Рішення адміністративного суду від 2014-01-16 00:00:00+02

[PERSON] 31 січня 2012 року звернулася до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України в місті Луцьку Волинської області, в якому просила визнати неправомірними дії відповідача щодо розрахунку розміру її пенсії, зобов'язати відповідача здійснити перерахунок пенсії з врахуванням виплаченої їй матеріальної допомоги та суми індексації заробітної плати починаючи з 10 червня 2011 року. Позовні вимоги обґрунтовувала посиланням на статтю 33 Закону України «Про державну службу». Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 березня 2012 року відмовлено у задоволенні вказаного позову. Не погодившись із зазначеним судовим рішенням позивач подала апеляційну скаргу, в якій покликається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нову, якою повністю задовольнити її позов. Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує посиланням на те, що суд першої інстанції не врахував, що відповідно до вимог Закону України «Про державну службу» матеріальна допомога та суми індексації заробітної плати входять до структури заробітної плати, на них нараховувались страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а відтак, такі підлягають включенню до заробітної плати при розрахунку пенсії державного службовця. Оскільки апеляційну скаргу подано на постанову суду першої інстанції, яка прийнята в порядку скороченого провадження за результатами розгляду справи, передбаченої пунктом 2 частини 1 статті 183-2 КАС України, суд відповідно до пункту 3 частини 1 статті 197 КАС України розглядає справу в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як видно з матеріалів справи, позивач працювала головним спеціалістом-економістом відділу статистики будівництва та інвестицій управління статистики Волинської області, а з 10 червня 2011 року управлінням Пенсійного фонду України в місті Луцьку Волинської області їй була призначена пенсія як державному службовцю. 10 жовтня 2011 року та 12 жовтня 2011 року позивач зверталася до відповідача із заявами про включення до складу заробітної плати при обчисленні пенсії суми індексації заробітної плати і матеріальної допомоги, на що їй було відмовлено з посиланням на те, що пенсія призначена та виплачується відповідно до норм чинного законодавства і підстав для її перерахунку немає. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріальна допомога та суми індексації заробітної плати не входять до складу заробітної плати, передбаченої статтею 33 Закону України «Про державну службу» та постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня 2000 року № 865 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії», а отже, такі виплати не належать до інших надбавок, тому підстав для врахування цих виплат при розрахунку спеціального виду пенсії - пенсії державного службовця, яку отримує позивач, немає. Відповідно до вимог статті 37 Закону України «Про державну службу» пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80% від сум їх заробітної плати, на які нараховується збір на обов'язкове державне пенсійне страхування. Частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 2 цього Закону визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати. Частиною 2 статті 33 Закону України «Про державну службу» передбачено, що заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що матеріальні допомоги на оздоровлення та на соціально-побутові потреби входять до структури заробітної плати державного службовця. Крім того, статтею 66 Закону України «Про пенсійне забезпечення» врегульовано види оплати праці, що враховуються при обчисленні пенсії. Відповідно до частини 1 статті 66 цього Закону до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці (виплат, доходу), на які відповідно до Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» нараховується збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, в межах максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, оподатковуваного доходу (прибутку), сукупного оподатковуваного доходу (граничної суми заробітної плати (доходу), з яких справляються страхові внески (збори) до соціальних фондів, що діяла на день одержання зазначеного заробітку (виплат, доходу). Стаття 41 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначає виплати (доходи), що враховуються в заробітну плату (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії. До такого доходу (заробітної плати) враховуються: суми виплат, отримуваних застрахованою особою після набрання чинності цим Законом, з яких згідно з цим Законом були фактично нараховані (обчислені) та сплачені страхові внески; суми виплат, отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування. За змістом наведених норм отримувані застрахованою особою суми виплат, з яких були фактично нараховані та сплачені страхові внески або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, враховуються в заробіток (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, незалежно від того, чи входять вони до структури заробітної плати. Враховуючи викладене, а також встановлений статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України, шестимісячний строк звернення до суду, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині позовних вимог, що заявлені в межах вказаного строку, тобто починаючи з 31 липня 2011 року. Щодо позовних вимог за період з 10 червня 2011 року по 30 липня 2011 року, то вказані вимоги заявлені позивачем з пропуском шестимісячного строку звернення до суду, без зазначення обставин, які б свідчили про поважність причин його пропуску, а відтак, суд першої інстанції, встановивши вказані обставини, відповідно до статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України повинен був залишити їх без розгляду. За наведених обставин суд приходить до висновку, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до пункту 4 частини 1 статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування оскаржуваної постанови та ухвалення нового рішення.

Результат розгляду: partial