Рішення адміністративного суду від 2014-01-21 00:00:00+02

[PERSON] (далі-позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Чернігівської обласної медико-соціальної експертної комісії № 1, Головного управління праці та соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації, в якому просить суд: визнати висновок Чернігівської обласної медико-соціальної експертної комісії від 30.11.2012 року про те, що позивачу не показано забезпечення автомобілем неправомірним; визнати дії Головного управління праці та соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації про направлення позивача на МСЕК для отримання довідки про показання на забезпечення автомобіля неправомірними; стягнути з відповідачів моральну шкоду в розмірі 20 тисяч гривень солідарно. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 08.09.1997 року було прийнято постанову КМУ України № 999 «Про затвердження Порядку забезпечення інвалідів автомобілями», де в п. 3 вказано, що заміна автомобілів, одержаних безоплатно інвалідами війни, яким групу інвалідності встановлено безстроково, проводиться на підставі раніше виданого висновку обл МСЕК про наявність медичних показань для одержання автомобіля без повторного медичного обстеження з урахуванням висновку лікувально- профілактичних закладів про спроможність інваліда керувати автомобілем. Вважає, що Чернігівська обласна медико-соціальна експертна комісія № 1 надала невірний висновок про те, що позивачу не показано забезпечення автомобілем, так як друга група інвалідності йому встановлена безстроково, також як і забезпечення автомобілем. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити посилаючись на обставини викладені у позові. Представник Чернігівської обласної медико-соціальної експертної комісії № 1 в судовому засіданні позов не визнав, надав заперечення в яких зазначив, що у відповідності з діагнозом [PERSON], вказаним в направленні Новгород-Сіверської центральної районної лікарні, консультативним висновком поліклінічного відділення Чернігівської обласної лікарні від 30.10.2012 року та підпункту «б» пункту 6 діючого Переліку медичних показань на право одержання автомобілів з ручним керуванням, затвердженого наказом МОЗ України від 23.01.1995 року № 13, обласною МСЕК № 1 прийнято рішення: медичних показань на забезпечення [PERSON] спецавтотранспортом на даний час немає. Вважає, рішення обласної МСЕК № 1 від 30.11.2012 року прийнято у відповідності до діючого законодавства, а тому просить в позові [PERSON] відмовити повністю. Представник Головного управління праці та соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації в судовому засіданні позов не визнав, надав заперечення в яких зазначив, що згідно висновку вказаному в акті огляду Чернігівської обласної медико-соціальної експертної комісії (МСЕК) № 019930 від 30 листопада 2012 року медичних показань для забезпечення [PERSON] автомобілем немає. На підставі зазначеного висновку МСЕК позивача було знято з черги на забезпечення автомобілем. Вважає, департамент соціального захисту населення обласної державної адміністрації діяв у відповідності з вимогами діючого законодавства України. Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до копії посвідчення Серії [NUMBER] (а.с. 11), позивач є інвалідом ІІ групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни. Листом від 28.03.2013 року № 10-34/261 Управління охорони здоров'я Чернігівської обласної державної адміністрації позивача повідомлено, що він був оглянутий обласною МСЕК № 1 30.11.2012 року з метою визначення показань на забезпечення спецавтотранспортом. За результатами огляду встановлено, що медичних показань щодо забезпечення [PERSON] автомобілем немає (а.с. 6). Як вбачається, з довідки МСЕК № 1 про результати огляду на встановлення медичних показань для забезпечення інваліда автомобілем від 30.11.2013 року, за результатами огляду [PERSON] не встановлені медичні показання для забезпечення автомобілем (а.с. 8). Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого. Відповідно до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» інвалідам війни та прирівняним до них особам надаються, зокрема, такі пільги: позачергове безоплатне забезпечення автомобілем (за наявності медичних показань для забезпечення автомобілем) на термін експлуатації до десяти років (з наступною заміною на новий), виплата компенсації на бензин (пальне), ремонт, технічне обслуговування автомобілів або на транспортне обслуговування в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок забезпечення інвалідів автомобілями, затверджений постановою Кабінету Міністрів Українивід 19 липня 2006 року № 999, визначає механізм забезпечення легковими автомобілями, зазначеними в абзаці шостому статті 1 Закону України "Про автомобільний транспорт" (далі - автомобіль), інвалідів, зокрема дітей-інвалідів, які мають право на їх отримання безоплатно або на пільгових умовах, є громадянами України і місце проживання яких зареєстровано (далі - місце реєстрації) в Україні в установленому законодавством порядку. Як вбачається виписки з акту медичного огляду № 5 по визначенню медичних показань на одержання інвалідами автотранспорту з ручним керуванням від 23.12.2004 року [PERSON] (строк дії 2 роки) йому були визначені показання для отримання автомобіля «Таврія» (не випускаються з 2008 року) (а.