Рішення адміністративного суду від 2014-02-24 00:00:00+02

09 січня 2014 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява приватного підприємства "Домініон" до Державної податкової інспекції у Суворовському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень від 25 вересня 2013 року № 0001412201 та № 0001422201. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що позивач в перевірені податкові періоди мав господарські відносини з контрагентами, оплатив отримані від нього товарно-матеріальні цінності, в тому числі суми ПДВ, отримав від нього податкові накладні, в зв'язку із чим правомірно сформував податковий кредит з ПДВ у зазначених податкових періодах. Представник позивача підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві (а.с.2-9) та просив задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, пославшись на те, що договори з постачальниками носили фіктивний характер, товарно-матеріальні цінності за цими договорами не переміщувались та не передавались, а тому позивач протиправно сформував податковий кредит з ПДВ відповідних податкових періодів та просив відмовити позивачу в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в запереченнях на позов (а.с.86-88). Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача та дослідивши наявні в справі письмові докази суд встановив наступні факти та обставини: Відповідач на підставі ст.1 Закону України "Про державну податкову службу" є місцевим підрозділом центрального органу державної виконавчої влади та згідно ст.ст.7,10,11 цього ж Закону здійснює повноваження щодо встановлення порушень податкового законодавства, нарахування та стягнення заборгованості з податків та зборів, штрафних санкцій, а тому позовні вимоги щодо оскарження його актів з цього приводу, на підставі положень ст.55 Конституції України, п.1 ч.2 ст.17, ст.104 КАС України підвідомчі адміністративним судам та повинні розглядатись у порядку адміністративного судочинства. На підставі наказу керівника ДПІ у Суворовському районі м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області від 22.08.2013 року № 229, відповідно до пп. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78, ст. 79 ПКУ проведено позапланову невиїзну перевірку позивача з питань взаємовідносин TOB «Домініон» з TOB «Укрхолод» та ПП «[PERSON]» за період жовтень-грудень 2011 року. За результатами зазначеної перевірки складено акт № 439 від 30.08.2013 року (а.с.15-32), на підставі якого встановлено порушення позивачем положень п.44.6 ст.44, пп.138.1.1 п.138.1, п.138.2, п.138.4, п.138.8 ст.138, пп.139.1.9 п.139.1 ст. 139, п.п.198.1, 198.2, 198.3, 198.6 ст.198, п.201.1, п.201.2 ст.201 Податкового кодексу України № 2755-VI від 02.12.2010 року (зі змінами та доповненнями), відповідно до якого податковою 25.09.2013 року прийняті податкові повідомлення-рішення № 0001412201 та № 0001412201 (а.с.13-14). Представник позивача не погоджується з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, оскільки вважає, що операції по поставці позивачу товарів з боку контрагентів ТОВ «Укрхолод» та ПП «[PERSON].» підтверджені наданими суду первинними бухгалтерськими документами, мали фактичний характер, а тому позивач правомірно сформував суми податкового кредиту з ПДВ у вказаних податкових періодах на підставі факту проведення оплати вартості товарів, в тому числі ПДВ та отримання від постачальника податкових накладних на відповідні суми. Представник відповідача - ДПІ у Суворовському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області у письмових запереченнях зазначив, що хоча суми ПДВ за вказані податкові періоди й були формально сплачені та підтверджені наявними документами, але фактичних доказів поставки товарів (послуг) позивачу його контрагентами надано не було ні під час проведення перевірки, а ні на теперішній час, при цьому матеріали зустрічних перевірок з контрагентами позивача за господарськими операціями, підтверджують позицію посадових осіб податкового органу щодо сумнівів товарності вказаних операцій, що позбавляло позивача право на формування податкового кредиту з ПДВ у відповідних податкових періодах. Розглянувши оскаржені акти суб'єкту владних повноважень, суд виходячи з положень ч.3 ст.2 КАС України, проходить висновку, що оскаржувані позивачем податкові повідомлення-рішення відповідають вимогам закону, виходячи з наступного. Частина 2 статті 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та й спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до ч.1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Частиною 