Рішення адміністративного суду від 2014-03-07 00:00:00+02

Позивач, Фізична особа - підприємець [PERSON] м. Донецьк, звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної податкової інспекції в Будьонівському районі м. Донецька Головного управління Міндоход у Донецькій області про скасування вимоги про сплату боргу № 63 від 18.11.2013 р. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він є пенсіонером за віком відповідно до ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», отримує пенсійні виплати та працює на спрощеній системі оподаткування відповідно до ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в зв'язку з чим звільняється, як фізична особа - підприємець та пенсіонер за віком від сплати єдиного внеску, зазначаючи, що такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування. Позивач уточнив позовні вимоги та просив суд визнати незаконною та скаувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф - 316 від 18.02.2014 року в розмірі 4800,76 грн., первинні позовні вимоги залишити без розгляду. Представник відповідача у судовому засіданні надав заперечення на позовну заяву відповідно до яких просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що пенсії за віком, які призначені на підставі ст. 13, 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» розглядаються законодавцем як пільгове пенсійне забезпечення, а саме у якості дострокових пенсій. Отже, тільки після досягнення пенсійного віку, встановлено ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», можливе приймання участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування на добровільній основі. На теперішній час ФОП [PERSON] зобов'язаний сплачувати єдиний внескок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, про задоволення позовних вимог. [PERSON] є суб'єктом підприємницької діяльності (ідентифікаційний код [NUMBER]), зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців 22.03.2006 р. за № 22660000000022567, що підтверджується свідоцтвом [NUMBER]. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням [NUMBER] виданий 29.06.2006 р. та довідкою виданою Управлінням Пенсійного фонду України в Будьонівському районі м. Донецька № 1801 від 05.03.2014 р. Відповідно до законодавства контроль за дотриманням законодавства зі збору єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування покладено на органи міністерства доходів і зборів. 18.02.2014 р. Державною податковою інспекцією у Будьонівському районі м. Донецька Головного управління Міндоходів у Донецькій області на підставі ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф - 316 від 18.02.2014 р. зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 4800,76 грн. Як вбачається з розрахунку Державної податкової інспекції в Будьонівському районі м. Донецька сума заборгованості по єдиному внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в розмірі 4800,76 грн. складається наступним чином: 2388,06 грн. - недоїмка передана від УПФУ в Будьнівському райні м. Донецька станом на 01.10.2013 р.; 1194,03 - недоїмки нарахована за 3-й квартал 2013 р.; 1218,67 р. -нараховано за 4-й кватрал 2013 р. Відповідно до наданого управлінням Пенсійного фонду України в Будьонівському районі м. Донецька розрахунку заборгованість в розмірі 2388,06 грн. склалась за період січень 2013 р. - червень 2013 р. З 1 січня 2011 року набрав чинності Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» № 2464-VI від 08.07.2010 року (далі - Закон України № 2464), яким введено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку вказаного внеску, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку. Відповідно до ст. 4 Закону України № 2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, зокрема ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності, зазначеним у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців). Частиною 2 ст. 6 Закону України № 2464 встановлено, що платник єдиного внеску зобов'язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. Частинами 1, 5 ст. 9 Закону України № 2464 визначено, що єдиний внесок обчислюється виключно у національній валюті, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі. Сплата єдиного внеску здійснюється виключно у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки територіальних органів Пенсійного фонду, відкриті в органах Державного казначейства України для його зарахування. Відповідно до ч. 8 ст. 9 Закону України № 2464 платники єдиного внеску зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за відповідний базовий звітний період, не пізніше 20 числа місяця, що настає за базовим звітним періодом. Частиною 12 ст. 9 Закону № 2464, встановлено, що єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-ХІІ від 05.11.1991 року (далі - Закон України № 1788) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Статтею 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-ІV від 09.07.2003 року (далі Закон України № 1058) визначене поняття "пенсія" - як, щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом. За приписами ч. 1 ст. 9 Закону України № 1058 за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника. Як вбачається з матеріалів справи, позивач є пенсіонером за віком. Відповідно до ч. 4 ст. 4 Закону України № 2464 фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування. Позивач є пенсіонером, та відповідно до вимог Закону України № 2464 може бути платниками єдиного внеску виключно за умови його добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування. Відповідачем не надано суду доказів того, що позивач виявив бажання на добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування. В зв'язку з чим суд вважає, що відповідач не мав підстав для прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску в загальній сумі 4800,76 грн. Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади й органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно приписів статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов'язку суд витребовує названі документи та матеріали. Суд може збирати докази з власної ініціативи. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів. Статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідачем не надано суду доказів, щодо правомірність прийняття спірної вимоги про сплату боргу зі сплати єдиного внеску в розмірі 4800,76 грн. В зв'язку з чим, позовні вимоги з урахуванням уточнення підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалено на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України. Враховуючи вищевикладене та

Результат розгляду: granted