Рішення адміністративного суду від 2014-01-13 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з зазначеним адміністративним позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд скасувати податкове повідомлення-рішення від 05.12.2013 року № 0001242201 про донарахування ТОВ « Украгрозапчастина» податкового грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у сумі 11915,00 грн. і застосування штрафних фінансових санкцій у вигляді штрафу у сумі 5687,50 грн., що загалом становить 17602,50 грн.; скасувати податкове повідомлення-рішення № 0001252201 від 05.12.2013 року про зменшення від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 11302,00 грн.; скасувати рішення Головного управління Міндоходів у Харківській області № 3406/10/20-40-410-04-17 від 12.11.2013 року про розгляд скарги. У судовому засіданні представник позивача адміністративний позов підтримав, просив вимоги задовольнити пославшись на те, що порушень законодавства позивач не допускав, податки обчислював правильно, спірні податкові повідомлення-рішення суперечать ч. 3 ст. 2 КАС України, оскільки за відсутності визначених законом підстав покладають на платника податків додатковий обов'язок по оплаті грошового зобов'язання на користь Державного бюджету України. Крім того, позивач послався на безпідставність висновків податкового органу про непідтвердженість реальності господарських операцій з контрагентами, оскільки за даними операціями товар поставлений у повному обсязі, реальність здійснення господарських операцій підтверджується належно оформленими первинними документами бухгалтерського та податкового обліку, фактом проведення розрахунків, фактом настання змін у складі та структурі активів учасників господарських операцій, даними бухгалтерського обліку. Представник відповідача ДПІ у Московському районі м. Харкова в судовому засіданні проти позову заперечував, та пояснив, що при проведенні перевірки встановлені взаємовідносини з контрагентами, які згідно інформаційних баз даних податкового органу не мають можливості здійснювати господарську діяльність, тому актом перевірки встановлено, що діяльність позивача у перевіряємому періоді фактично зводилась до транзиту фінансових потоків та не мала на меті здійснення господарської діяльності. Представник відповідача ГУ Міндоходів у Харківській області проти задоволення адміністративного позову в частині позовних вимог про скасування рішення за результатами розгляду скарги заперечувала, пославшись на те, що вказаним рішенням права позивача не порушуються. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши долучені до матеріалів справи документи, суд встановив наступні обставини. Судовим розглядом встановлено, що позивач пройшовши визначену діючим законодавством процедуру державної реєстрації набув статусу суб'єкта господарювання-юридичної особи, про що йому видане відповідне свідоцтво серії А00№ 173399, основним видом діяльності згідно довідки статистики АА № 590957 є в т.ч.: оптова торгівля сільськогосподарськими машинами й устаткуванням; оптова торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів; роздрібна торгівля невживаними товарами в спеціалізованих магазинах (а.с.81,82). У період з 16.07.2013 року по 22.07.2013 року фахівцями відповідача проведено позапланову виїзну перевірку підприємства-позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства по взаємовідносинам з ТОВ «Будівельна компанія АРТ ГРУП» за період з 01.06.2011 року по 30.06.2011 року, ТОВ «Інтеграл Ай Ті» за період з 01.02.2012 року по 28.02.2012 року. За результатами перевірки складено акт від 29.07.2013 року № 87/20-34-22-01-05/25188223, яким встановлено порушення п.п.138.1.1 п.138.1 ст.138, п.198.3 ст.198 ПК України. Порушення встановлені актом перевірки стали підставою для винесення податкових повідомлень рішень від 12.08.2013 року № 0000132201, яким підприємству суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 11302, 00 грн. № 000142201, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 17603,50 грн., в т.ч. основний платіж 11915,00 грн., штрафні санкції 5688,50 грн. Не погодившись із висновками акту перевірки та винесеним податковим повідомленням-рішенням відповідач скористався правом адміністративного оскарження спірного податкового повідомлення -рішення, відповідно до приписів ст..56 ПК України, за результати якого податкове повідомлення рішення № 000142201, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 17603,50 грн., в т.