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладаються на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Так, відповідно до п.44.1 ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. Згідно з пп.139.1.9 п.139.1 ст.139 Податкового кодексу України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку. У разі втрати, знищення або зіпсуття зазначених документів платник податку має право письмово заявити про це органу державної податкової служби та здійснити заходи, необхідні для поновлення таких документів. Письмова заява має бути надіслана до/або разом із поданням розрахунку податкових зобов'язань за звітний податковий період. Платник податків зобов'язаний відновити втрачені, знищені або зіпсовані документи протягом 90 календарних днів з дня, що настає за днем надходження такої заяви до органу державної податкової служби, митного органу. Якщо платник податку поновить зазначені документи в наступних податкових періодах, підтверджені витрати включаються до витрат за податковий період, на який припадає таке поновлення. При визначенні суми податку на додану вартість, що підлягає включенню до податкового кредиту та подальшому бюджетному відшкодуванню, податковий орган враховував наступні норми Податкового кодексу України. Відповідно до п.198.3 ст.198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. Пунктом 198.6 ст.198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону. У відповідності до приписів ч.4,5 ст.11 КАС України судом під час офіційного з'ясування обставин справи досліджувалось питання щодо товарності угод за якими позивач формував податковий кредит з ПДВ у звітних податкових періодах. Лише фактична поставка товарів, їх отримання та проведення оплати їх вартості позивачем, у тому числі ПДВ надавало позивачу право сформувати податковий кредит відповідних податкових періодів на підставі положень п.п.198.3, 198.6 ст.198 ПК України. Як вбачається з матеріалів справи між позивачем та TOB «Укрхолод» укладено договір поставки від 01.11.2011 року № 01/11. У відповідності до п. 1 зазначеного договору, постачальник зобов'язується поставити на адресу Покупця канцелярські товари та видаткові матеріали для офісної техніки. Так на виконання зазначеного договору позивачем надано податкові накладні та видаткові накладні, однак слід звернути увагу на те, що усі видаткові накладні, виписані TOB «Укрхолод» на адресу позивача не містять в собі місце складання, що є недотриманням вимог ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», адже згідно цієї норми первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа ; дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Недотримання вказаної вище законодавчої вимоги унеможливлює встановити місце передачі товару, що додатково підтверджує висновок податкового органу про безтоварність операцій з постачання ТМЦ, нібито отриманих від ПП «[PERSON].». Також між позивачем та ПП «[PERSON]» укладено договір поставки від 03.10.2011 року № 01/10, згідно п. 1 зазначеного договору, постачальник зобов'язується поставити на адресу Покупця канцелярські товари та видаткові матеріали для офісної техніки. Так на виконання зазначеного договору позивачем надано податкові накладні та видаткові накладні, однак слід звернути увагу на те, що усі видаткові накладні, виписані ПП [PERSON]» на адресу позивача не містять в собі місце складання, що є недотриманням вимог ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», адже згідно цієї норми первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа ; дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення: особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Недотримання вказаної вище законодавчої вимоги унеможливлює встановити місце передачі товару, що додатково підтверджує висновок податкового органу про безтоварність операцій з постачання ТМЦ, нібито отриманих від ПП «[PERSON].». Додатково суд звернув увагу на надані до справи письмові докази, а саме - видаткові накладні № РН-33110 від 31.10.2011 року (а.с. 58) та № РН-30.11.2011 року (а.