Рішення адміністративного суду від 2014-03-26 00:00:00+02

29 січня 2014 року Луганським окружним адміністративним судом відкрито провадження у справі за адміністративним позовом [PERSON] до Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області, Реєстраційної служби Лисичанського міського управління юстиції, в якому позивач з урахуванням уточнень до адміністративного позову, просив суд визнати незаконними дії щодо складення вимоги ф-5089 від 04.11.2013 та скасувати державну реєстрацію Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області. В обґрунтування заявлених вимог позивачем зазначено, що Управлінням Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області без наявності відповідних повноважень вчинено дії щодо складення вимоги про сплату боргу. Так, на думку позивача, Управління Пенсійного фонду в м. Лисичанську є приватною юридичною особою, ніколи не утворювалась Пенсійним фондом України та відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України зареєстроване, як суб'єкт господарської діяльності. Позивач вважає фіктивною державну реєстрацію УПФУ в м. Лисичанську, оскільки відповідно до довідки з ЄДРПОУ станом на 01.07.1994 ніяких управлінь у Пенсійного фонду не існувало, а станом на 30.04.2002 (дата реєстрації відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) не існувало жодного розпорядчого документа про утворення такого органу Пенсійного фонду України як суб'єкт підприємницької діяльності - УПФУ в м. Лисичанську. Також позивач з посиланням на норми Положення про Єдиний державний реєстр підприємств та організацій України, навів перелік суб'єктів господарської діяльності, які підлягають включенню до ЄДРПОУ, та вказав, що такої форми господарювання, як орган державної влади не передбачено. Тому органи державної влади, виходячи зі ст. 8 господарського кодексу України, не є суб'єктами господарювання та не могли бути внесені до реєстру. Таким чином, на думку позивача, реєстрація у ЄДРПОУ прямо доводить, що суб'єкт підприємницької діяльності УПФУ в м. Лисичанську не є і не може бути органом державної влади. Крім того, наводячи норми Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів, вказує, що відповідач не має підстав посилатися на створення Управління відповідно до постанови Правління ПФУ № 8-2 від 30.04.2002, оскільки вказана постанова ПФУ взагалі не існують, тому що не пройшли відповідної державної реєстрації з огляду на їх явну невідповідність вимогам законодавства України. Крім того, постанова ПФУ не містить рішення про створення УПФУ в м. Лисичанську. Позивач вважає, що таким чином, не існує жодного документального доказу існування такого органу ПФУ як СПД УПФУ в м. Лисичанську, то є очевидним, що дії відповідача, вчинені щодо складення у відношенні позивача вимоги про сплату боргу є незаконними. Уточнюючи позовні вимоги, позивач, посилається на норми Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», та вказує, що державна реєстрація Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області є незаконною та фіктивною, оскільки не відповідає положенням зазначеного Закону. Тому позивач просив скасувати державну реєстрацію Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області. Позивач у судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, просив суд розглянути справу за його відсутності. Представник першого відповідача у судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Надав суду письмові заперечення проти позову, в яких просив суд розглядати справу за його відсутності, та серед іншого, з посиланням на норми Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV, Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, Закону України «Про внесення змін до деяких законів України» від 17.01.2002, постанови КМ України від 11.04.2002 № 497 «Про забезпечення виконання функцій з призначення і виплати пенсій органами Пенсійного фонду України», Постанов Правління Пенсійного фонду України від 30.04.2002 № 8-1 та 8-2, наказу управління Пенсійного фонду України в Луганській області № 161 від 22.07.2002 зазначив про безпідставність заявлених позивачем вимог. Представник другого відповідача у судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Надав суду письмові заперечення проти позову, в яких просив суд розглядати справу за його відсутності, та серед іншого зазначив наступне. Позивачем у позові не зазначено, які саме права та інтереси порушено, у зв'язку з реєстрацією Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області, що не відповідає положенням ч.1 ст. 6 КАС України. Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. На дату проведення державної реєстрації Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області норми Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» та Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» не діяли. Тому, на думку другого відповідача, посилання позивача на вищевказані норми є хибними. Дослідивши заявлений позов, заперечення відповідачів та матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] (і.н. [NUMBER]) зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця Виконавчим комітетом Лисичанської міської ради Луганської області 15.10.2008 та перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області. 04 листопада 2013 року Управлінням Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області у відношенні [PERSON] складено вимогу про сплату недоїмки № ф 5089 у сумі 1414,80 грн. Вказану вимогу складено відповідачем у зв'язку з несплатою [PERSON] внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування. (а.с.7) 14 листопада 2013 року рішенням Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області № 7015/09-10 заяву [PERSON] про узгодження вимоги № ф 5089 від 04.11.2013 залишено без задоволення. (а.с.8) 04 грудня 2013 року рішенням Головного Управління Пенсійного фонду України в Луганській області № 7764/03-10 скаргу [PERSON] задоволено частково. Вимогу про сплату недоїмки від 04.11.2013 № ф 5089 скасовано. Зобов'язано начальника УПФУ в м. Лисичанську забезпечити винесення нової вимоги про сплату недоїмки з урахуванням вимог чинного законодавства. (а.с. 9,10) 09.12.2013 позивачем до Пенсійного фонду України направлено скаргу на рішення ГУПФУ в Луганській області № 7764/03-10 від 04.12.2013. (а.с.11-14) 25 грудня 2013 року рішенням Управління Пенсійного фонду України № 36026/09-10 скаргу [PERSON] на рішення ГУПФУ в Луганській області № 7764/03-10 від 04.12.2013 залишено без задоволення. Рішення ГУПФУ в Луганській області № 7764/03-10 від 04.12.2013 залишено без змін. (а.с.13) 1 січня 2011 року набрав чинності Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» № 2464 від 08.07.2010, який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку. Статтею 1 вказаного Закону передбачено, що єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування. Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 2464 встановлено, що стягнення заборгованості із сплати страхових внесків та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, здійснюється фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості або застосування штрафних санкцій. За змістом ст. 14 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року позивач є страхувальником та відповідно до ст.15 вказаного Закону платником страхових внесків. Згідно з п. 6 ст.20 Закону № 1058 страхувальники зобов'язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Для вищезазначених страхувальників - календарний місяць. Відповідно до ч.1 ст.106 Закону № 1058 у разі виявлення своєчасно не сплачених сум страхових внесків страхувальники зобов'язані самостійно обчислити ці внески і сплатити їх з нарахуванням пені в порядку і розмірах, визначених цією статтею. Частиною 2 цієї статті передбачено, що суми страхових внесків своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальниками у строки, визначені статтею 20 цього Закону, в тому числі обчислені територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених частиною третьою статті 20 цього Закону, вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків (далі - недоїмка) і стягуються з нарахуванням пені та застосуванням фінансових санкцій. Відповідно до ч. 12 ст. 20 Закону № 1058 страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків. У разі наявності в платника страхових внесків одночасно із зобов'язаннями із сплати податків, інших обов'язкових платежів, передбачених законом, або зобов'язань перед іншими кредиторами, зобов'язання із сплати страхових внесків виконуються в першу чергу і мають пріоритет перед усіма іншими зобов'язаннями, крім зобов'язань щодо виплати заробітної плати (доходу). Як було вказано першим відповідачем - УПФУ в м. Лисичанську, у зв'язку з тим, що станом на 01.11.2013 за позивачем обліковувалась недоїмка зі сплати страхових внесків та на виконання приписів ст. 