Рішення адміністративного суду від 2014-02-11 00:00:00+02

Постановою Ленінського районного суду м.Севастополя від 16.01.2012 у задоволенні адміністративного позову [PERSON] до Севастопольської міської Ради, треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним розпоряджень, - відмовлено. Не погодившись з даною постановою суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Ленінського районного суду м. Севастополя від 16.01.2012 та прийняти нове рішення по справі, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд не дослідив всі докази у справі та не встановив всіх обставин справи. Ухвалою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 05.11.2013 в порядку статті 53 Кодексу адміністративного судочинства України до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, залучено [PERSON]. Представник відповідача, треті особи та представники третіх осіб у судовому засіданні 11.02.2014 з апеляційною скаргою не погодилися, просили постанову суду першої інстанції залишити без змін. Позивач та представник позивача у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній. Також позивач в ході судового засідання уточнив свої вимоги, стосовно того, що оскаржує саме рішення Севастопольської міської Ради, а не розпорядження. [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про день, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Згідно ч.4 статті 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи. Під час судового засідання третьою особою заявлялось клопотання про зупинення провадження по справі, у зв'язку з розглядом Вищим адміністративним судом України касаційної скарги по справі № 2а-165/08/2703 (К/800/1428/14) за позовом [PERSON], [PERSON] до Севастопольської міської Ради, треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Білий парус 16", за участю: Прокурора м. Севастополя про визнання рішень незаконними та їх скасування. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 157 КАС України суд закриває провадження у справі: якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду з того самого спору і між тими самими сторонами. Колегія суддів усною ухвалою відмовила третій особі у задоволені клопотання, оскільки позивачами по справі № 2а-165/08/2703 були [PERSON], [PERSON], а отже висновок, що зазначена справа та справа № 2а-145/11/2703 мають тіж самі сторони є хибним, що унеможливлює застосування до спірних відносин статтю 157 КАС України. На підставі та за правилами статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України, розглянувши справу, судова колегія встановила наступне. Судовою колегією встановлено, що 15.12.1997 Управлінням майна міста Севастопольської міської державної адміністрації [PERSON], [PERSON], [PERSON] згідно розпорядженню (наказу) від 12.12.1997 № 54/17 видано свідоцтво про право власності на житло: приміщення в комунальній квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] (т.1 арк.с.7). 10.04.2007 рішеннями 6-ї сесії 5 скликання Севастопольської міської ради №№ 1814, 1815, 1816, 1817 затверджено проекти землеустрою та передача у власність [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] земельних ділянок за адресою: м. Севастополь, вул. Комуністична, №№ 24, 26, 28, 32, для будівництва і обслуговування житлових будинків і господарських споруд (а.с. 207-211). 25.07.2008 складений Акт про те, що сараї, що перебувають на прибудинковій території житлових будинків [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] використовуються мешканцями цих будинків, зокрема [ADDRESS] - [PERSON] (т.1 арк.с.72). Після чого третіми особами були отримані державні акти на право власності на земельні ділянки, розташовані по [ADDRESS] [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] (а.с. 136-140). 18.10.2010 [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Севастополя з адміністративним позовом до Севастопольської міської Ради про визнання недійсним рішень Севастопольської міської Ради № 1814, 1815, 1816, 1817 про передачу у власність земельних ділянок, анулювання державних актів на право власності на земельні ділянки, які були передані у власність громадянам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], розташованих по [ADDRESS] [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER]. Позовні вимоги мотивовані тим, що спірними рішеннями порушені його права на користування власності, а саме сараями, які розташовані на спірній земельній ділянці, та які він приватизував разом з квартирою [NUMBER] розташованої в будинку № [NUMBER] по [ADDRESS] в м. Севастополі. Також позивач вказує на те, що спірними рішеннями порушені його права на інформацію про розробку містобудівної документації, інформацію про розміщення об'єктів містобудування та іншого використання земельних ділянок, надання пропозицій, участь в обговоренні планування земельних ділянок Постановою Ленінського районного суду м.