Рішення адміністративного суду від 2014-01-29 00:00:00+02

25.11.2013р. гр. [PERSON] звернувся з адміністративним позовом до Начальника управління Укртрансінспекції у Дніпропетровській області Бузякова Ріната Муратовича та просить визнати протиправним і скасувати постанову відповідача №009441 від 30.05.2013р. про застосування до позивача фінансової санкції в сумі 1700 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що оспорювану постанову позивач отримав 14.11.2013р. у відділі Центрально-міського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції, однак вважає, що вказана постанова є протиправною, оскільки позивач не допускав порушень законодавства про автомобільний транспорт, 13.05.2013р. о 15.00 годині його особистий автомобіль не перебував у с.Новомихайлівка та не використовується як таксі без наявності ліцензійної картки, окрім того, позивач вказує і на те, що акт не підписував, на розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт він відповідачем не запрошувався, при цьому, у позові просить поновити строк звернення до суду. Представник позивача, який брав участь у судовому засіданні 27.01.2014р., позовні вимоги позивача підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, у письмових запереченнях на позов та в усних поясненнях просив у задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що відповідачем 30.05.2013р. на підставі п.п.25,27 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006р. №1567 винесено постанову №009441 якою до позивача застосовано фінансову санкцію у розмірі 1700 грн. за порушення вимог чинного законодавства про автомобільний транспорт, а саме: надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів без оформлення індивідуальної контрольної книжки у водія за що передбачена відповідальність згідно ч.1 ст.60 Закону України «Про автомобільний транспорт», окрім того, представник відповідача зазначає,що позивачем пропущений строк звернення до суду з даним позовом, а тому даний позов може бути залишений без розгляду. У судовому засіданні судом вирішувалося питання щодо поновлення строку звернення до суду з даним позовом за клопотанням позивача з урахуванням того, що судом встановлено, що оспорювану постанову позивач отримав 06.06.2013р., що підтверджується копією поштового повідомлення про вручення даного рішення позивачеві (а.с.37), однак з даним позовом позивач звернувся до суду 25.11.2013р. про що свідчить відмітка суду про надходження позову за вх.№76713/13, тобто, позивачем пропущений строк звернення до суду з даним позовом, встановлений Законом України «Про автомобільний транспорт» та ч.5 ст.99 Кодексу адміністративного судочинства України. Представник відповідача проти поновлення строку звернення до суду з даним позовом заперечував. Розглянувши клопотання позивача про поновлення строку звернення до суду з даним позовом, суд находить підстави достатніми для поновлення позивачеві пропущеного строку звернення до суду з даним позовом згідно до вимог ст.100 Кодексу адміністративного судочинства України, виходячи з того, що відповідно до ст.6 вказаного Кодексу та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом. У судовому засіданні оголошувалася перерва за клопотанням представника позивача з метою ознайомлення його з матеріалами справи до 29.01.2014р. 29.01.2014р. представник позивача в судове засідання не з'явився без поважної причини, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином у судовому засіданні 27.01.2014р., що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою наявною у справі (а.с.54). Виходячи з того, що позивач належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи, строки вирішення і розгляду справи встановлені ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України, те, що представник відповідача не заперечував проти розгляду справи за відсутності представника позивача, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача за наявними у справі доказами. Судом встановлено, що 13.05.2013р. згідно завдання на перевірку від 08.05.2013р. №006208 на ділянці автодороги Дніпропетровська область, с.Новомиколаївка а/д №Н08, 352 км, державними інспекторами Васильковським О.Г., С.І.Мальованим та В.В. Пилипенко здійснено перевірку транспортного засобу марки МАЗ 437041-262,номерний знак [NUMBER], що належить громадянину [PERSON], під керуванням водія [PERSON], який надавав послуги з вантажних перевезень без оформлення документів, передбачених ст.48 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: не оформлена індивідуальна контрольна книжка водія, про що державними інспекторами було складено акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №039086 від 13.05.2013р. (а.с.35). В подальшому, 30.05.2013р. начальником управління Укртрансінспекції у Дніпропетровській області Бузяковим Р.М. було прийнято постанову про застосування фінансових санкцій №009441 на підставі абз.3 ч.1 ст. 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» до [PERSON]. в сумі 1700 грн. (а.с.7,37). Заслухавши позивача, який брав участь у судовому засіданні 27.01.2014р. та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно статті 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами. За приписами ст. 33 Закону України «Про автомобільний транспорт», автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення вантажів на договірних умовах, є суб'єкт господарювання, який відповідно до законодавства надає послуги згідно з договором про перевезення вантажу транспортним засобом, що використовується на законних підставах. Постановою Кабінету Міністрів України № 1567 від 08.11.2006 затверджено Порядок здійснення державного контролю на автомобільному транспорті (далі Порядок № 1567), згідно п.2 п.3, 4 якого передбачено, що державному контролю підлягають усі транспортні засоби вітчизняних та іноземних суб'єктів господарювання, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів та вантажів на території України; органами