Рішення адміністративного суду від 2014-03-17 00:00:00+02

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Емальзавод", звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до відповідача, Західної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області, в якому просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №0001082211 від 11 грудня 2013 року. Свій позов позивач обґрунтував тим, що при проведенні перевірки податковим органом та при оформленні її результатів мало місце не дотримання вимог податкового законодавства, висновки акту перевірки є неправомірними, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте з порушенням норм діючого законодавства України, що є підставою для його скасування. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в їх задоволенні відмовити через безпідставність. Згідно наданих до суду письмових заперечень пояснив, що оскаржуване в даній справі податкове повідомлення - рішення №0001082211 від 11 грудня 2013 року є цілком законним та обґрунтованим, винесеним відповідно до чинного законодавства, а позовні вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими. Розглянувши матеріали справи, вивчивши доводи позову, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що Західною об'єднаною державною податковою інспекцією м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області на підставі наказу №255 від 28.08.2013р. проведена документальна позапланова невиїзна перевірка позивача з питань реальності та повноти відображення в бухгалтерському та податковому обліку із відповідним відображенням у податкових деклараціях результатів проведення фінансово-господарських операцій з підприємством постачальником: ТОВ «СМ» Леман-Україна» за вересень-грудень 2007р., за результатами якої складено акт перевірки від 23.09.2013р. №389/20-33-22-01-07/30429309. В акті перевірки відображені висновки щодо порушення ЗАТ «Емальзавод» п.44.1 п.44.3 п.44.6 ст.44, п.198.6 ст.198. п.201.10 ст.201 Податкового Кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на суму 419500,0 грн. На підставі висновків акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 11.12.2013р. №0001082211 на суму 524375,0 грн. (податок на додану вартість - 419500,0 три., штрафна санкція 104875,0 грн.). Перевіряючи вказані в акті перевірки висновки відповідача і винесені на їх підставі спірні правові акти індивідуальної дії на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України, суд приходить до наступних висновків. Суд звертає увагу на те, що в наказі №255 від 28.08.2013р. та в акті перевірки відображена назва підприємства позивача у формі ЗАТ «Емальзавод», натомість у відповідності до виписки Державної реєстраційної служби України на бланку серії АГ №103016 та статуту підприємства, вірна назва позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕМАЛЬ-ЗАВОД». Необхідно вказати, що висновки відповідача, які відображені в акті перевірки обґрунтовуються тим, що позивачем до складу податкового кредиту було включено суми податку на додану вартість за серпень 2010 року на підставі податкових накладних, виписаних його контрагентами в 2007 році. Контролюючий орган в акті перевірки також зазначає, що податкові накладні від постачальника ТОВ «СМ «Леман-Україна», які згідно з наданим ТОВ «Емальзавод» уточнюючим розрахунком січня 2011р. були включені позивачем до складу податкового кредиту липня-жовтня 2010р. є накладними вересня-грудня 2007р. Слід також звернути увагу на те, що постановою Харківського окружного адміністративного суду від 18.11.2013р. та Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 11.02.2014р. по справі №820/8017/13-а визнано незаконним та скасовано наказ Західної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова від 28.08.2013 №255 про призначення документальної перевірки ЗАТ "Емальзавод". Фактично перевірка позивача проведена щодо реальності та повноти відображення в бухгалтерському та податковому обліку із відповідним відображенням у податкових деклараціях (уточнюючі розрахунки №244 від 25.01.2011 за липень 2010 року, №257 від 25.01.2011 року за серпень 2010 року, №262 від 25.01.2011 року за вересень 2010 року, №268 від 25.01.2011 року за жовтень 2010 року) результатів проведення фінансово-господарських операцій з підприємством постачальником: ТОВ"СМ"Леман-Україна", іпн. 326650526556 за вересень-грудень 2007року. В матеріалах справи міститься акт перевірки позивача від 17.11.2010 р. №3141/23/304/30429309 про результати виїзної перевірки ЗАТ «Емальзавод» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.07.2007 р. по 30.06.2010 р., в якому відсутні відомості щодо порушень підприємством позивача вимог законодавства стосовно формування податкового кредиту по господарським відносинам з ТОВ «СМ» Леман-Україна» за вказаний період. Перевіряючи правомірність оскаржуваного рішення відповідача, судом встановлено, що в акті перевірки від 23.09.2013 р. №389/20-33-22-01-07/30429309 містяться висновки про ненадання до перевірки первинних документів на підтвердження задекларованих сум податкового кредиту від ТОВ «СМ» Леман-Україна» та не надано жодних доказів, які б могли свідчити про вжиті заходи позивачем, щодо отримання від контрагента податкових накладних у періодах їх виписки. З цього приводу суд зазначає, що відповідно до положень ст. 44 Податкового кодексу України, а саме п.44.1, п.44.3, п.4.6, для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. У