Севастополя від 16.01.2012 у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність порушень чинного законодавства при прийнятті відповідачем оспорюваних рішень, оцінюючи правомірність цих рішень виходячи з вимог статей 118, 211 Земельного кодексу України, статті 376 Цивільного кодексу України. Не погодившись з даним рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою. Вислухавши сторін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правову оцінку обставин у справі та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню, з наступних підстав. Статтею 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно з ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. До заяви додаються матеріали, передбачені частиною п'ятою статті 151 цього Кодексу, а також висновки конкурсної комісії (у разі відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства). Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України "Про планування і забудову територій" №1699-III від 20.04.2000 (далі - Закон №1699) (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) планування територій на місцевому рівні забезпечується відповідними місцевими радами та їх виконавчими органами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями відповідно до їх повноважень, визначених законом, і полягає у розробленні та затвердженні генеральних планів населених пунктів, схем планування територій на місцевому рівні та іншої містобудівної документації, регулюванні використання їх територій, ухваленні та реалізації відповідних рішень про дотримання містобудівної документації. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 18 Закону №1699 при здійсненні планування і забудови територій на місцевому рівні врахування приватних інтересів полягає у забезпеченні фізичним та юридичним особам рівних можливостей набуття у власність або у користування земельних ділянок, захисту майнових прав, а також безпечного функціонування об'єктів нерухомості. Для врахування громадських і приватних інтересів виконавчі органи сільських, селищних, міських рад, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації в межах повноважень, визначених законом: протягом двох тижнів після прийняття рішення про розроблення відповідної містобудівної документації, місцевих правил забудови повідомляють через засоби масової інформації про початок їх розроблення, а також про форми, місце і строк подання фізичними та юридичними особами пропозицій щодо цієї документації; протягом місяця після завершення розроблення відповідної містобудівної документації, місцевих правил забудови повідомляють через засоби масової інформації про місце їх розгляду, форми, місце і строк подання пропозицій (зауважень), порядок їх обговорення; оприлюднюють через засоби масової інформації рішення про затвердження містобудівної документації, місцевих правил забудови та змін до них, а також дають роз'яснення про їх зміст; інформують про правові, економічні та екологічні наслідки планування території, а також про порядок врахування законних інтересів та вимог власників або користувачів земельних ділянок, будівель і споруд, що оточують місце будівництва. Відповідно до ч. 5 ст. 23 Закону №1699 планування окремої земельної ділянки, будівництво на ній будинків і споруд власниками або користувачами здійснюється з урахуванням інтересів інших власників або користувачів земельних ділянок, будинків і споруд. Згідно ч. 4 ст. 24 Закону №1699 у разі прийняття сільською, селищною чи міською радою рішення про надання земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності для розміщення об'єкта містобудування в порядку, визначеному земельним законодавством, зазначене рішення одночасно є дозволом на будівництво цього об'єкта. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про основи містобудування" № 2780-XII від 16.11.1992 містобудівна документація є основою для вирішення питань щодо розташування та проектування нового будівництва, здійснення реконструкції, реставрації, капітального ремонту об'єктів містобудування та упорядкування територій; вирішення питань вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи користування земель для містобудівних потреб. З матеріалів справи вбачається, що територія поблизу житлових будинків [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] по [ADDRESS] по новому Генеральному плану забудови міста Севастополя не передбачена під індивідуальне будівництво. Судова колегія зазначає, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що позивач як власник квартири у будинку, що оточує місце майбутнього будівництва, у встановленому статтею 18 Закону № 1699 порядку, був ознайомлений з містобудівною документацією - Генеральним планом забудови міста. Відповідачем не надано суду доказів того, що протягом двох тижнів після прийняття рішення про розроблення відповідної містобудівної документації були надані оголошення через засоби масової інформації про початок її розроблення, а також про форми, місце і строк подання фізичними та юридичними особами пропозицій щодо цієї документації, а також, що протягом місяця