Рішення адміністративного суду від 2014-01-20 00:00:00+02

У вересні 2012 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Управління ДВС ГУ юстиції в Миколаївській області та 3-ї особи ГУ Пенсійного фонду України в Миколаївській області, в якому, з урахуванням заяв про зміну та уточнення позовних вимог, просив суд: - визнати протиправною бездіяльність головного державного виконавця відділу ПВР УДВС ГУЮ у Миколаївській області Корінної В.А. при здійсненні виконавчого провадження ВП №33217831 по примусовому виконанню виконавчого листа №2-а-8/11; - визнати протиправними дії головного державного виконавця відділу ПВР УДВС ГУЮ у Миколаївській області Корінної В.А. щодо закінчення вказаного виконавчого провадження; - скасувати, як незаконну, постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у Миколаївській області Корінної В.А. про закінчення виконавчого провадження ВП №33217831 по примусовому виконанню виконавчого листа №2-а-8/11 Первомайського міськрайсуду Миколаївської області, виданого 12.06.2012 р.; - зобов'язати УДВС ГУЮ у Миколаївській області винести постанову про відновлення вищевказаного виконавчого провадження та негайно здійснити процесуальні дії по примусовому виконанню вказаного виконавчого провадження, які передбачені п.13 ч.3 ст.1 і ст.89 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. №606-ХТУ. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що постанова Одеського апеляційною адміністративного суду від 06.03.2012р. щодо зобов'язання ГУ ПФ України здійснити перерахунок пенсії, фактично не була повністю виконана Пенсійним фондом, а тому, відповідно, жодних підстав для закриття виконавчого провадження у відповідача не було. Постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21.12.2012 року у задоволенні адміністративного позову [PERSON] - відмовлено у повному обсязі. Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, [PERSON] 10.01.2013р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального та процесуального права та просить скасувати постанову Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21.12.2012 року і прийняти нову постанову, якою задовольнити усі його позовні вимоги. Згідно приписів п.п.1,2 ч.1 ст.197 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі: відсутності клопотань від усіх осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю та /або неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, сповіщених належним чином про дату, час і місце судового розгляду. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що дана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за таких підстав. Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. Постановою Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03.02.2011 року у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Проте, постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.03.2012 року вказану постанову суду 1-ї інстанції було скасовано та позов [PERSON] задоволено частково. Зобов'язано ГУ ПФ України в Миколаївської області здійснити перерахунок позивачу з 26.04.2010 р., виходячи з розміру місячного грошового забезпечення за березень 2010р. за останньою штатною посадою перед звільненням (посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років, надбавка за виконання особливо важливих завдань, надбавка за роботу, яка передбачає допуск до державної таємниці та премія). Вказана вище постанова суду 2-ї інстанції набрала законної сили 06.03.2012 року та підлягає виконанню. 12.06.2012 року позивачу було видано виконавчий лист та 02.07.2012 року останній звернувся до Відділу ДВС із заявою про примусове виконання судового рішення. 04.07.2012 року постановою головного державного виконавця відділу ПВР ВДВС ГУЮ у Миколаївській області Корінною В.А. було відкрито виконавче провадження ВП №33217831. Однак, вже 04.09.2012 року постановою державного виконавця дане виконавче провадження з виконання виданого позивачу виконавчого листа було закінчено у зв'язку з виконанням рішення суду в частині проведення перерахунку пенсії, та в зв'язку з припиненням бюджетного фінансування в частині виплати цього перерахунку. Вирішуючи справу по суті та відмовляючи у задоволенні позову, суд 1-ї інстанції виходив з того, що дії та оскаржувана постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження є правомірними. Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, не може погодитися з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх необґрунтованими та не заснованими на законі, виходячи з наступного. Так, правовідносини з виконання судових рішень в України регулюються приписами Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. №606-XIV (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до приписів ст.1 Закону №606-XIV, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Стаття 5 Закону №606-XIV передбачає, що державний виконавець зобов'язаний здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного та повного виконання рішення, зазначеного у виконавчому документі, у спосіб і порядок, визначений виконавчим документом. Як видно з матеріалів справи, заперечуючи проти позову представник Управління ДВС зазначив, що виконати вказане вище рішення суду в частині виплати позивачу перерахунку пенсії неможливо у зв'язку з припиненням бюджетного фінансування, а рішення суду зобов'язального характер, т.б. щодо зобов'язання боржника здійснити позивачу цей перерахунок пенсії, виконавчою службою фактично виконано. Проте, судова колегія не може повністю погодитись з такою позицією відповідача (апелянта), з огляду на наступне. Так, при невизначеності в питанні, яким слід вважати належне виконання рішення суду (т.