Рішення адміністративного суду від 2014-03-31 00:00:00+03

релігійна громада Української православної церкви Київського патріархату в м.Белзі Сокальського району Львівської області звернулася в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Белзької міської ради Сокальського району Львівської області, третіх осіб державного історико-культурного заповідника в м. Белзі, управління держкомзему в Сокальському районі Львівської області в якому просила визнати протиправними та скасувати рішення Белзької міської ради Постановою Сокальського районного суду Львівської області від 02 квітня 2013 року позовні вимоги задоволено, визнано недійсним та скасовано рішення 38 сесії 5 скликання Белзької міської ради Сокальського району Львівської області № 782 від 09.11.2009 року «Про проведення інвентаризації земельних ділянок Державного історико-культурного заповідника в м.Белзі», рішення 39 сесії 5 скликання Белзької міської ради Сокальського району Львівської області № 857 від 09.12.2009 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою по інвентаризації земельних ділянок Державного історико-культурного заповідника в м.Белзі», стягнуто з Белзької міської ради Сокальського району Львівської області в користь релігійної громади Української православної церкви Київського патріархату в м.Белзі Сокальського району Львівської області 37 (тридцять сім) грн. судового збору. Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції державний історико-культурний заповідник в м. Белзі оскаржив його в апеляційному порядку, вважає, що судом неповно з'ясовано обставин, що мають значення для справи, обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими є недоведеними, висновки суду не відповідають справи , а постанова винесена з порушенням норм матеріального або процесуального права. В апеляційній скарзі зазначає, що суд ще при підготовці справи до слухання неповно, неправильно визначив осіб по справі і відкрив провадження по справі без залучення Міністерства культури України в силу його причетності і покладених функцій, пов'язаних з охороною культурної спадщини. Згідно «Положення про державний історико-культурний заповідник у м. Белзі», затвердженого Міністерством культури України від 07.05.2012 р. № 450 Заповідник є об'єктом державної власності, перебуває у сфері управління Міністерства культури України (орган управління майном). Згідно «Положення про Міністерство культури України» Мінкультури України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади щодо формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, міжнаціональних відносин, релігій та захисту прав національних меншин. Основними завданнями Мінкультури є забезпечення, визначення та затвердження меж територій, на яких розташовані пам'ятки національного значення, зони їх охорони, охоронюваних археологічних територій, історичних ареалів населених місць, встановлення режимів їх збереження та використання. Виходячи з положень статей 13, 14 Конституції України, ст. 177, 181, 324, глави 30 Цивільного кодексу України, статті 148 Господарського кодексу України, земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава та територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах з метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок. Справи у спорах за участю державних органів та органів місцевого самоврядування, що виникають з правовідносин, у яких державні органи та органи місцевого самоврядування реалізовують повноваження власника землі, а також в інших спорах, які виникають із земельних відносин приватноправового характеру, за відповідності складу сторін спору статті 1 ГПК підвідомчі господарським судам. Крім того апелянт зазначає, що інтереси позивача можуть бути порушені лише у частині, що стосується ділянки «Замочок», оскільки на ній розміщена будівля церкви, що є у власності позивача, а до решти чотирьох ділянок, які вказані у спірних рішеннях: «Ансамбиль монастиря оо. Домініканів», «Ансамбиль монастиря сс. Домініканок», «Вежа-каплиця», «Ансамбиль церкви Св. Параскеви» Релігійна громада УПЦ КП жодного відношення не має. Статтями 13,14 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно статті 54 Конституції України - культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам'яток та інших об'єктів, що становлять культурну цінність. Згідно ч. З ст. 54 Земельного кодексу України використання земель історико-культурного призначення визначається законом. Закон України «Про охорону культурної спадщини» вказує, що об'єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, охороняються державою. Охорона об'єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Судом знехтувано, що до ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам'ятка, крім пам'ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Землі, на яких розташовані пам'ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам'ятки археології - поля давніх битв. Відповідно до ч. 1 ст. 18 ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» об'єкти культурної спадщини, що є пам'ятками (за винятком пам'яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом (Белзька міська рада