Рішення адміністративного суду від 2014-01-23 00:00:00+02

[PERSON] 25.11.2013 року звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому вказує, що 01.10.2013 року він подав на ім'я голови Табачненської сільської ради клопотання про включення до порядку денного 19 сесії 6 скликання питання про позбавлення голови сільради премії за серпень-грудень 2013 року. Оскільки відповіді на звернення не отримав, позивач просить суд визнати бездіяльність відповідача протиправною та зобов'язати сільраду письмово повідомити його про наслідки розгляду клопотання. У судовому засіданні позивач отримав від голови Табачненської сільської ради копії відповіді на своє звернення і з огляду на це зменшив позовні вимоги та остаточно просить визнати бездіяльність відповідача протиправною, посилаючись на те, що останній зволікав з відповіддю, порушив строки розгляду клопотання, не направивши відповідь рекомендованою кореспонденцією, чи не вручив особисто. Відповідач у судовому засіданні позов не визнала, надала докази належного розгляду клопотання, зауважила, що відповідач не має фінансової можливості направляти відповіді на звернення рекомендованою кореспонденцією, крім того доводить, що позивач був присутнім на засіданні сесії та знав про результат розгляду його клопотання, тобто отримав відповідь безпосередньо під час розгляду клопотання. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вбачає, що позов задоволенню не підлягає. Статтею 40 Конституції України держава гарантує, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Відповідно до преамбули Закону України "Про звернення громадян" від 2 жовтня 1996 року N 393/96-ВР цей Закон регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення. Статтею 1 Закону України "Про звернення громадян" передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Законодавство України про звернення громадян включає цей Закон та інші акти законодавства, що видаються відповідно до Конституції України та цього Закону (ч. 1 ст. 2 Закону України "Про звернення громадян"). При цьому, відповідно до ст. 3 Закону України "Про звернення громадян" вважається, що заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Згідно з частиною першою ст. 7 Закону України "Про звернення громадян" звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду. Відповідно до ст. 15 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 18 Закону України "Про звернення громадян" громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, має право одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги. Судом встановлено, що 01.10.2013 року [PERSON] подав на ім'я голови Табачненської сільської ради Процик Ю.А заяву з проханням включити до порядку денного 19 сесії 6 скликання питання про позбавлення голови сільради премії за серпень-грудень 2013 року (а.с.20). У відповідність до Інструкції з діловодства за зверненнями громадян в органах державної влади і місцевого самоврядування, об'єднаннях громадян, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності, в засобах масової інформації, затвердженої Постановою від 14 квітня 1997 р. N 348, клопотання зареєстровано у журналі вхідної кореспонденції (а.с.18), заведено в окреме провадження (а.с. 19). 14.10.2013 року сільським головою Процик Ю.А., якій адресоване звернення, надала відповідь [PERSON] про передання його заяви для вирішення на засіданні сесії (а.с. 21). Листом від 23.10.2013 року Табачненська сільська рада за підписом голови надала заявнику письмову відповідь про те, що його клопотання не задоволено і питання, яке порушено ним, до порядку денного не включено (а.с. 22). Відповідно до реєстру поштових відправлень зазначені відповіді направлені [PERSON] за адресою, вказаною в його зверненні ([ADDRESS], а.с. 24-25). У судовому засіданні 23.01.2014 року [PERSON] погодився і отримав від відповідача копії відповіді на своє звернення від 01.10.2013 року. Відповідно до частини 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Згідно із визначенням, наведеним у п. 1 ст. 79 КАС України, письмовими доказами є документи (у тому числі електронні документи), акти, листи, телеграми, будь-які інші письмові записи, що містять в собі відомості про обставини, які мають значення для справи. Слід також зазначити, що згідно з пп. 1, 9 ч. 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, та, зокрема, - з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення. Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі та в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Надаючи оцінку дослідженим у судовому засіданні доказам, суд погоджується з доводами відповідача і вважає, що нею належними та допустимими доказами підтверджено розгляд та надання відповіді заявнику на його звернення від 01.10.2013 року, причому спочатку відповідь голови сільради (особи, якій адресовано звернення), а потім - сільрадою (органом, який повноважний вирішувати порушене заявником питання). Твердження позивача про те, що ним відповіді не отримані суд до уваги не приймає, оскільки як Закон України «Про звернення громадян» так і прийнята на підставі нього Інструкція з діловодства за зверненнями громадян в органах державної влади і місцевого самоврядування… не пов'язують момент виконання обов'язку надати письмову відповідь заявнику з моментом отримання цієї відповіді заявником. Крім того, відповіді позивач отримав і в судовому засіданні 23.01.2014 року. На підставі встановленого суд робить висновок, що звернення [PERSON] було розглянуто з дотриманням вимог Закону України "Про звернення громадян" з наданням відповіді у встановлений законом строк. Одночасно суд звертає увагу на те, що відповідно до частини 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Задоволенню в адміністративному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушені права чи інтереси особи в сфері публічно-правових відносин. В розумінні Кодексу адміністративного судочинства України захист прав, свобод та інтересів осіб завжди є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Захист прав здійснюється у разі їх порушення. З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб'єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах. Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів. Тож для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем. Слід вказати, що бездіяльність суб'єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб'єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи, або нездійснення суб'єктом владних повноважень дій, які випливають із його повноважень на виконання вимог чинного законодавства та впливають на права, свободи та інтереси фізичної чи юридичної особи. В спірних правовідносинах судом встановлено, що позивач звертався до відповідача в порядку Закону України "Про звернення громадян", а відповідачем вчинялись дії та не допускалась бездіяльність, які б порушували права, свободи чи інтереси позивача. Відтак, судом не встановлено наявності порушеного права позивача у публічно-правових відносинах, що є підставою для відмови в задоволенні позову. На підставі ст. 15 ЗУ «Про звернення громадян»,

Результат розгляду: denied