Рішення адміністративного суду від 2014-02-03 00:00:00+02

До Київського окружного адміністративного суду звернувся [PERSON] з позовом до Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 30.04.2013 № 0103171700, згідно з яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем "Земельний податок" на суму 18429,89 грн. Вказаним податковим повідомленням-рішенням податковий орган визначив позивачу податкове зобов'язання зі сплати земельного податку. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що земельні ділянки, які належать йому на праві приватної власності, не використовуються ним за цільовим призначенням, тому, на його думку, податковий орган невірно визначив ставку земельного податку. Про дату, час та місце судового розгляду сторони були повідомлені належним чином. У призначений день і час до суду з'явився представник позивача. Представник відповідача до суду не з'явився, про причини неприбуття суд не повідомив. Відповідно до частини четвертої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України в разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. За таких обставин суд ухвалив здійснювати розгляд справи за відсутності відповідача. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити. Відповідач відзиву на позовну заяву, заперечень проти позову, будь-яких пояснень, заяв чи клопотань до суду не надіслав. За таких обставин справа розглядалась судом за наявними в ній матеріалами і доказами. Заслухавши представника позивача, дослідивши представлені документи та інші зібрані по справі матеріали, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. У 2008 році [PERSON] згідно з розпорядженнями Макарівської районної державної адміністрації Київської області від 29.08.2008 № 1006 та від 29.02.2008 № 1066 набув у власність дві земельні ділянки площею 9,1404 га та площею 8,1400 га відповідно на території Наливайківської сільської ради Макарівського району Київської області, за межами населених пунктів. Щодо земельної ділянки площею 9,1404 га право власності [PERSON] виникло на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ від 04.03.2008 № 408945, а щодо земельної ділянки площею 8,1400 га - на підставі Державного акта на право власності на земельну ділянку від 04.03.2008 № 408946. Згідно з розпорядженнями Макарівської районної державної адміністрації Київської області від 29.08.2008 № 1006 та від 29.02.2008 № 1066 та Державними актами на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ від 04.03.2008 № 408945 та серії ЯЖ від 04.03.2008 № 408946 цільове призначення земельних ділянок визначено "для будівництва та обслуговування жилого будинку". Згідно з листами Головного управління Держкомзему у Київській області від 26.02.2012 № 07-02-3/3174, Державної податкової служби України від 16.02.2012 № 551/4/15-240/74 та від 21.01.2013 № 7/7/15-2217 нормативна грошова оцінка ріллі по Київській області за 1 га становить 21330,48 грн. У квітні 2013 року Державною податковою інспекцією у Макарівському районі Київської області Державної податкової служби прийнято податкове повідомлення-рішення від 30.04.2013 № 0103171700, згідно з яким з метою оподаткування вказаних земельних ділянок позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем "Земельний податок" на суму 18429,89 грн. Приймаючи вказане податкове повідомлення-рішення, податковий орган вирішив, що земельні ділянки позивача належать до категорії несільськогосподарських угідь та визначив ставку земельного податку на підставі пункту 277.1 статті 277 Податкового кодексу України у розмірі 5 % від нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по області. Під час судового розгляду позивач стверджував, що податковий орган невірно визначив категорію земельних ділянок і ставку податку, адже земельні ділянки, які належать йому на праві власності, є землями сільськогосподарського призначення, на яких не розміщені будь-які будівлі чи споруди і для їх оподаткування мають застосовуватись положення підпункту 272.1.1 пункту 272.1 статті 272 Податкового кодексу України, ставка податку - 0,1%. На підтвердження цього позивач представив суду дві довідки Управління Держкомзему у Макарівському районі Київської області від 26.102.11 № 8729 та № 8730, в яких зазначено, що згідно з даними автоматизованої системи земельні ділянки площею 9,1404 га та 8,1400 га відповідно належать до категорії рілля. Згідно з довідками Наливайківської сільської ради Макарівського району Київської області від 23.09.2011 № 161 та № 162 на земельних ділянках, що належать на праві власності [PERSON], ніякі будівлі та споруди не розміщені, будівельні роботи не виконуються. Не погоджуючись з прийнятим податковим повідомленням-рішенням, позивач оскаржив його до вищестоящих податкових органів у порядку адміністративного оскарження, однак за результатами розгляду скарг податкове повідомлення-рішення залишено без змін, а скарги - без задоволення. К подальшому позивач звернувся до суду з даним позовом. Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом Згідно з пунктом 1 статті 91 Земельного кодексу України власники земельних ділянок зобов'язані, зокрема: забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; своєчасно сплачувати земельний податок. Так, статтею 19 Земельного кодексу України визначено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії, зокрема: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови. Відповідно до статті 22 Земельного кодексу України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать, зокрема: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги). Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Водночас, земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель за цільовим призначенням належать до земель житлової та громадської забудови (стаття 40 Земельного кодексу України). Встановлення та зміна цільового призначення земельних ділянок щодо земельних ділянок, розташованих за межами населених пунктів, надання громадянам у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва здійснюється районною державною адміністрацією (статті 20, 40 Земельного кодексу України). В даній справі судом встановлено, що земельні ділянки надані райдержадміністрацією [PERSON] з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку. З урахуванням положень статей 20, 22 та 40 Земельного кодексу України це означає, що земельні ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку не можуть належати до земель сільськогосподарського призначення, а є землями житлової та громадської забудови. Приймаючи розпорядження про затвердження проекту землеустрою та надання земельних ділянок позивачу з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, райдержадміністрація визначила (змінила) попереднє цільове призначення. Та обставина, що згідно з даними автоматизованої системи Держкомзему земельні ділянки позивача належать до категорії рілля лише свідчить про невідповідність даних автоматизованої системи юридичним рішенням та фактам, тому до уваги судом не приймається. В силу статті 206 Земельного кодексу України передбачено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Відповідно до пункту 1 статті 277 Податкового кодексу України ставка податку за один гектар несільськогосподарських угідь, зайнятих господарськими будівлями (спорудами), встановлюється у розмірі 5 відсотків від нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області. Як вже зазначалось судом, земельні ділянки позивача не належать до земель сільськогосподарського призначення, тобто є несільськогосподарськими угіддями, що мають цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку. Положення пункту 1 статті 277 Податкового кодексу України "зайнятих господарськими будівлями (спорудами)" слід розуміти не як фактичне знаходження земельної ділянки під будівлею чи спорудою, а як придатність до забудови з точки зору визначеного цільового призначення земельної ділянки. Таким чином, твердження позивача про відсутність на його земельних ділянках будівельних споруд до уваги судом також не приймаються. За наведених обставин суд дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення від 30.04.2013 № 0103171700 прийнято податковим органом правомірно, а позов не підлягає задоволенню. Відповідно до частини другої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Водночас, судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовною заявою, що містить майнові вимоги про оскарження рішення суб'єкта владних повноважень, згідно з яким позивачу визначено суму грошового зобов'язання у розмірі 18429,89 грн., при цьому сплатив судовий збір у сумі 182,70 грн. Статтею 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру розмір судового збору становить 2 відсотки розміру майнових вимог, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати (1827,00 грн.) та не більше 4 розмірів мінімальних заробітних плат (4872,00 грн.), що встановлені законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подана до суду (станом на 1 січня 2014 року розмір мінімальної заробітної плати становить 1218,00 грн.). Під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги. Це означає, що виходячи з суми позовних вимог, розмір судового збору за подання позову має становити 1827,00 грн. Оскільки за подання позовної заяви позивач сплатив судовий збір у сумі 182,70 грн., а за результатами розгляду адміністративної справи суд відмовив у задоволенні позову, решта судового збору - 1644,30 грн. підлягає стягненню з позивача до Державного бюджету України.

Результат розгляду: denied