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на адресу [PERSON] була направлена вимога від 04.11.2013 року № ф 5089. Доводів про відсутність заборгованості зі сплати внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування позивачем не наведено. Оцінюючи підстави заявленого позову, суд виходить з наступного. Положення про Пенсійний фонд України затверджено Указом Президента України від 6 квітня 2011 року № 384/2011 (надалі - Положення 384). Відповідно до п. 1 Положення 384 Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики України. Пенсійний фонд України входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення персоніфікованого обліку надходжень від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок). За нормами п. 3 Положення, до основних завдань Пенсійного фонду, серед іншого, віднесено реалізацію державної політики з питань пенсійного забезпечення та ведення персоніфікованого обліку надходжень від сплати єдиного внеску. Відповідно до п. 7 Положення 384 Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Реформування системи територіальних органів Пенсійного органу України в 2002 році, в тому числі, утворення районних, міських, районних у містах управлінь Пенсійного фонду України і зокрема управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області відбувалося у зв'язку із прийняттям Закону України від 17.01.2002 №2981-111 «Про внесення змін до деяких законів України» та на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 11.04.2002 №497 «Про забезпечення виконання функцій з призначення і виплати пенсій органами Пенсійного фонду». Відповідно до абз. 2 п. 6 Постанови Кабінету Міністрів України від 11.04.2002 №497 «Про забезпечення виконання функцій з призначення і виплати пенсій органами Пенсійного фонду» Пенсійному фонду України було наказано утворити на базі районних, міських, та районних у містах відділів Пенсійного фонду у Вінницькій, Волинській, Житомирській, Запорізькій, Івано-Франківській, Кіровоградській, Луганській, Одеській, Рівненській, Сумській, Тернопільській, Херсонській, Черкаській, Чернівецькій. Чернігівській областях та м. Севастополі відповідні районні, міські, районні у містах управління Пенсійного фонду. На виконання даної вимоги Правлінням Пенсійного фонду України 30 квітня 2002 року було прийнято Постанову № 8-1 «Про затвердження структури Пенсійного фонду України» та Постанову №8-2 «Про затвердження Положення про управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах». Постановою правління Пенсійного фонду України від 30 квітня 2002 р. N 8-2 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 25 лютого 2008 р. N 5-5), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 21 травня 2002 р. за № 442/6730 затверджено Положення про управління Пенсійного фонду України у районах, містах і районах у містах. П. 1.1. Положення встановлено, що Управління Пенсійного фонду України (далі - Фонд) у районах, містах і районах у містах (далі - Управління) є органами Фонду, підпорядкованими відповідно головним управлінням Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - регіональні управління), що разом з цими управліннями утворюють систему територіальних органів Фонду. Відповідно до п.4.2. Положення Управління є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України та уповноважених банках, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням. На виконання вищевказаних Постанов Пенсійного фонду України, Луганське обласне управління Пенсійного фонду України наказом №90 від 10 травня 2002 року затвердило структуру апарату обласного управління та наказало утворити на базі підвідомчих районних, міських та районних у місті Луганську відділів Луганського обласного управління Пенсійного фонду України районні, міські, районні у місті Луганську управління (в т. ч. - Лисичанське міське управління), які є правонаступниками відповідних відділів. Наказом управління Пенсійного фонду України в Луганській області №161 від 22.07.2002 наказано згідно із затвердженими Положеннями та рекомендацями, викладеними в листі Пенсійного фонду України від 04.06.2002 №06/3068, прийняти до використання найменування управлінь Пенсійного фонду України в Луганській області згідно додатку (№ 11 переліку - Управління Пенсійного фонду України в місті Лисичанську Луганської області.) Крім того, в даному наказі в п.3 зазначається, що відповідно до статей 25 та 26 Цивільного кодексу України, згідно з роз'ясненням, викладеним в листі Пенсійного фонду України від 27.06.2002 №06/3632, усі управління Пенсійного фонду України в Луганській області діють на підставі Положень, затверджених постановою правління Пенсійного фонду України № 8-2 від 30.04.2002, як центральним органом виконавчої влади, що підпорядкований Кабінету Міністрів України. У зв'язку із цим будь-яке додаткове затвердження Положень про управління Фонду не вимагається. Як вбачається зі свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи, місцем проведення державної реєстрації управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області є Виконавчий комітет Лисичанської міської ради Луганської області. Дата проведення державної реєстрації - 30.04.2002. (а.