с. 60), в яких, зокрема, зазначено, особу за довіреністю яка уповноважена отримувати поставлені ТМЦ. Втім, ані під час проведення перевірки податковим органом, ані до матеріалів справи не було надано вказаних довіреностей або інших документів, які б підтверджували правовий зв'язок між ТОВ «Домініон» та фізичною особою [PERSON] (вказана у видаткових накладних, як уповноважена особа). Вказані обставини також підтверджують висновок податкового органу під час проведення перевірки та його правову позицію під час судового розгляду справи щодо безтоварності операцій з постачання ТМЦ. На підтвердження фактичного перевезення ТМЦ отриманого позивачем від контрагентів-продавців взагалі не надано документів. Зазначене пояснюється з боку позивача тим, що витрати по доставці несе продавець, однак слід звернути увагу на те, що місцезнаходження контрагентів-продавців позивача це м. Київ у той час, як позивач знаходиться в м. Одеса, ураховуючи віддаленість позивача від його продавців не можливо здійснити доставку товарів без відповідних супроводжувальних документів. Відповідно до актів про неможливість проведення зустрічних звірок контрагентів позивача, основні види діяльності TOB «Укрхолод», ПП [PERSON].» суттєво відрізняються від видів господарської діяльності TOB «Домініон». Зазначене свідчить про те, що TOB «Укрхолод» та ПП «[PERSON]» фактично не могли поставляти Позивачу товари, такі, як бумага Maestro Standart A4, папка картонна на зав'язках, тощо. Також суд звертає увагу на наявність податкової інформації у вигляді постанови слідчого про порушення кримінальної справи від 20.04.2012 року. Так згідно зазначеної вище постанови старшого слідчого СУ ДПС в Одеській області Вдовиченко Д.М., розглянувши матеріали кримінальної справи № 201201100058, порушено кримінальну справу стосовно невстановлених осіб за ознаками злочину, передбаченого ч. З ст. 27, ч. 2 ст. 205 КК України - за Фактом організації створення фіктивних підприємств, у т.ч. ПП «[PERSON]». Додатково необхідно звернути увагу на акт від 11.03.2012 року № 2335/22-9/36677587 про неможливість проведення зустрічної звірки Приватне підприємство «[PERSON]» згідно якого встановлено наявність висновку спеціаліста № 322 від 22.06.2012 року сектору фототехнічних портретних, технічних досліджень документів та почерку відділу криміналістичних досліджень науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при Управлінні МВС України на Південно-Західній складений майором міліції [PERSON] в якому зазначено, що підписи на документах товариства від імені директора виконані різними особами. Згідно ст.3 Господарського кодексу України від 16.01.2003 року №436-IV з урахуванням змін та доповнень під господарською діяльністю розуміється діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємством, а суб'єкти підприємства - підприємцями. Згідно ст..42 Господарського кодексу України від 16.01.2003 року №436-IV з урахуванням змін та доповнень підприємство - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Проведення будь-якої господарської операції підприємства фіксується і підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік. Відповідно до ч.2 ст.3 Закону України "Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 року №996-ХIV (зі змінами та доповненнями) на даних бухгалтерського обліку ґрунтуються фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, тобто первинні документи з відображення господарських операцій є основою і для податкового обліку. Згідно п.3.6 Методичних рекомендацій з бухгалтерського обліку запасів, які затверджені наказом Міністерства фінансів України від 10.01.2007 року №2 приймання та оприбуткування запасів, які надійшли від постачальників або переробників з переробки на стороні оформлюється товарно-транспортною накладною з використанням штампу (постачання) про оприбуткування або прибутковим ордером. Згідно п.5.1 зазначених рекомендацій, бухгалтерська служба перевіряє одержані первинні документи за формою і змістом, тобто перевіряється наявність у документі обов'язкових реквізитів, відповідність господарської операції чинному законодавству, логічна ув`язка окремих показників та правильність арифметичних підрахунків. Для первинного обліку обсягів перевезених вантажів і транспортної роботи автотранспорту, підставою для списання товарно-матеріальних цінностей у вантажовідправника і оприбуткування їх у вантажоотримувача, а також для здійснення розрахунків між перевізниками і замовниками автомобільного транспорту, використовуються наступні типові форми єдиної первинної транспортної документації: дорожній лист вантажного автомобіля - типова форма №2 (діюча в межах України); товаротранспортна накладна - типова форма №1-ТН. Згідно з п.2.7 положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88 "Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку" (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за №168/704) визначено, що первинні документи складаються на бланках типових форм, затверджених Мінстатом та відомствами України. Необхідність застосування товарно-транспортних