Рішення адміністративного суду від 2014-02-20 00:00:00+02

Державна податкова інспекція у м. Івано-Франківську Головного управління Міндоходів у Івано-Франківській області (далі - ДПІ у м. Івано-Франківську ГУ Міндоходів у Івано-Франківській області) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Передмістя 2000» (далі - ТОВ «Передмістя 2000»), в якому просить стягнути кошти з рахунків у банках відповідача на користь державного бюджету в розмірі 125791,60 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що у відповідача існує заборгованість перед бюджетом, яка виникла в результаті несплати самостійно задекларованих сум згідно поданих податкових декларацій № 9008311388, № 9008311324 від 20.02.2013, а саме не сплачено орендну плату з юридичних осіб в сумі 446,20 грн за січень - жовтень 2013 року (щомісячні нарахування - 41,62 грн) та земельного податку в сумі 125345,40 грн за січень-жовтень 2013 року (щомісячні нарахування -1234,54 грн). Дана заборгованість є узгодженою і у встановлені законом строки не сплачена. Представник позивача в судове засідання не з'явився, 20.02.2014 року за вх. № 6040 подав клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач прибуття повноважного представника в судове засідання не забезпечив, заперечень на адміністративний позов не подав. На адресу суду повернувся поштовий конверт направлений відповідачу за адресою вказаною у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, у зв'язку із закінченням терміну зберігання. Згідно ч. 11 ст. 35 КАС України, у разі повернення поштового відправлення із повісткою, яка не вручена адресату з незалежних від суду причин, вважається, що така повістка вручена належним чином. За таких обставин суд вважає, що справу можливо розглядати за відсутності представників сторін на основі наявних в матеріалах справи доказів, відповідно до ч. 6 ст. 71 КАС України. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази та давши їм оцінку, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що ТОВ «Передмістя 2000» зареєстроване як юридична особа у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців 13.04.1995, 12.05.2005 року за № 11191200000001492, присвоєно код 22187849, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру від 20.12.2013 року № 17824169. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 03.05.2012 року здійснювалась державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи - зміна повного найменування, зміна скороченого найменування, зміна місцезнаходження. Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Передмістя 2000» подано до органів ДПІ у м. Івано-Франківську ГУ Міндоходів у Івано-Франківській області податкові декларації з плати за землю № 9008311388 та № 9008311324 від 20.02.2013. Відповідно до поданих декларацій щомісячні нарахування орендної плати з юридичних осіб - 41,62 грн, щомісячні нарахування земельного податку - 1234,54 грн. Згідно довідки ДПІ у м. Івано-Франківську ГУ Міндоходів у Івано-Франківській області від 23.12.2013 заборгованість відповідача перед бюджетом по сплаті задекларованого податку становить 125791,6 грн. Як вбачається з матеріалів справи, на адресу відповідача направлялася податкова вимога форми «Ю» від 01.11.2011 № 2706 на суму 14682,55 грн, яка отримана відповідачем 24.11.2011. Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами, суд виходить з наступного. Спірні правовідносини регулюються Податковим кодексом України, Кодексом адміністративного судочинства України. Відповідно до п. 14.1.72. ст. 14 Податкового кодексу України, земельний податок - обов'язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Положеннями ст. 269 Податкового кодексу України встановлено, що платниками податку є: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв) та землекористувачі. Згідно ст. 270 Податкового кодексу України об'єктами оподаткування є: земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні; земельні частки (паї), які перебувають у власності. Відповідно до п. 285.1 ст. 285 Податкового кодексу України, базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю є календарний рік. Згідно п. 286.1 ст. 286 Податкового кодексу України, підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру. Відповідні центральні органи виконавчої влади з питань земельних ресурсів та державної реєстрації речових прав на нерухоме майно щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному органу державної податкової служби за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями. Подання такої декларації звільняє від обов'язку подання щомісячних декларацій. При поданні першої декларації (фактичного початку діяльності як платника плати за землю) разом з нею подається довідка (витяг) про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки, а надалі така довідка подається у разі затвердження нової нормативної грошової оцінки землі (п. 286.2 ст. 286 Податкового кодексу України). Нормою ст. 287 Податкового кодексу України визначені строки сплати плати за землю. Так, власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою (п. 287.1 ст. 287 Податкового кодексу України). Пунктом 287.3 ст. 287 вищезазначеного Кодексу встановлено, що податкове зобов'язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця. Відповідно до п.п. 14.1.156 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, податкове зобов'язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк). Згідно п.п. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 цього ж Кодексу, податковий борг - сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим же Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 15 Податкового кодексу України, платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об'єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об'єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов'язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом. Згідно п.п. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 цього ж Кодексу, платник податків зобов'язаний, крім іншого, сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим же Кодексом та законами з питань митної справи. Відповідно до п.п. 20.1.18, 20.1.28 п. 20.1 ст. 20 цього ж Кодексу, органи державної податкової служби мають право, крім іншого, застосовувати до платників податків фінансові (штрафні) санкції, стягувати до бюджетів та державних цільових фондів суми грошових зобов'язань та/або податкового боргу у випадках, порядку та розмірі, встановлених цим же Кодексом, звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, обслуговуючих такого платника, на суму податкового боргу або його частини. Згідно ст. 36 Податкового кодексу України обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи, визнається податковим обов'язком, відповідальність за невиконання якого несе платник податків. Відповідно до п. 54.1 ст. 54 цього ж Кодексу, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов'язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов'язання та/або пені вважається узгодженою. Відповідно до п. 57.3 ст. 57 Податкового кодексу України, у разі визначення грошового зобов'язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму грошового зобов'язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу. Згідно п.п. 14.1.153 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, податкова вимога-письмова вимога органу державної податкової служби до платника податків щодо погашення суми податкового боргу. Пунктом п. 59.1 ст.59 ПК України передбачено, що у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Відповідно до п. 59.3 ст. 59 Податкового кодексу України податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов'язання. Податкова вимога надсилається також платникам податків, які самостійно подали податкові декларації, але не погасили суми податкових зобов'язань у встановлені цим Кодексом строки, без попереднього надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. (п. 59.4 ст. 59 Податкового кодексу України). Відповідно до п. 59.5 ст. 59 Податкового кодексу України, у разі, коли у платника податків, якому надіслано податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується, погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податків, що виник після надіслання йому податкової вимоги. Відповідно до п. 95.1 ст. 95 Податкового кодексу України, орган державної податкової служби здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності. Пунктом 95.3 ст. 95 Податкового кодексу України передбачено, що стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання органам державної податкової служби, у розмірі суми податкового боргу або його частини. Як встановлено вище, згідно довідки Дрогобицької ОДПІ ГУ Міндоходів у Львівської області від 09.09.2013 заборгованість у відповідача перед бюджетом, яка виникла в результаті несплати самостійно задекларованих сум згідно поданих податкових декларацій № 9008311388 та № 9008311324 від 20.02.2013 становить 125791,60 грн, а саме: не сплачено орендну плату з юридичних осіб в сумі 446,20 грн за січень - жовтень 2013 року (щомісячні нарахування - 41,62 грн) та земельного податку в сумі 125345,40 грн за січень-жовтень 2013 року (щомісячні нарахування - 1234,54 грн). Дана заборгованість є узгодженою і у встановлені законом строки не сплачена. Доказів оскарження в адміністративному чи судовому порядку податкової вимоги суду не надано. Доказів сплати боргу суду також не представлено. Стаття 70 КАС України встановлює правила належності доказів, які визначають об'єктивну можливість доказу підтверджувати обставину, що має значення для вирішення справи, а також правила допустимості доказів, що визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину у справі. Предметом доказування, згідно з ч. 1 ст. 138 КАС України, є обставини (факти), якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 49, 70 КАС України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, а відтак зобов'язані обґрунтовувати належність та допустимість доказів для підтвердження своїх вимог або заперечень. За вищезазначених обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, беручи до уваги ту обставину, що суму заборгованості до державного бюджету у розмірі 125791,60 грн відповідач у встановлені законодавством строки не сплатив, що підтверджується доказами, які містяться у матеріалах справи, доказів погашення відповідачем зазначеної заборгованості на день прийняття рішення не надано, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та вважає їх такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Розподіл судових витрат згідно ст. 94 КАС України не застосовується, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

Результат розгляду: granted