державного контролю на автомобільному транспорті є Укртрансінспекція, її територіальні органи - управління в Автономній Республіці Крим, обласні, Київське та Севастопольське міські, районні управління; державний контроль на автомобільному транспорті здійснюється посадовими особами органу державного контролю шляхом проведення планових, позапланових та рейдових перевірок. За приписами п.15 вказаного вище Порядку № 1567 визначено, що під час проведення рейдової перевірки перевіряється, зокрема, наявність визначених статтями 39 і 48 Закону документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом. Статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначений перелік документів, на підставі яких виконуються вантажні перевезення і які автомобільні перевізники, водії, повинні мати і пред'являти особам, що уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, зокрема, документами для юридичної особи, що здійснюють вантажні перевезення на договірних умовах, є: для автомобільного перевізника - ліцензія та документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством України; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, ліцензійна картка, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством України. Згідно до п.6.1, п.6.3 Положення про робочий час і час відпочинку водіїв колісних транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку від 07.06.2010р. № 340 ( далі - Наказ № 340) - вантажні автомобілі з повною масою понад 3,5 тонн повинні бути обладнані діючими та повіреними тахографами. До набрання чинності п.6.1 цього розділу водій, який керує ТЗ, що зазначений у п.6.1 цього розділу та не обладнаний тахографом, веде індивідуальну контрольну книжку водія. Згідно ч.3 ст.60 вищевказаного Закону, за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за надання послуг з перевезення пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Як вбачається із наявного в матеріалах справи акту перевірки від 13.05.2013р., під час перевірки посадовими особами укртрансінспекції були зафіксовані факти надання послуг з перевезення вантажу транспортним засобом МАЗ 437041-262, номерний знак [NUMBER], що належить гр.[PERSON], під керуванням водія [PERSON], який не мав індивідуальної контрольної книжки водія (а.с.35). Факт відсутності у водія індивідуальної контрольної книжки водія підтверджується і записом у акті самого водія про те, що він вперше чує про необхідність надання такого документу (а.с.35). Отже, з наведеного суд дійшов висновку, що позивач, являючись фізичною особою -підприємцем є автомобільним перевізником, який здійснює перевезення вантажів транспортними засобами та під час проведення перевірки 13.05.2013р. о 15.00 годині на а/д Н08 Дніпропетровська область, с.Новомиколаївка, 352км посадовими особами відповідача було зафіксовано порушення позивачем вимог вищенаведеного наказу № 340 та ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт»(а.с.35,40). За приписами ч. 2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних правах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. В той же час, і ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України на позивача покладено обов'язок довести ті обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, Згідно ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Представником позивача у ході судового розгляду справи не було надано жодних доказів та не наведено жодних підстав, які б свідчили про наявність у водія [PERSON] індивідуальної контрольної книжки водія саме під час проведення перевірки - 13.05.2013р. о 15.00 годині. В той же час, не можуть бути прийняті до уваги та покладені в основу даного рішення і доводи позивача про те, що він не підписував акту перевірки та його не запрошували на розгляд справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт, оскільки зазначені обставини не можуть бути підставами для протиправності прийнятого рішення за умови відсутності доказів щодо вчиненого порушення, при цьому, слід зазначити, що відповідачем надано суду і докази про направлення повідомлення позивачеві про розгляд справи 30.05.2013р. о 14:00 годині, яке направлене позивачеві 21.05.2013р., що підтверджується копією фіскального чеку, наявного у справі (а.с.36). У відповідності до вимог п.25-27 Порядку № 1567 у разі неявки уповноваженої особи суб'єкта господарювання справа про порушення розглядається без її участі. За наявності підстав керівник органу державного контролю або його заступник виносить постанову про застосування фінансових санкцій. Таким чином, з аналізу наведених вище норм видно, що право позивача на участь у розгляді справи відповідачем не було порушено та за вказаними приписами відповідачеві надано право на розгляд справи про порушення на автомобільному транспорті без участі суб'єкта господарювання у разі направлення на адресу такого суб'єкта повідомлення про розгляд справи. Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Перевіривши обґрунтованість і законність прийняття оспорюваної постанови з урахуванням ч.3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку про те, що, приймаючи оспорювану постанову, відповідач діяв у спосіб, що визначений Конституцією та законами України, з урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), а тому у адміністративного суду відсутні правові підстави для задоволення даного позову. Статтями 7, 8,9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлені принципи здійснення правосуддя в адміністративних судах, зокрема, верховенство права, законність, рівність усіх учасників процесу перед законом і судом. Суд при вирішенні справи керується принципом законності відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції та законів України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.2 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати. З урахуванням наведеного, судові витрати, понесені позивачем, покладаються на позивача.

Результат розгляду: denied