Рішення адміністративного суду від 2014-04-03 00:00:00+03

Громадянин Палестини [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення відповідача від 11.02.2014 № 05-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати відповідача прийняти рішення стосовно позивача у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і надати статус біженця в Україні. Свої вимоги мотивує тим, що оскаржуване рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необ'єктивним та незаконним з наступних підстав. В серпні 2013 позивач, приїхавши в Україну, в встановленому порядку звернувся до УДМС України в Чернігівській області з заявою про набуття статусу біженця в Україні. Вказує, що залишив свою країну через переслідування та погрози з боку своєї родини через релігійні непорозуміння. Зазначає, що брат погрожував вбити його через вихід з ісламу і прийняття християнства. Вважає, що рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, було прийнято поверхово, необ'єктивно, без перевірки фактів, наведених позивачем, та фактично наражає позивача на реальну небезпеку бути повернутим в країну свого походження. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали повністю, посилаючись на обставини, які викладені в позовній заяві, просили позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову, надав суду заперечення, в яких зазначив, що 21.03.2014 позивачем було отримано повідомлення № 17 від 20.02.2014 про прийняте рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідачем було вивчено матеріали особової справи шукача притулку та досліджено інформацію про країну походження, у зв'язку чим з урахуванням імперативних приписів статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається. Зазначає, що було встановлено відсутність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] ([INFO]), є громадянином Палестини, 21.08.2013 легально на підставі паспорту та туристичної візи прибув до України, де 05.09.2013 звернувся до Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області (далі - УДМС України в Чернігівській області) з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В заяві зазначив, що причинами виїзду з країни громадської належності є побоювання за своє життя у зв'язку з переслідуванням батьками та братом через релігійні переконання (а.с. 27). Наказом УДМС України в Чернігівській області від 05.09.2013 № 119 заява позивача була прийнята до розгляду (а.с. 39). 11.09.2013 з позивачем була проведена бесіда, що підтверджується копією протоколу співбесіди № 1, яка наявна в матеріалах справи (а.с. 40-41). 25.09.2013 начальником УДМС України в Чернігівській області Буренок Ю.О. на підставі висновку щодо прийняття рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, по справі № 2013CN0007 від 25.09.2013 було винесено наказ, згідно якого з 25.09.2013 розпочато процедуру оформлення документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Палестини [PERSON] біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 43). УДМС України в Чернігівській області 06.11.2013 з позивачем було повторно проведено бесіду, що підтверджується копією протоколу співбесіди № 2 (а.с. 49-51). Наказом начальника УДМС України в Чернігівській області від 25.11.2013 № 146 було продовжено термін розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Палестини [PERSON] до 25.12.2013 (а.с. 54) За результатами розгляду справи позивача, на підставі заяви-анкети, протоколів співбесід та інформації по країні походження головним спеціалістом УДМС України в Чернігівській області 23.12.2013 винесено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Палестини [PERSON] у зв'язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (а.с. 56-59). 11.02.2014 Державною міграційною службою України за результатами розгляду особової справи позивача, надісланої УДМС України в Чернігівській області для прийняття остаточного рішення, було прийнято рішення № 05-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні (а.с. 60). 24.02.2014 позивача було повідомлено про прийняте Державною міграційною службою України рішення № 17 від 20.02.2014 та, у зв'язку з помилковим зазначенням дати вказаного рішення, позивача повторно ознайомлено з ним 21.03.2014 (а.с. 61,62,70,71). Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон). Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Прийняття рішень про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, рішень про втрату, позбавлення статусу біженця або додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту належить до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (пункт 1 частини першої статті 27 Закону) . Згідно пункту 6 частини другої статті 27 Закону, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, організовує роботу з розгляду заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та підготовки письмового висновку щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Згідно з приписами частини 5 статті 5 Закону, особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України. Відповідно до частини одинадцятої статті 9 Закону, після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Частиною третьою статті 10 Закону передбачено, що у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається. За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 5 статті 10 Закону). Згідно частини 1 статті 6 Закону, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків). Суд не погоджується з твердженнями відповідача про те, що з матеріалів особової справи позивача, з урахуванням інформації по країні походження та індивідуальних обставин немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками віросповідання у разі його повернення в країну громадянської належності, з огляду на наступне. Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: - знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого колишнього місця проживання; - неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; - наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; - побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди. Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що громадянину Палестини [PERSON] відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього закону, відсутні. На думку суду, відповідачем не повною мірою досліджено питання щодо наявності чи відсутності обставин, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме, як зазначив позивач, він був змушений залишити свою країну по релігійним причинам, його переслідували батьки та рідні, які є мусульманами, за прийняття ним християнської віри. Тобто, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватись від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження. Залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця. Відповідач не дослідив належним чином, який рівень небезпеки існував станом на час прийняття рішення стосовно позивача та не проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця, в анкеті особи, яка звернулася про надання статусу біженця, та протоколах співбесід, а також не здійснив дій у межах своїх повноважень щодо перевірки фактів, викладених позивачем. Матеріали особової справи, а також матеріали, надані суду, свідчать про те, що відповідачем не надано належної оцінки доводам позивача про наявність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань в Палестині. Суд вважає за доцільне зазначити, що позивач по прибуттю в Україну майже відразу звернувся до компетентного органу із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому необхідно розуміти, що його обов'язок здійснений сумлінно, за першої можливості, тобто без необґрунтованих затримок, що не ставить під сумнів реальність побоювань переслідування та намір позивача отримати в Україні статус біженця. Оцінюючи пояснення позивача, які викладені в протоколах співбесід, та пояснення, надані позивачем під час розгляду справи, суд вважає їх такими, що містять ознаки реального побоювання бути переслідуваним у своїй країні за релігійними переконаннями. Тому висновок відповідача є передчасним і прийнятим без урахування всіх обставин справи. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання неправомірним та скасування рішення відповідача від 11.02.2014 № 05-19 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підлягає задоволенню. Стосовно позовної вимоги щодо зобов'язання відповідача прийняти рішення стосовно позивача у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і надати статус біженця в Україні, суд зазначає наступне. За своєю правовою природою, відповідно до норм чинного законодавства, повноваження відповідача щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і надання статусу біженця в Україні є дискреційним повноваженням та виключною компетенцією уповноваженого органу. Як випливає зі змісту Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя. Таким чином, враховуючи вищевикладене, позовна вимога щодо зобов'язання відповідача прийняти рішення стосовно позивача у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і надати статус біженця в Україні є формою втручання в дискреційні повноваження відповідача та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому задоволенню не підлягає. Разом з тим, суд зауважує, що згідно частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. В силу частини 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. За таких обставин, з метою забезпечення прав та інтересів позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог позивача та зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Палестини [PERSON] про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного законодавства. Таким чином, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що позов громадянина Палестини [PERSON] до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії підлягає частковому задоволенню.

Результат розгляду: partial