після завершення розроблення цієї містобудівної документації була розміщена інформація через засоби масової інформації про місце їх розгляду, форми, місце і строк подання пропозицій (зауважень), порядок їх обговорення, у зв'язку з чим, відповідач не дотримався вимог закону в частині проведення громадських обговорень містобудівної документації. За таких підстав, колегія суддів вважає, що відсутні підстави стверджувати про обізнаність позивача про розробку містобудівної документації, відповідно до якої на цій території планується житлова забудова, та забезпечення позивачам рівних можливостей набуття у власність або у користування земельних ділянок, які були надані оспорюваними рішеннями третім особам. Крім того колегія суддів зазначає, що земельна ділянка призначалася не для цілей індивідуального житлового будівництва. Судовою колегією встановлено, що на момент передачі у власність земельних ділянок третім особам спірними рішеннями Севастопольської міської ради ці земельні ділянки не були вільними, а використовувались, зокрема позивачем, протягом тривалого часу. Згідно з землевпорядної документації щодо відведення земельних ділянок у власність третім особам вбачається, що на земельних ділянках знаходяться сараї і самовільно встановлені гаражі. Колегія суддів зазначає, що за нормами земельного законодавства передаватись у власність мають тільки вільні земельні ділянки, а відповідач розпорядився земельними ділянками без з'ясування питання приналежності споруд, що знаходились на спірних земельних ділянках, без попереднього прийняття заходів щодо звільнення земельної ділянки від забудови відповідно до вимог статті 376 Цивільного кодексу України, статті 211 Земельного кодексу України. Крім того, відповідно до статей 382, 383 Цивільного кодексу України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Допоміжні приміщення (сараї) є приналежністю квартири і окремого оформлення права власності не потребують. Під час судового засідання позивачем та його представником надані суду графічні дані про те, що сараї позивача знаходяться на земельних ділянках, які були передані без його згоди третім особам, що безперечно порушує його права та інтереси. Отже, колегія суддів вважає, що спірні рішення прийняті з порушенням норм діючого законодавства, у зв'язку з чим права позивача є порушеними. Крім того, дані висновки підтверджується постановою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 04.12.2013 року, яким визнані протиправними та скасовані рішення 6 сесії 5 скликання Севастопольської міської ради від 10.04.2007 №1814, №1815, №1816, №1817. Відповідно до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає доведеним, що вказані рішення прийняти неправомірно, з порушенням норм діючого законодавства, вимоги позову в цій частині обґрунтовані, але відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним рішень Севастопольської міської Ради № 1814, 1815, 1816, 1817 про передачу у власність третім особам земельних ділянок, оскільки постановою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 04.12.2013, що набула законної сили, вже скасовані дані рішення, тобто їх не існує, а повторне визнання цих рішень недійсними не передбачено нормами права. Враховуючи те, що спірні рішення Севастопольської міської Ради № 1814, 1815, 1816, 1817 про передачу у власність третім особам земельних ділянок були скасовані, що встановлено постановою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 04.12.2013, у зв'язку з тим, що передача у власність третім особам земельних ділянок була проведена з порушенням норм діючого законодавства, то судова колегія вважає, що відпали обставини, які були підставою для видачі третім особам державних актів на право власності на спірні земельні ділянки. Природа правовідносин, що регулює механізм отримання фізичними особами державних актів на право володіння земельними ділянками, не містить у собі підстави та можливості існування державних актів в той час, як рішення, на підставі яких вони видані, були скасовані. Також, під час прийняття відповідачем спірних рішень, та отримання третіми особами державних актів, не враховано право позивача на включення у приватизаційну масу будівель на спірних земельних ділянках, на які він претендує з посиланнями на Закон України "Про приватизацію державного майна", а також на Рішення Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 09.11.2011 у справі № 1-22/2011. Відповідно до статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції скасовує постанову або ухвалу суду першої інстанції та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи або недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, висновки суду невідповідні обставинам справи, порушенні судом норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання. Судова колегія дійшла до висновку, що судом першої інстанції не правильно встановлені обставини справи, рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню.

Результат розгляду: partial