Рішення адміністративного суду від 2014-02-12 00:00:00+02

Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 11 березня 2013 року адміністративний позов [PERSON] до Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат задоволено частково. Визнано дії, бездіяльність Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат щодо не нарахування та не виплати разової грошової допомоги [PERSON], як учаснику бойових дій, за 2011-2012 року розміру меншому ніж визначено ч. 5 ст.12 Закону України №3551-ХІІ від 28.10.1993 року. Стягнуто з Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат матеріальну шкоду по невиплаченій в повному обсязі соціальній щорічній разовій грошовій допомозі за 2011 - 2012 рік на користь позивача у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком, за виключенням проведених виплат за період 2011-2012 рр. В решті позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з таким судовим рішенням, Київський міський центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції неповно, поверхово та однобічно досліджено матеріали справи, які мають істотне значення для вирішення справи по суті, чим порушено норми матеріального права. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05.02.2014 року, до участі у справі в якості другого відповідача було залучено управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації. Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції - скасувати, виходячи з наступного. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач є учасником бойових дій і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни, що підтверджується копією посвідчення (а.с.6). На запит Київського апеляційного адміністративного суду від 05.02.2014 року УПСЗН Святошинської РДА у м. Києві листом від 08.02.2014 року №1057/35-03/16 повідомило, що позивачу щорічна разова допомога до 5 Травня, як учаснику бойових дій виплачена за 2011 рік відповідно до Постанови Кабінету Міністрів від 04.04.2011 року №341 «Про розміри разової грошової допомоги, що виплачується в 2011 році відповідно до Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» у розмірі 460 грн. Виплата була проведена в квітня місяці 2011 року. Разом з тим, відповідно до статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» - щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком Відповідно до чинного законодавства розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яка передбачає, що мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 25, а у жінок - 20 років страхового стажу встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. Всупереч ст.12 цього Закону такі виплати здійснювались позивачу в розмірі встановленому постановою Кабінету Міністрів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 04.04.2011 № 341, що є неправомірним з огляду на наступне. Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами, колегія суддів вважає, що Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» має вищу юридичну силу в порівняні з постановою Кабінету Міністрів України, та є пріоритетним у застосуванні. Положення ст.12 цього Закону містять пряму вказівку, що під час визначення розміру такої пенсії за основу їх обчислення як розрахункова величина береться мінімальна пенсія за віком. Будь-яким іншим законом, крім Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», мінімальний розмір пенсії не встановлений, а тому при розрахунку належних позивачу виплат відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», підлягає застосуванню розмір мінімальної пенсії за віком, встановлений абз.1 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право на отримання щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком як учасник бойових дій за 2011 рік. Однак, задовольняючи позов за 2012 рік, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушені норми процесуального права, з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Як вбачається з позовної заяви, [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом та просив визнати незаконними дії, бездіяльність Київського міського центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат щодо нанесення йому матеріальної, моральної шкоди щодо недоплат щорічної разової грошової допомоги, як учаснику бойових дій, за період з 2001 по 2011 рік, у розмірі меншому, ніж це визначено ч. 5 ст. 12 Закону України №3551 - ХІІ від 22.10.1993 року, тому розглядаючи спір в частині правомірності нарахування/не нарахування разової грошової допомоги [PERSON], як учаснику бойових дій, за 2012 року, суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог, чим порушив норми процесуального права. Щодо вимоги позивача поновити строк звернення в суд за період з 2001 - 2010 роки та визнати, що строк давності не поширюється, якщо правовий акт призупинявся, відмінявся іншим правовим актом, і який визнаний неконституційним, згідно ч. 2 ст. 9, ч. 1,2 ст. 99 КАС України, встановленого іншими законами, ч. 2ст.12 від 16.11.2000. №2109-111 та №1058, ст. 55 №2262 та ч. 3 ст.2 №3551-12, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Колегія суддів вважає, що позивач повинен був дізнатися про те, що щорічна разова допомога до 5 Травня йому виплачена у меншому розмірі в момент отримання ним такої пенсії в меншому розмірі чи не отримання її взагалі, тому відсутні підстави для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними - відсутні. Стаття 100 КАС України передбачає, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала. Відповідно, оскільки позивач звернувся до суду 05.07.2011 року згідно відбитку поштового штемпеля на конверті (а.с.15), то позовні вимоги підлягають задоволенню з 05.01.2011 року, а позовні вимоги за період з 2001 року по 04.01.2011 року включно - залишенню без розгляду. Разом з тим, колегія суддів зазначає, що, відповідно до ч. 4 ст. 105 КАС України адміністративний позов може містити вимоги про: 1) скасування або визнання нечинним рішення відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень; 2) зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією або бездіяльністю; 5) виконання зупиненої чи невчиненої дії; 6) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 7) примусове відчуження земельної ділянки, інших об'єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності. Такої вимоги, як «стягнути з суб'єкта владних повноважень грошові кошти», диспозиція статті не передбачає. Дана правова позиція викладена також в листі Вищого адміністративного суду України від 13.06.2012 року № 1483/12/13-12, відповідно до якої, відповідно статтями 21, 105, 162 Кодексу адміністративного судочинства України, визначено, що адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобов'язання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю. Встановивши, що відповідачі порушили норми права, які регулюють спірні відносини, адміністративний суд повинен визнати такі дії протиправними і зобов'язати відповідачів здійснити нарахування та виплату належних сум відповідно до закону, а не ухвалювати рішення про стягнення конкретних сум із відповідача. Крім того, колегія суддів вважає, що вимога позивача визнати те, що його представник [PERSON] надає йому правову допомогу на безоплатній основі - не є вимогою, яку можна поставити на вирішення адміністративному суду, так як така не є способом захисту прав позивача. Вимоги позивача про зобов'язання відповідача виплатити моральну шкоду в розмірі 918400,00 грн., що на думку позивача, завдану відповідачем внаслідок бездіяльності та некомпетентності, задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ч.1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди підлягають : наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Колегія суддів зазначає, що позивачем не надано суду жодних доказів щодо заподіяння йому моральної шкоди, не зазначено якими доказами це підтверджується, наявність причинного зв'язку між моральною шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, оскільки розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) з врахуванням стану здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, необхідні для відновлення попереднього стану, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Вказаним вимогам оскаржувана постанова суду першої інстанції не відповідає. Враховуючи, що у зв'язку із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції було неправильно вирішено справу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Результат розгляду: partial