Рішення адміністративного суду від 2014-02-28 00:00:00+02

до Київського окружного адміністративного суду звернулась з позовом ФОП [PERSON] до Білоцерківської ОДПІ ГУ Міндоходів у Київській області, УПФУ в м.Білій Церкві Київської області про визнання протиправною та скасування вимоги від 21.11.2013 р. №Ф-2394 та зобов'язання утриматись від нарахування позивачці єдиного соціального внеску в майбутньому. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка є пенсіонеркою за віком, а також зареєстрована як фізична особа-підприємець та знаходиться на спрощеній системі оподаткування, а тому вимога відповідача про нарахування недоїмки є протиправною, оскільки згідно приписів ч. 4 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI позивачка звільняється від сплати єдиного внеску. Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.02.2014 р., було відкрито провадження у справі, справу призначено до судового розгляду. Позивачка в судове засідання не з'явилась, у позовній заяві просила суд провести розгляд справи без її участі. Представник Білоцерківської ОДПІ в судове засідання не прибув, до початку судового засідання подав заперечення проти позову вх.№3156/14, у якому просив розгляд справи проводити без його участі. У поданому запереченні представник податкової інспекції зазначив, що [PERSON] не досягла загальновстановленого пенсійного віку, тому сплата єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування для неї є обов'язковою, просив в задоволенні позову відмовити повністю. Представник УПФУ в м.Білій Церкві в судове засідання не прибув, через канцелярію суду надав клопотання вх.№2681/14 про розгляд справи без його участі. На підставі ч. 6 ст. 128 КАСУ, суд здійснив розгляд даної адміністративної справи в порядку письмового провадження. Перевіривши матеріали справи, вирішивши питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та дослідивши докази, якими підтверджено позов, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав: [PERSON] зареєстрована як фізична особа-підприємець від 12.03.1997 р., що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців серії [NUMBER] та знаходиться на обліку у Білоцерківській ОДПІ Київської області ДПС і здійснює підприємницьку діяльність по спрощеній системі оподаткування з 01.01.2012 р., що підтверджується свідоцтвом платника єдиного податку серії [NUMBER] Відповідно до пенсійного посвідчення [NUMBER], позивачка є пенсіонеркою за віком з 03.02.2010 р. та постраждалою внаслідок чорнобильської катастрофи 4 категорії, згідно з посвідченням серії [NUMBER] від 15.06.1993 р. 21.11.2013 р., відповідачем сформовано вимогу № Ф-2394 про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску в розмірі 3790,97 грн. Непогоджуючись з даною вимогою позивачка оскаржила її до суду. Надаючи правової оцінки спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд звертає увагу на наступне: правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються нормами Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 р. № 2464-VI, Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" №1058-ІV від 09.07.2003 р., Законом України "Про пенсійне забезпечення" №1788-ХІІ від 05.11.1991 р. та іншими нормативно-правовими актами. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування. Пунктом 4 ч. 1 ст. 4 цього Закону передбачено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. Особи, зазначені у п. 4 ч. 1 цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування (ч. 4 ст. 4 Закону №2464, набрала чинності 06.08.2011 р.). Тобто, вказаною статтею визначені необхідні умови для звільнення від сплати єдиного внеску, а саме: особа обрала спрощену систему оподаткування і є пенсіонером за віком або інвалідом та отримує відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Статтею 9 цього Закону визначено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" - пенсіонер це особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію. Крім того, згідно ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" - особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". З наведених правових норм вбачається, що пенсія за віком може бути надана особі, яка не досягла пенсійного віку, встановленого Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", також на пільгових умовах. Таким чином, суд вважає, що позивачка є пенсіонером за віком у розумінні наведених норм права. Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 3 ст. 2 КАСУ передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно з частинами 1 та 2 ст. 71 КАСУ, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. З урахуванням викладеного, суд вважає, що відповідачем безпідставно нараховано єдиний соціальний внесок в сумі - 3790,97 грн., що свідчить про відсутність підстав для формування відповідачем вимоги, оскільки недоїмка зі сплати єдиного внеску у позивачки відсутня. З огляду на таке, позовні вимоги в частині визнання протиправною та скасування вимоги про сплату недоїмки від 21.11.2013 р. №Ф-2394 підлягають задоволенню. Між тим, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 2 КАСУ завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, а тому суд не може здійснювати захист прав та законних інтересів позивача на майбутнє, оскільки немає можливості встановити чи буде мати місце факт їх порушення у майбутньому. Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень. Так, постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 21.10.2010 р. № П-278/10 встановлено, що з огляду на положення КАСУ щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади. Відповідно до процесуального закону, суд уповноважено давати правову оцінку обставинам під час розгляду та вирішення конкретної справи, тому у випадку неприйняття суб'єктом владних повноважень відповідного рішення по суті поставленого питання, суд позбавлений можливості зобов'язати такого суб'єкта прийняти необхідне рішення. У зв'язку з викладеним, позовні вимоги щодо зобов'язання відповідачів припинити нараховування єдиного внеску у подальшому, слід відмовити.

Результат розгляду: partial