накладних, дорожніх листів і відповідність вантажів, що перевозяться, товарно-транспортним документам передбачено: ст..16 Закону України "Про дорожній рух" від 30.06.1993 року №3353-ХII; ст..48 Закону України "Про автомобільний транспорт" від 05.04.2001 року №2344-III; п.21 ст.11 Закону України "Про міліцію" від грудня 1990 року №565-ХII; Наказом Міністерства транспорту України "Про затвердження правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні" від 14.10.1997 року №363 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 20.02.1998 року №128/2568. Відповідно до Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року №363, товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу і обліку виконаної роботи. Підпунктом 11.1 ст.11 Правил перевезення визначено, що ТТН та дорожні листи вантажного автомобіля є основними документами на перевезення вантажів. Також правилами перевезення визначається, яким чином, у скількох екземплярах оформлюється товарно-транспортні накладні, ким вони підписуються, тощо. Так, п.11.3 Правил визначено, що дорожній лист вантажного автомобіля є документом, без якого перевезення вантажів не допускається. Оформлення перевезень вантажів товарно-транспортними накладними здійснюється незалежно від умов оплати за роботу автомобіля (11.4). ТТН на перевезення вантажів автомобільним транспортом Замовник (вантажовідправник) повинен виписувати в кількості не менше чотирьох екземплярів. Замовник (вантажовідправник) засвідчує всі екземпляри товарно-транспортної накладної підписом і при необхідності печаткою (штампом) (11.5). Після прийняття вантажу згідно з товарно-транспортною накладною водій (експедитор) підписує всі її екземпляри (п.11.6). Перший екземпляр товарно-транспортної накладної залишається у Замовника (вантажовідправника), другий - передається водієм (експедитором) вантажоодержувачу, третій і четвертий екземпляри, засвідчені підписом вантажоодержувача (у разі потреби й печаткою або штампом), передається Перевізнику (п.11.7). Таким чином, ТТН належить до первинної транспортної документації, застосування якої всіх суб'єктів господарської діяльності незалежно від форм власності є обов'язковим. Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 року №996-ХIV (із змінами та доповненнями) встановлено вимоги до первинних документів,які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку. Згідно з даною нормою, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Дія контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Згідно з п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 05.06.1995 року за №168/704, первинні документи (на паперових і машино зчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити; назва підприємства, установи від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської одиниці та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа. Відповідно до п.2.15 т 2.16 вищевказаного Положення забороняється приймати до виконання первинні документи на операції, що суперечать законодавчим та нормативним актам. Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості, первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.1999 року №996-ХIV (із змінами та доповненнями). Як встановлено під час офіційного з'ясування обставин справи представником позивача не надано жодного доказу фактичного переміщення значної кількості ТМЦ (зі значною вагою) зі складу постачальників до складу (місця здійснення діяльності) позивача, а саме товарно-транспортні накладні, докази здійснення поштового або кур'єрського відправлення не надано, що ґрунтовно ставить під сумнів товарність вказаних угод. Позивачем не доведено факт поставки товарів, факт перевезення товарів від постачальника до покупця (Позивач), місце здійснення поставки, факт отримання ТМЦ уповноваженою особою, факт використання поставлених ТМЦ у власній господарській діяльності. Відтак, оцінюючи надані докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не є ґрунтовними, документально не підтверджені та не відповідають чинному законодавству, а отже позовні вимоги про визнання протиправними дії з проведення перевірки, визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення відповідача не підлягають задоволенню на підставі положень ч.1 ст.162 КАС України. Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Відповідно до ст.86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. На підставі вимог частини 3 статті 160 КАС України, в судовому засіданні 17 лютого 2014 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Результат розгляду: denied