таким органом не є) у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини. Судом не взято до уваги п.5 ст. 120 ЗК України згідно якого у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду фізичними або юридичними особами, які не можуть мати у власності земельних ділянок, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташований жилий будинок, будівля або споруда, на умовах оренди, а згідно ч. 1 ст. 116 громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Проте, суд не взяв до уваги, що надання релігійній громаді у користування земельної ділянки розміром 0,68 га було перевищенням повноважень, оскільки дана земельна ділянка входить до складу пам'ятки археології національного значення Городище літописного міста Белз (ох. № 130025-Н відповідно до Постанови КМУ від 03.09.2009 р. № 928), яка є пам'яткою археології республіканського значення ще з 1965 р. відповідно до Постанови Ради Міністрів УРСР від 21.07.1965 р. № 711, (копії Паспорта на пам'ятку археології Городище давньоруського літописного міста Белз 1975 р., актів технічного огляду археологічного пам'ятника 1982 р., викопіювання з Генерального плану м. Белза 1977-78 рр., Паспорта об'єкта культурної спадщини Городище літописного міста Белза, охоронний договір на пам'ятку культурної спадщини Городище літописного міста Белз Х-ХШ ст. № 6-06/03 від 01.03.2011 р. є в матеріалах справи.) Згідно ст. 4 Земельного кодексу України від 18.12.1990 р. (чинного на час прийняття Белзькою міською радою рішення від 30.05.1995 р.) суб'єктом права державної власності на землі загальнодержавної власності України виступала Верховна Рада України (ст. 4). При цьому, згідно зі ст. 19 (пункти 5, 19) та ст. 32 ЗК України 1991 року Верховна Рада безпосередньо вирішувала питання про надання земельних ділянок у користування у разі, коли для вилучення цих земель був установлений особливий порядок. А ст. 33 вказувала, що вилучення особливо цінних продуктивних земель, поховань і археологічних пам'яток не допускається. У постанові суд посилається на ч. 1 ст. 123 ЗК України згідно якої надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Проте чомусь нехтує абзац 2 та 3 даної статті згідно яких рішення зазначених органів приймається на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; формування нових ділянок. У релігійної громади відсутній проект відведення, хоч згідно Довідки управління Держкомзему в Сокальському районі від № 492 03.02.2010 р. «Про правовий статус і якісний склад земель» вказано кадастровий номер та призначення земельної ділянки - угіддя - забудовані землі, землі громадського призначення, незважаючи на те, що ці землі і згідно Земельного кодексу чинного на час прийняття Белзькою міською радою рішення від 30.05.1995 р., і згідно Земельного кодексу чинного на момент видачі вказаної довідки були і залишаються землями історико-культурного призначення. Більше того, на момент видачі Довідки управління Держкомзему в Сокальському районі, спірна ділянка, що є пам'яткою археології, з 2001 р. входила до складу Державного історико-культурного заповідника у м. Белзі. Крім того надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право користування земельною ділянкою, технічної документації у позивача також не має. Відповідно до ст.ст. 116,124-126 Земельного кодексу України (далі -ЗКУ) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади, або органів місцевого самоврядування після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує це право і його державної реєстрації, а згідно ч. 3 ст. 125 приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї та державної реєстрації забороняється. Посилаючись на ст. 123 ЗК України «Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності» не взяв до уваги статтею 122 цього ж кодексу «Повноваження органів виконавчої влади. Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування» та ст.ст. 149, 150. Згідно яких, спірна земельна ділянка відноситься до особливо цінних земель і передається у користування Кабінетом Міністрів України. Суд посилається на ч. 12 ст. 123 ЗК України згідно якої на підставі рішення про передачу будівлі, споруди, іншого об'єкта нерухомого майна державної власності у комунальну власність приймається рішення про передачу у комунальну власність земельної ділянки, на якій розміщений об'єкт передачі. Рішення про передачу будівлі Церкви з державної у комунальну власність взагалі не було. На підставі наведеного просить постанову суду першої інстанції скасувати, а провадження у справі закрити. Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна підлягає частковому задоволенню з наступних міркувань. Судом першої інстанції встановлено, що статут парафії Української Автокефальної Православної Церкви м.Белз церкви св.Миколая, яка була перейменована на Українську православну церкву Київського патріархату, зареєстрований рішенням виконавчого комітету Львівської обласної ради 15.10.1991 р. №552/237. Розпорядженням голови Львівської обласної ради народних депутатів від 28.03.1995 р. затверджено статут та передано у власність Українській православній церкві Київського патріархату колишній костел м.