погодженням результатів цих досліджень з органами санітарного нагляду, технічної інспекції праці профспілок, інспекції Держгіртехнагляду, які є державними установами, і погоджують матеріали атестації робочих місць з шкідливими умовами праці безкоштовно, суд приходить до висновку про відсутність в діях позивача вказаного відповідачем порушення, відтак про неправомірність заявленої на цій підставі вимоги щодо його усунення. Крім того, в оскаржених позивачем пунктах 8 та 9 вимоги Держфінінспекції в м. Києві від 18.12.2013 року № 26-032-14-14/17257 зазначено, що в порушення вимог чинного законодавства позивачем сформовано незаконні витрати бюджетних коштів на виплати за договорами цивільно-правового характеру за 2010 - 2012 роки та 8 місяців 2013 року. Як вбачається з акту ревізії, вибірковою ревізією дотримання законодавства при здійсненні операцій за укладеними договорами цивільно-правового характеру за 2010 - 2012 роки та 8 місяців 2013 року встановлено, що посадовими особами Інституту укладались договори цивільно-правового характеру з недотриманням вимог частин 1 та 2 ст. 837 Цивільного кодексу України. Відповідач вказує на те, що предметом договору цивільно-правового характеру має бути конкретний вид послуги (роботи) та її кінцевий результат, що має кількісну і якісну визначеність, а не трудова функція, процес праці та її організація. Крім того, в періоді, що підлягав ревізії, посадовими особами Інституту зі штатними працівниками було укладено ряд договорів цивільно-правового характеру на виконання певних трудових функцій, на думку відповідача, без чіткого визначення кінцевого результату, який має бути передано замовнику за такими договорами. Статтею 837 Цивільного кодексу України визначено загальні положення про підряд. Зокрема, частиною 1 передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Істотною умовою договору підряду є предмет. Хоча законодавець і недотримується єдності термінології, вказуючи в одному випадку тільки на роботу як на предмет договору, а в другому- і на роботу, і на її результат (до речі, і при регулюванні окремих видів договору підряду спостерігається така ж тенденція (статті 876, 887 Цивільного кодексу України), предметом цього договору є будь-яка робота, що виконується за завданням замовника. Найважливішою ознакою предмета договору підряду є якість виконаної роботи, вимоги до якої встановлені в ст. 857 Цивільного кодексу України. Робота має відповідати умовам договору підряду, а в разі їх відсутності або неповноти - вимогам, що звичайно ставляться до роботи відповідного характеру; якість цієї роботи має відповідати якості, визначеній у договорі, або вимогам, що звичайно ставляться, на момент передання її замовникові; результат роботи в межах розумного строку має бути придатним для використання відповідно до договору або для звичайного використання роботи такого характеру. Відповідно до ч.1 ст. 843 Цивільного кодексу України передбачено, що у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Порядок оплати роботи передбачено ст. 854 Цивільного кодексу України. Якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково. Також, згідно з ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (стаття 903 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом досліджено у судовому засіданні оригінали укладених договорів підряду та надання послуг, відповідно до яких замовник доручає, а підрядник бере на себе зобов'язання виконати на свій страх і ризик роботи. В той час, замовник зобов'язується виплатити кошти підряднику (виконавцю) за виконання робіт, передбачених умовами договору. Ціна за виконані роботи зазначалась у договорі. Виконання укладених договорів підтверджується складеними сторонами актами приймання-передачі виконаних робіт, оригінали яких досліджені судом в судовому засіданні. Аналіз вказаних договорів підряду та надання послуг, укладених між позивачем та штатними працівниками свідчить про те, що зазначені договори містять передбачені законом істотні умови договору, зокрема, строків виконання передбачених договорами робіт, вид робіт, що мають бути виконані, ціна та термін виконання робіт. Між тим, відповідно до умов Колективного договору, розмір оплати за роботу, що виконується за цивільно-правовими договорами визначається розміром коштів, передбачених відповідною статтею кошторису об'єму дорученої роботи та угодами сторін. Окрім того, як вбачається з матеріалів справи та встановлено ревізією, поряд з договорами цивільно-правового характеру Інститутом зі штатними працівниками укладались Контракти та Трудові угоди на виконання додаткового обсягу робіт, умовами яких передбачено, що робота, за цими угодами не є основною та виконується у вільний від основної роботи час. Проте, перевіривши вказані договори, відповідач зазначив, що нормативне визначення поняття «трудовий договір» визначене ст. 21 Кодексу законів про працю України це трудовий договір, відповідно до якого працівник стає членом трудового колективу і зобов'язаний не тільки виконувати певне коло робіт, але й підкорятися внутрішньому трудовому розпорядку: графікові робочого дня, перерв у роботі, черговості відпусток тощо. Враховуючи те, що працівники вже станом на момент укладання контрактів та трудових угод перебували в трудових відносинах з Інститутом, дані трудові договори суперечать вимогам ст.