с.104) Таким чином, починаючи з 2002 року діє Управління Пенсійного фонду України в м. Лисичанську Луганської області. Зважаючи на вищевикладене, перший відповідач, складаючи вимогу про сплату недоїмки діяв, як відповідний орган державної влади, створений для обліку пенсійних виплат, в межах своєї компетенції та в рамках чинного законодавства, що виключає можливість визнання його дій незаконними з підстав, вказаних позивачем. Розглядаючи вимоги позивача до другого відповідача про скасування державної реєстрації першого відповідача, суд виходить з наступного. Положеннями ст. 17 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій. За приписами ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. В силу норм статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Виходячи з системного аналізу вищенаведених норм Кодексу адміністративного судочинства України, фізична особа має право, в тому числі в судовому порядку, вимагати скасування чи прийняття рішень, вчинення чи утримання від вчинення дій, усунення бездіяльності виключно при здійсненні суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій саме щодо цієї фізичної особи. Відносини, які виникають у сфері державної реєстрації юридичних осіб, а також фізичних осіб - підприємців регулює Закон України«Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» від 15 травня 2003 року № 755-IV (надалі - Закон 755) . В силу норм Закону 755 посадовою особою, яка від імені держави здійснює державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців є державний реєстратор. Відповідно до ст. 4 Закону 755 державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців - засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру. Частиною 2 статті 38 Закону № 755 встановлено, що визнання судом недійсною державної реєстрації юридичної особи через допущені при її створенні порушення, які не можна усунути, а також в інших випадках, встановлених законом, зокрема, є підставою для постановлення судового рішення щодо припинення юридичної особи, що не пов'язано з банкрутством юридичної особи. Обставини, які згідно з вказаною нормою є підставою для припинення юридичної особи, підлягають встановленню в судовому процесі як підстава для прийняття відповідного судового рішення та не є предметом самостійних позовних вимог. При цьому чинним законодавством України не передбачено права фізичної особи, що не є засновником юридичної особи, вимагати припинення такої юридичної особи чи скасування її державної реєстрації. Владні управлінські функції відповідача щодо внесення записів до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців у спорі, що розглядався, безпосередньо не стосуються позивача у справі, як фізичної особи, не створюють саме для нього юридичних наслідків, оскільки направлені на вчинення реєстраційних дій щодо юридичної особи (в даному випадку першого відповідача - УПФУ в м. Лисичанську). Саме для цієї юридичної особи дії державного реєстратора як суб'єкта владних повноважень і мають наслідком виникнення певних прав та обов'язків. Тобто, в даному випадку безпосередньо між позивачем та другим відповідачем відсутні будь-які правовідносини, оскільки дії другого відповідача направлені до іншої особи. У спорі, що розглядався, мають місце правовідносини, що склались виключно між позивачем та першим відповідачем. Саме у відносинах з першим відповідачем, у позивача, як особи, що зареєстрована платником внесків до Пенсійного фонду, і можуть виникати певні права та обов'язки. Отже, відсутність з боку другого відповідача порушення прав, свобод та інтересів позивача при здійсненні державної юридичної особи першого відповідача виключає можливість захисту судом порушеного права та, відповідно, прийняття судом рішення на користь позивача. Посилання позивача щодо того, що складання та направлення вимоги першим відповідачем стало наслідком саме неправомірної державної реєстрації органу Пенсійного фонду не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Крім того, суд враховує, наступне. Наслідком дій першого відповідача, які є предметом оскарження у справі, є складення вимоги про сплату боргу. Проте, як зазначалось, рішенням Головного Управління Пенсійного фонду України в Луганській області № 7764/03-10 від 04.12.2013 вимогу № ф 5089 від 04.11.2013 скасовано. Відтак, на час розгляду справи негативні наслідки для позивача у вигляді сплати заборгованості саме за цією вимогою відсутні. За таких обставин, суд приходить висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити за необґрунтованістю. Відповідно до положень ст. 94 КАС України у випадку відмови у задоволенні позову судові витрати не повертаються. На підставі викладеного,

Результат розгляду: denied