Белз по вул.Грушевського, 6 «а». 19.04.1995 року приміщення церкви було зареєстровано за позивачем в Червоноградському МБТІ, згідно реєстраційного посвідчення від 19.04.1995 р. Рішенням 6 сесії 22 скликання Белзької міської ради від 30.05.1995 р. церковній громаді Української православної церкви Київського патріархату затверджено площу землекористування розміром 0,68 га. Згідно довідки №492 від 03.02.2010 р., виданою Управлінням Держкомзему в Сокальському районі УПЦ КП «Отця Миколая», в земельно-облікових документів за УПЦ КП «Отця Миколая» станом на 01.01.2010 р. рахується земельна ділянка в межах м.Белз площею 0,68 га. Кадастровий номер земельної ділянки - 4624810300:01:003:0019 (земельна ділянка знаходиться у постійному користуванні, угіддя - забудовані землі, землі громадського призначення). Розглядаючи спір суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідно до ч. 1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно ч.1 ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Згідно ч. 12 ст.123 ЗК України на підставі рішення про передачу будівлі, споруди, іншого об'єкта нерухомого майна державної власності у комунальну власність приймається рішення про передачу у комунальну власність земельної ділянки, на якій розміщений об'єкт передачі. У даній спірній ситуації судом першої інстанції встановлено, що рішенням 38 сесії 5 скликання Белзької міської ради Сокальського району №782 від 09.11.2009 р. Державному історико-культурному заповіднику в м.Белз надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою по інвентаризації земельних ділянок та видачу державних актів на право постійного користування земельними ділянками об'єктів нерухомості історико-культурної спадщини, а саме, «Замочок» м.Белз, вул. Грушевського, площею 1,7828 га.; Ансамбль монастиря оо.Домініканів» (охор. №511-М0) м.Белз, вул.Савенка, 1, площею 1,3182 га; Ансамбль монастиря оо.Домініканів» (охор. №490/1, №490/2) м.Белз, вул.Савенка, 3, площею 1,4059 га; «Вежа-каплиця» (охор. №491) м.Белз, вул.Гоголя, 1а, площею 0,3059 га; «Ансамбль церкви Св.Параскеви» (охор. №1423) м.Белз, вул. С.Стрільців, 48, площею 1,6320 га. Крім цього, рішенням 39 сесії 5 скликання Белзької міської ради Сокальського району №857 від 09.12.2009 р. затверджено технічну документацію із землеустрою по інвентаризації земельних ділянок Державного історико-культурного заповідника в м.Белз та передано в постійне користування зазначені вище земельні ділянки. Таким чином, зазначеними рішеннями Белзька міська рада затвердила в постійне користування Державному історико-культурному заповіднику в м.Белз земельну ділянку розміром 0, 68 га, яка перебувала у постійному користуванні релігійної громади Української православної церкви Київського патріархату м.Белз. Суд першої інстанції правильно вважав, що спірні рішення міської ради прийняті з порушенням вимог чинного законодавства, бо згідно статті 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини, а відповідно до ч.3 ст. 144 ЗК України сільські, селищні, міські ради вилучають земельні ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб, крім особливо цінних земель, які вилучаються (викупляються) ними з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу. Оскільки Белзька міська рада Сокальського району Львівської області, приймаючи рішення 38 сесії 5 скликання № 782 від 09.11.2009 року «Про проведення інвентаризації земельних ділянок Державного історико-культурного заповідника в м.Белзі» та рішення 39 сесії 5 скликання № 857 від 09.12.2009 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою по інвентаризації земельних ділянок Державного історико-культурного заповідника в м.Белзі» будь-яких дій щодо вилучення у встановленому законом порядку спірних земель, які перебувають у користуванні релігійної громади Української православної церкви Київського патріархату в м.Белзі Сокальського району Львівської області не здійснювала і підстав, визначених ст.141 ЗК України, для припинення права користування релігійною громадою Української православної церкви Київського патріархату в м.Белзі Сокальського району Львівської області спірними земельною ділянкою, на момент прийняття оспорюваних рішень Белзькою міською радою - не було, то суд першої інстанції дійшов до підставного висновку, що позовні вимоги заслуговують на увагу. Однак розглядаючи спір та скасовуючи повністю спірні рішення Белзької міської ради суд першої інстанції поза увагою залишив ту обставину, що інтереси позивача порушені лише у частині, що стосується земельної ділянки «Замочок» м.Белз, вул. Грушевського, площею 1,7828 га., оскільки на ній розміщена будівля церкви, що є у власності позивача, і останньому передавалась земельна ділянка рішенням 6 сесії 22 скликання Белзької міської ради від 30.05.1995 р. площею 0,68 га. Тому позовні вимоги підлягають до задоволення саме в частині, що стосується земельної ділянки площею 0,68 га. З огляду на викладене суд апеляційної інстанції вважає, що постанову суду першої інстанції слід скасувати, бо така прийнята з порушенням норм процесуального права, а позовні вимоги - задовольнити частково.

Результат розгляду: partial