випадках, передбачених статтею 216 Цивільного кодексу України, платники податків мають право вносити відповідні зміни до податкової звітності у порядку, визначеному статтею 50 цього Кодексу. Платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності. У разі ліквідації платника податків документи, визначені у пункті 44.1 цієї статті, за період діяльності платника податків не менш як 1095 днів, що передували даті ліквідації платника податків, в установленому законодавством порядку передаються до архіву. У разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності. Якщо платник податків після закінчення перевірки та до прийняття рішення контролюючим органом за результатами такої перевірки надає документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, не надані під час перевірки (у випадках, передбачених абзацами другим і четвертим пункту 44.7 цієї статті), такі документи повинні бути враховані контролюючим органом під час розгляду ним питання про прийняття рішення. Відповідно до п. 198.1 ст. 198. Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Пунктом 198.2 ст. 198 Податкового кодексу України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. При цьому за правилами п.198.3. ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. За змістом п.198.6. ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. Відповідно до п.198.4. ст.198 Податкового кодексу України передбачено, що якщо платник податку придбає (виготовляє) товари/послуги та необоротні активи, які призначаються для їх використання в операціях, що не є об'єктом оподаткування або звільняються від оподаткування, то суми податку, сплачені (нараховані) у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не відносяться до податкового кредиту зазначеного платника. Відповідно до п.201.10 ст.201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Відповідачем по справі при проведенні перевірки використовувалась лише інформація, яка міститься в уточнюючих розрахунках №244 від 25.01.2011 за липень 2010року, №257 від 25.01.2011 за серпень 2010року, №262 від 25.01.2011 за вересень 2010року, №268 від 25.01.2011 за жовтень 2010року, що підтверджується розділом 2, пунктом 11 акту перевірки. Згідно положень ст.69, 70,71 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Враховуючи вищевказані норми, суд зазначає, що відповідач по справі не надав жодного доказу в підтвердження неправомірного формування податкового кредиту позивачем по справі, однак відобразив порушення п.198.6 ст. 198 Податкового кодексу України в оскаржуваному рішенні. До матеріалів справи позивачем надано в рамках положень ст. 44 Податкового кодексу України, договір про надання послуг архіву від 05.10.2012 р. №1-1/05-10/2012/ХРПЛ, акт виконаних робіт від 04.02.2013р. та перелік документів, які передані на адресу «Міжрегіонального комерційного архіву» за період 1999р. - 2011р. Також в матеріалах справи міститься лист «Міжрегіонального комерційного архіву» від 17.02.2014 р. №06-17/02, в якому вказано, що документація ЗАКРИТОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ЕМАЛЬЗАВОД» (ЄДРПОУ 30429309), що була передана до архівної установи МКА відповідно до Договору № 1-1/05-10/2012/ХРПЛ від 05.10.2012 року за період з 1999 р. по 2010 рік включно була вилучена для знищення на підставі «Основних правил роботи архівів» та «Переліку типових документів, що утворюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших підприємств, установ та організацій, із зазначенням строків зберігання документів», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 року за № 578/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.04.2012 року за № 571/20884, доповнень та змін до нього, як такі що не мають науково - історичної цінності та втратили практичне значення. Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні відомості щодо проведення камеральної перевірки по податковій звітності позивача в рамках положень п.200.10 ст.200 Податкового кодексу України. Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Відповідачем не надано, а судом не встановлено доказів на підтвердження викладених в акті перевірки висновків про порушення позивачем вимог законодавства. Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення суб'єкта владних повноважень на може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на це, суд дійшов до висновку, що податкове повідомлення - рішення №0001082211 від 11 грудня 2013 року підлягає скасуванню, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог позивача про визнання протиправним податкового повідомлення-рішення №0001082211 від 11 грудня 2013 року, суд зазначає наступне. Вимоги про визнання протиправним та скасування рішення суб'єкта владних повноважень є однорідними позовними вимогами та передбачають один і той самий спосіб захисту прав позивача. Суд звертає увагу на те, що поняття скасування податкового повідомлення-рішення передбачає, тим самим, визнання його протиправним. Отже, щодо позовних вимог про визнання протиправними податкового повідомлення-рішення №0001082211 від 11 грудня 2013 року слід відмовити, оскільки дана позовна вимога є похідною. Крім того, суд зазначає, що відповідно до положень ст. 105 КАС України адміністративний позов може містити вимоги про скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень. Відповідно до ч. 3 ст. 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного та

Результат розгляду: partial