ст. 21, 24 Кодексу законів про працю України. З приводу зазначеного, суд вважає за необхідне зазначити, що віднесення трудових угод до трудового договору є помилковим. Правовідносини сторін за трудовим договором регулюються трудовим законодавством і, насамперед, Кодексом Законів про працю. Стаття 21 Кодексу законів про працю України передбачає, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. При прийомі на роботу за трудовим договором оформляється заява про прийом на роботу, при прийомі за трудовим контрактом - підписується контракт. Після чого видається наказ про прийом на роботу на посаду, передбачену штатним розкладом, на кожного працівника, прийнятого за трудовим договором. Також ведуться типові статистичні облікові форми, і робляться відповідні записи до трудової книжки. Виконання роботи за визначеною спеціальністю, кваліфікацією, посадою з підпорядкуванням працівника внутрішньому трудовому розпорядку і означає виконання роботи в якості робітника або службовця даного підприємства, тобто роботи за трудовим договором. В той час, згідно з умовами трудової угоди громадянин зобов'язується за винагороду виконати для підприємства індивідуально визначену роботу, в тому числі і на свій ризик, яка полягає в здійсненні тільки фактичних дій. При виконанні роботи за трудовою угодою не оформлюється заява про прийом на роботу, не видається наказ, не вносяться записи до трудової книжки, не ведеться табель обліку робочого часу тощо. Трудова угода завжди оформляється в письмовому вигляді, з зазначенням конкретної роботи (завдання, замовлення). Після виконання роботи сторонами підписується акт приймання-здачі виконаних робіт, який є підставою для виплати винагороди, передбаченої трудовою угодою. Однак, трудові угоди (договір підряду) не можна укладати, коли робота носить постійний характер і її виконання можливо тільки на основі трудового договору. Відносини між замовником і підрядником регулюються нормами цивільного законодавства (ст. 837 Цивільного кодексу України). Трудова угода оформляється в письмовому вигляді з визначенням конкретної роботи (завдання, замовлення, доручення). Заздалегідь обумовлюється термін виконання робіт. Працівникові нараховується і виплачується заробітна плата в розмірі не нижчому за встановлений законодавством, в терміни, обумовлені колективним договором. Здача роботи замовнику здійснюється відповідно до акту прийому-здачі, який є підставою для виплати винагороди, у розмірах, обумовлених трудовою угодою. Підрядник виконує роботи за власним графіком виходячи з власних можливостей без контролю з боку інших осіб. Працівник виконує роботи на свій страх і ризик. Працівники мають право на гарантоване державою соціальне страхування, пенсійне забезпечення, страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV, бухгалтерський облік на підприємстві ведеться безперервно з дня реєстрації підприємства до його ліквідації. Питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Для забезпечення ведення бухгалтерського обліку підприємство самостійно обирає форми його організації: введення до штату підприємства посади бухгалтера або створення бухгалтерської служби на чолі з головним бухгалтером; користування послугами спеціаліста з бухгалтерського обліку, зареєстрованого як підприємець, який здійснює підприємницьку діяльність без створення юридичної особи; ведення на договірних засадах бухгалтерського обліку централізованою бухгалтерією або аудиторською фірмою; самостійне ведення бухгалтерського обліку та складання звітності безпосередньо власником або керівником підприємства. Ця форма організації бухгалтерського обліку не може застосовуватися на підприємствах, звітність яких повинна оприлюднюватися, та в бюджетних установах. Завдання та функціональні обов'язки бухгалтерських служб, повноваження керівника бухгалтерської служби у бюджетних установах визначаються Кабінетом Міністрів України. Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Враховуючи наведені норми та встановлені обставини, дослідивши подані докази, суд вважає помилковими висновки відповідача щодо зазначені вище договори цивільно-правового характеру, укладені позивачем з штатними працівниками, в тому числі з працівниками бухгалтерії, суперечать вимогам чинного законодавства, адже вказані договори укладені у відповідності до норм цивільного законодавства, мають всі істотні умови договорів. Крім того, позивачем надано належні докази щодо підтвердження фактичного виконання робіт та умов договорів. В той час, відповідачем не доведено та не спростовано належними доказами допущення позивачем вказаних порушень, що зазначені у пунктах 8, 9 вимоги, а тому у цій частині позовних вимог щодо визнання нечинними та скасування пунктів 8, 9 вимоги, оформленої листом № 26-032-14-14/17257 від 18.12.2013 pоку. Також, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем у пункті 13 вимоги Держфінінспеція у м. Києві вимагає донарахувати орендну плату СПД [PERSON] за зал для прийняття їжі співробітниками Інституту, донарахувати відшкодування комунальних послуг за утримання залу для прийняття їжі співробітниками Інституту та відобразити донарахування як дебіторську заборгованість. Як вбачається з акту, що станом на 01.09.2013 року в Інституті діяло 45 договорів оренди нерухомого майна, що знаходиться на балансі Інституту. Загальна площа орендованих приміщень становить 4161,20 кв. м. Надання нерухомого майна в оренду здійснювалось Інститутом на конкурсних засадах за дозволом Президії Національної академії наук України з дотриманням вимог чинного законодавства. Відповідно до вимог Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року № 786, розмір орендної плати визначений на підставі експертних оцінок вартості об'єктів оренди, які виконані незалежними експертами. В ході ревізії проведено обстеження будівель та споруд Інституту за результатами якого складені Акти контрольних обмірів орендованих площ. Також, за результатами проведених 16 контрольних обмірів фактично займаних площ орендарями, якими встановлено розбіжність фактичних розмірів займаних площ в порівняні з площею зазначеною у договорі оренди. від 28.12.2007 року № 28.12.2007, укладеного між Фізико - технологічним інститутом металів та сплавів НАН України та СПД [PERSON], майно передано в оренду з метою використання для їдальні. Однак, як пояснив позивач, згідно умов колективного договору адміністрація Інституту зобов'язана виділити місце для приймання їжі співробітниками Інституту в обідню перерву. Таке місце було виділено на другому поверсі, і цей зал використовується для приймання їжі виключно співробітниками Інституту з радянських часів і по час проведення даної ревізії. Як встановлено судом, СПД [PERSON] за погодженням з профспілковим комітетом було створено необхідні умови для роботи, а саме: виділено та здано в оренду невелике приміщення, яке сусіднє з залом для приймання їжі співробітниками Інституту. За укладеним договором оренди, СПД [PERSON] сплачує орендну плату. В той час, зал для приймання їжі перебуває у віданні Інституту і може бути переданий в оренду лише за згодою профспілкового комітету, та, як зазначив позивач, такої згоди профспілковий комітет не надавав. Позивачем в підтвердження зазначеного надано також фотоматеріали приміщення для приймання їжі працівниками Інституту, які споживають у цьому приміщенні як гарячу їжу, отриману з кухонної стійки СПД [PERSON] На підставі вищезазначеного, з урахуванням того, що погодження на приєднання до орендованого СПД [PERSON] приміщення кухні зала для приймання їжі співробітниками Інституту профспілковим комітетом не підтримано, суд прийшов до висновку, що позивач під час відображення та покриття витрат за спожиті комунальні послуги діяв у межах норм чинного законодавства України, відповідно до колективного договору, статуту підприємства, а тому п. 13 вимоги є незаконним і підлягає скасуванню. Як встановлено статтею 1 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», орган державного фінансового контролю у своїй діяльності керується Конституцією України, цим Законом, іншими законодавчими актами, актами Президента України та Кабінету Міністрів України. Частина друга статті 19 Конституції України зобов'язує органи державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Зазначені конституційні вимоги поширюються на всі без винятку органи державної влади, у тому числі на відповідача, який висуваючи протиправні вимоги порушує норми Конституції України, Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», обов'язкових до виконання підзаконних нормативних актів, фактично склав на підставі суб'єктивних і непідтверджених доказами припущень. Відповідно до вимог статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, не доведено правомірності оскаржуваних пунктів вимоги та не надано належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача. На підставі вищевикладеного, системно проаналізувавши приписи законодавства України, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні в судовому засіданні та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог і на підставі ч. 2 ст. 11, п. 1 ч. 2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України вважає, що для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, про захист яких він просить необхідно позов задовольнити повністю, визнати протиправними та скасувати пункти 3, 8, 9, 13 вимог Державної фінансової інспекції у місті Києві, оформлених листом № 26-032-14-14/17257 від 18.12.2013 pоку.

Результат розгляду: granted