с. 10). Абзацом 3 пункту 14 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями визначено, що якщо раніше інваліду були встановлені медичні показання для забезпечення автомобілем відповідної модифікації або мотоколяскою, які на даний час не виготовляються вітчизняними виробниками, інвалід підлягає повторному медичному огляду в обл МСЕК (ЦМСЕК, КрМСЕК) для підтвердження наявності медичних показань для забезпечення автомобілем іншої модифікації з тих, якими головні управління соціального захисту або управління виконавчої дирекції забезпечують інвалідів. Таким чином, в даному випадку, проходження повторного медичного огляду в обласній МСЕК є обов'язковим. Повноваження обласної медико-соціальної комісії, порядок проведення медико-соціальної експертизи та прийняття відповідних рішень регулюються Положенням про медико-соціальну експертизу та Положенням про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року № 1317 та наказом Міністерства охорони здоров'я України від 07.04.2004 року № 183, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.04.2004 року за № 516/9115. Згідно пункту 12 Положення про медико-соціальну експертизу обласні комісії здійснюють організаційно-методичне керівництво та контроль за діяльністю відповідно районних, міжрайонних, міських комісій, перевіряють правомірність прийнятих ними рішень і в разі визнання їх безпідставними змінюють їх; повторно оглядають осіб, що звертаються для встановлення інвалідності і оскаржили рішення районних, міжрайонних, міських комісій, перевіряють якість розроблення індивідуальних програм реабілітації, здійснюють контроль за повнотою і якістю їх виконання; проводять у складних випадках огляд осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленнями районних, міжрайонних, міських комісій; визначають медичні показання на право одержання інвалідами спеціального автомобільного транспорту і протипоказання до керування ним; надають лікарям комісій консультаційну допомогу з питань проведення медико-соціальної експертизи; впроваджують наукові принципи і методи, розроблені науково-дослідними інститутами, готують пропозиції щодо вдосконалення порядку проведення медико-соціальної експертизи, узагальнюють і поширюють передовий досвід роботи; беруть участь у розробленні комплексних заходів щодо профілактики і зниження рівня інвалідності, а також удосконалення порядку проведення реабілітації інвалідів; проводять аналіз рівня та динаміки інвалідності, стан реабілітації інвалідів в Автономній Республіці Крим, області, місті, районі; вживають заходів до підвищення кваліфікації фахівців комісій; проводять разом з профспілковими та громадськими організаціями інвалідів конференції, наради, семінари з питань профілактики інвалідності, реабілітації та адаптації інвалідів; вносять відповідно до компетенції до Централізованого банку даних з проблем інвалідності інформацію про громадян, які пройшли медико-соціальну експертизу; узагальнюють, аналізують та подають до Центральної медико-соціальної експертної комісії МОЗ, обласних (міських) центрів медико-соціальної експертизи, а також управлінь охорони здоров'я обласних (міських) державних адміністрацій інформацію про випадки необґрунтованого прийняття рішень міськими, міжрайонними, районними комісіями та направлення хворих лікарсько-консультативними комісіями на огляд до комісій для встановлення інвалідності. Відповідно до абзацу 1 пункту 19 Положення про медико-соціальну експертизу комісія проводить засідання у повному складі і колегіально приймає рішення. Відомості щодо результатів експертного огляду і прийнятих рішень вносяться до акта огляду та протоколу засідання комісії, що підписуються головою комісії та її членами і засвідчуються печаткою. Положенням про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 року № 1317 визначено, що медико-соціальна експертиза проводиться з метою встановлення інвалідності. Відповідно до пункту 20 Положенням про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, рішення про необхідність виділення інвалідові автомобіля з ручним керуванням приймається комісією відповідно до висновку лікувально-профілактичного закладу охорони здоров'я згідно з переліком медичних показань і протипоказань, затвердженим в установленому порядку МОЗ за погодженням з Мінсоцполітики. Відповідно до діагноза [PERSON], вказаного в направленні Новгород-Сівірської центральної районної лікарні (а.с. 33-34), консультативного висновку поліклінічного відділення Чернігівської обласної лікарні (а.с. 35), підпункту «б» пункту 6 Переліку медичних показань на право одержання автомобілів з ручним керуванням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 23 січня 1995 року № 13, Чернігівською обласною медико-соціальною експертною комісією № 1 прийнято рішення, в якому вказано, що медичних показань на забезпечення [PERSON] на даний час немає. Таким чином, правомірність рішень та дій відповідачів підтверджується матеріалами справи, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Посилання позивача на пункт 3 постанови КМУ від 08.09.1997 року «Про Порядок забезпечення інвалідів автомобілями» № 999, не приймаються, оскільки дана постанова КМУ на момент виникнення спірних правовідносин втратила чинність. У відповідності до Постанови Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 роу "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Крім цього, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно норм ст. 23 Цивільного кодексу України встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 року № 5 - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають три складові частини, за наявності яких і настає відповідальність, а саме: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Позивачем суду не доведено заподіяння відповідачами йому моральної шкоди, не надано жодного підтвердження для обґрунтування своїх доводів, тому суд вважає за доцільне відмовити у задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, так як суд не встановив обставин, що підтверджують спричинення позивачу моральної шкоди. В силу частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини 1 статті 2 КАС завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України. Суд також бере до уваги, що згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони зокрема: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] до Чернігівської обласної медико-соціальної експертної комісії № 1, Головного управління праці та соціального захисту населення Чернігівської обласної державної адміністрації задоволенню не підлягають.

Результат розгляду: denied