б. у разі, коли рішення суду є незрозумілим), державному виконавцю надано право звертатися до органу, який видав виконавчий документ, за роз'ясненням судового рішення. При цьому, відсутність обов'язку державного виконавця звертатись за роз'ясненням рішення, суд 2-ї інстанції вважає помилковою, оскільки Закон України №606-XIV визначає можливість звернення до суду за роз'ясненням як право державного виконавця спрямоване на належне виконання судового рішення, а не як відсутність обов'язку, навіть у випадку, коли таке звернення цілком виправдане та необхідне. Враховуючи, що на час відкриття виконавчого провадження, судова практика з питань проведення пенсіонерам перерахунків пенсій, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення за останньою штатною посадою перед звільненням, ще не була сталою, а також, з урахуванням того, що в судовому рішенні не було конкретно зазначено період, за який позивачу необхідно здійснити перерахунок, то звернення державного виконавця за роз'ясненням судового рішення було цілком виправданим та необхідним для повного захисту прав та інтересів позивача (стягувача). Разом з тим, як видно з матеріалів справи, таких дій державним виконавцем вчинено не було і останній з такими заявами до суду в порядку ст.170 або ст.263 КАС України не звертався. При цьому, ще слід зазначити, що Закон України №606-XIV наділяє державного виконавця певними повноваженнями щодо здійснення примусового виконання рішення суду. Так, з метою належного та своєчасного виконання судових рішень державному виконавцю наданий цілий комплекс повноважень. Зокрема, ст.87 Закону №606-XIV надає державному виконавцю право ухвалювати постанову про накладення штрафу на боржника - юридичну особу, у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії. У випадку, коли державний виконавець з будь-яких причин не скористався своїми повноваженнями для належного і повного виконання рішення суду, такі дії слід вважати бездіяльністю. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач, 04.07.2012 року відкривши виконавче провадження ВП №33217831 та отримавши від ГУ ПФУ в Миколаївській області від 11.07.2012р. про часткове виконанні судового рішення в частині проведення позивачу за період з 26.04.2010р. по 18.06.2011р. перерахунку пенсії, вже 04.09.2012 року виніс оскаржувану постанову про закриття цього виконавчого провадження у зв'язку з виконанням рішення суду в частині проведення перерахунку пенсії, та в зв'язку з припиненням бюджетного фінансування в частині виплати цього перерахунку. Таким чином, судова колегія вважає, що відповідач, в даному випадку, не надав суду 2-ї інстанції належних і достатніх доказів, які б свідчили про виконання усіх передбачених законом заходів для здійснення виконавчого провадження по повному виконанню постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 06.03.2012 року та виданого на підставі цієї постанови виконавчого листа. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. А згідно зі ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є обов'язковість рішень суду. Також, слід вказати, що практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що невиконання або тривале невиконання судових рішень розцінюється судом, як порушення ст.ст. 6,13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.1 Протоколу №1 до Конвенції. В свою чергу, порушення прав гарантованих Конвенцією призводить до збільшення звернень громадян України до Європейського суду з прав людини, погіршення іміджу держави на міжнародному рівні та призводить до втрат державного бюджету. При цьому, Європейським судом зазначається, що державною має бути забезпечений ефективний та доступний спосіб правового захисту у разі порушення ст.6 Конвенції, зокрема щодо невиконання судових рішень. Отже, з урахуванням вказаного, судова колегія вважає, що відповідач, в даному випадку, не довів належними засобами доказування правомірність його постанови про закінчення виконавчого провадження від 04.09.2012р., дотримання вимог ст.2 КАС України при її прийнятті, а також факту здійснення ним повного (реального) виконання рішення суду. За таких обставин, постанова державного виконавця від 04.09.2012р. про закінчення виконавчого провадження є протиправною та дійсно підлягає скасуванню, а виконавче провадження, відповідно до ст.41 Закону №606-XIV - відновленню у 3-денний строк з дня отримання ухвали суду. До того ж, судова колегія звертає увагу ще й на те, що відповідно до приписів ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. А відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, що в даному випадку, не було належним чином зроблено представником відповідача при розгляді даної справи в суді 2-ї інстанції. Отже, на підставі вищевикладеного, з урахуванням конкретних обставин справи та оцінюючи надані сторонами докази в їх сукупності, судова колегія, з урахуванням приписів ч.2 ст.11 та абз.9 ч.2 ст.162 КАС України, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Отже, за таких обставин, судова колегія вважає, що судом першої інстанції, в даному випадку, було порушено норми матеріального і процесуального права, що, в свою чергу, призвело до неправильного вирішення справи, до того ж, висновки суду не відповідають обставинам справи та ґрунтуються на невірному тлумаченні норм діючого у цій сфері законодавства. Відповідно до п.3 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, колегія суддів, діючи виключно в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ч.2 ст.11 та ст.202 КАС України, приходить до висновку про наявність усіх законних підстав для скасування постанови суду 1-ї інстанції та прийняття нової постанови про часткове задоволення адміністративного позову.

Результат розгляду: partial