Рішення адміністративного суду від 2014-03-21 00:00:00+02

Матеріалами особової справи встановлено, що [PERSON], [INFO], одружена, має 6 дітей, є громадянкою Афганістану (м.Кабул), за національністю Таджик, за віросповіданням - мусульманка-суніт. До України позивачка прибула 26.03.2013 нелегально, на автомобілі. [PERSON] звернулась до Державної міграційної служби України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В заяві-анкеті позивачем зазначено, що причиною виїзду з Афганістану є побоювання за своє життя, оскільки вона та її сім'я побоюються за своє життя через відмову видати 14-річну доньку заміж за командира [PERSON]. За наслідками розгляду заяви, Головним управлінням Державною міграційної служби України в м.Києві щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту висновком від 06.09.2013 №2013 KV 0078 рекомендовано Державній міграційній службі України відмовити у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням Державної міграційної служби України від №597-13 від 07.10.2013 [PERSON] відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Повідомленням про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14.10.2013 №203, повідомлено гр.[PERSON], що умови, передбачені п.1 та 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні. Обґрунтовуючи свою позицію, позивачка зазначає, що вона побоюються за своє життя та життя своєї родини через небезпеку, яка постала перед родиною в результаті відмови видати заміж за командира [PERSON] свою неповнолітню 14-річну дочку. Враховуючи матеріали справи, доводи та пояснення представників відповідача та представника позивача, суд вважає за необхідне задовольнити адміністративний позов частково, виходячи з наступного. Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Частиною 6 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. До причин, які зазначені в Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту» відносяться: - расова належність; - релігія; - національність (громадянство); - належність до певної соціальної групи; - політичні погляди. Виходячи із змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До підстав відносяться: - знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; - неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; - наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; - побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за заявами: - які є очевидно необґрунтованими (у заявника відсутні умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону); - коли заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає себе за іншу особу; - за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов, передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. Пунктом 8 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №1 від 25.08.2009 (із змінами згідно Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2012 №3) визначено, що іноземець та особа без громадянства, користуючись рівними процесуальними правами з громадянами України, можуть брати участь у розгляді справи особисто або через представника. Відповідно до п.45 Керівництва з процедур і критеріїв з вивчення статусу біженці Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому особисто побоюється стати жертвою переслідування. Згідно з п.5 ст.4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заслуговує довіри. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем зроблено реальну спробу обґрунтувати свою заяву, в якій зазначено, що вона не має можливості повернутись до країни походження у зв'язку з тим, що вона побоюється за своє життя та життя своєї родини, а також переслідувань з боку командира [PERSON]. Факт наявності дискримінації жінок в Афганістані процвітає, і зловживання можуть мати жахливий характер. Домашнє насильство або примусові шлюби рідко притягуються до відповідальності. Жінки, які намагаються втекти від образливих ситуацій часто стикаються з апатією і глузуванням з боку поліції та в судах. Зазначене підтверджується даними офіційних джерел інформації, а саме: витягу з методичних рекомендацій УВКБ ООН з оцінки потреб шукачів притулку з Афганістану» від 17.12.2013, опубліковані на офіційному сайті УВКБ ООН. Крім того, згідно із доповідями неурядових міжнародних організацій, ситуація в Ісламській республіці Афганістан, які наявні в матеріалах справи, продовжують надходити повідомлення про широке розповсюдження примусових шлюбів для неповнолітніх дівчат та про ризики, із якими стикаються сім'ї, які не погоджуються видавати своїх дочок заміж проти їх волі. Ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивними положеннями в країні та історією, яка відбулася особисто з позивачкою. Побоювання бути переслідуваним може бути цілком обґрунтованим незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування - державні органи, чи ні. Пунктом 2 п.1 ст.1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що дії повинні бути державними або здійсненими державною владою. Пункт 65 Керівництва УВКБ ООН пояснює, що часто на практиці переслідування є результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити. Відмова в захисті зазначеною Конвенцією тільки тому, що вона переслідується не тими особами або органами, породжує невідповідність закону. Отже, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування є лише припущенням, яке має об'єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливим. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця. Позиція УВКБ ООН також не передбачає обов'язку надання документальних підтверджень переслідувань у країні громадянської належності (http:unhcr.org.ua/img/uploads/docs/UNHCR%20Postition_16%20December%2019 98.pdf). Тобто, ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань є цілком імовірними. Особи, які мають намір отримати статус біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази на підтвердження доводів щодо обґрунтованості побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками, передбаченими ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту». Відсутність документального підтвердження усних доводів особи, що має на меті отримати статус біженця, не повинно перешкоджати у прийняті рішення щодо оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, якщо фактичні дані, наведені заявником, співпадають із відомими фактами, є вірогідними, логічно послідовними, а отже такими, що викликають довіру. А тому відсутність у [PERSON] письмових доказів, які підтверджують її побоювання та можливість переслідування її родини за відмову видання неповнолітньої дочки заміж за командира [PERSON], не може слугувати підставою для прийняття висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідно до ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків). Підставою для подання заяви [PERSON] про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували побоювання позивача стати жертвою переслідувань її родини в разі повернення до Афганістану. Представником позивача в судовому засіданні також зазначено, що позивачка та її сім'я не можуть повернутися до Афганістану, оскільки на офіційному сайті Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців суб'єктивні побоювання заявника свідчить про те, що з урахуванням особистих обставин заявника його суб'єктивні побоювання зазнати переслідувань з боку заможного і впливового чоловіка, який хотів одружитися з малолітньої дитиною позивачки, (в тому числі бути вбитим ними) в Афганістані та не мати можливості отримати захист від органів державної влади ООН в Україні, Молдові та Білорусії, присвяченому ситуації в Афганістані, містить багато доповідей про ранні шлюби в Афганістані, зокрема «Методичні рекомендації УВКБ ООН з оцінки потреб шукачів притулку з Афганістану», від 17.12.2013, опубліковані на офіційному сайті УВКБ ООН за посиланням (http:unhcr.org.ua/img/uploads/docs/Afghanistan%20EG_17%20Dec%20210_RUS. pdf). А оскільки представником Державної міграційної служби України суду не надано інформації щодо безпечних місць перебування для іранців в країні походження, що змінили віросповідання за нормами Конституції передбачено страту такої особи. Тому, висновок Державної міграційної служби України є передчасним і прийнятим без урахування всіх обставин справи. Відповідно до п.4 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту» додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі. В той же час, оскаржуване рішення Державної міграційної служби України №597-13 від 07.10.2013 не містить обґрунтування підстав, згідно яких відповідач прийшов до висновку про те, що умови, передбачені ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» відсутні. За таких обставин, суд приходить до висновку, що Державною міграційною службою України під час винесення оскаржуваного рішення про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту відповідачем не повно, всебічно та об'єктивно розглянуто обставини особової справи [PERSON], що призвели до винесення необґрунтованого рішення. Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Відповідно до ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно із ч.1 ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. За таких обставин, суд за правилами, встановленими ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України, перевіривши наявні у справі докази та заслухавши пояснення представників сторін, вважає заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Результат розгляду: partial