ч. основний платіж 11915,00 грн., штрафні санкції 5688,50 грн., скасовано в частині збільшення грошового зобов'язання (штрафні санкції) на суму 1,00 грн., в іншій частині рішення залишено без змін, а скарга без задоволення; зобов'язано відповідача винести податкове повідомлення-рішення про зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 11302, 00 грн., в т.ч. (червень 2011 року-469 грн., лютий 2012 року-10833,00 грн.)- вказане рішення оформлено листом ГУ Міндоходів у Харківській області від 12.11.22013 року №3406/10/20-40-410-04-17 05.12.2013 року ДПІ у Московському районі м.Харкова прийняті податкові повідомлення рішення № 0001242201 про донарахування ТОВ «Украгрозапчастина» податкового грошового зобов'язання з податку на прибуток приватних підприємств у сумі 11915,00 грн. і застосування штрафних фінансових санкцій у вигляді штрафу у сумі 5687,50 грн., що загалом становить 17602,50 грн.; № 0001252201 від 05.12.2013 року про зменшення від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 11302,00 грн., в т.ч. червень 2011 року - 469 грн., лютий 2012 року-10833,00 грн. Перевіряючи оскаржувані рішення відповідачів на відповідність положенням ч.3 ст.2 КАС України суд зазначає наступне. Що стосується позовних вимог позивача, в частині скасувати рішення Головного управління Міндоходів у Харківській області № 3406/10/20-40-410-04-17 від 12.11.2013 року про розгляд скарги, то в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню оскільки у відповідності до вимог ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Суд зазначає, що само по собі рішення за результатами розгляду скарги Головним управлінням Міндоходів у Харківській області не тягне за собою будь - яких наслідків для позивача, а є лише фактом адміністративного оскарження передбаченим ст. 56 ПК України, тобто позицією вищестоящих податкового органу відносно рішення нищестоящего податкового органу, за результати якого прийнято відповідне податкове повідомлення-рішення, то воно не тягне за собою будь - яких наслідків, які можуть порушити права, свободи та інтереси позивача у сфері публічно-правових відносин. Щодо позовних вимог про скасування податкових повідомлень рішень від 05.12.2013 року № 0001242201 та № 0001252201, суд зазначає наступне. Відповідно до пп. 4.1.4 п. 4.1 ст. 4 ПК України, яка визначає презумпцію правомірності рішень платника податку, самостійно визначені платником податку валові витрати і податковий кредит вважаються сформованими правомірно, доти контролюючим органом в установленому порядку не буде доведено факту невідповідності задекларованих наслідків господарської операції платника податків у податковому обліку фактичним обставинам. За змістом п.138.1 ст.138 ПК України витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті: інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу. Так відповідно до п.138.4,138.6 ст.138, п.14.1.228 ст. 14 ПК України собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг для цілей розділу III цього Кодексу - витрати, що прямо пов'язані з виробництвом та/або придбанням реалізованих протягом звітного податкового періоду товарів, виконаних робіт, наданих послуг, які визначаються відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку, що застосовуються в частині, яка не суперечить положенням цього розділу. Витрати, що формують собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг, визнаються витратами того звітного періоду, в якому визнано доходи від реалізації таких товарів, виконаних робіт, наданих послуг. Собівартість придбаних та реалізованих товарів формується відповідно до ціни їх придбання з урахуванням ввізного мита і витрат на доставку та доведення до стану, придатного для продажу. Відповідно до п.198.1 -198.3. ст..198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. Пунктом 198.6 ст.198 ПК України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону. Отже, з огляду на зазначені приписи підставою для зменшення платником об'єкта оподаткування (податкових зобов'язань) з податку на прибуток на суму вартості придбаних товарів, а з податку на додану вартість - на суму цього податку, нараховану на вартість придбаних товарів, є факт реального придбання товарів та безпосередній зв'язок витрат на оплату цих товарів з господарською діяльністю платника податків, що передбачає використання у власній господарській діяльності придбаних товарів або ж призначення останніх для такого використання. Частинами другою та третьою ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні" передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, що фіксують факт здійснення господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю й упорядкування оброблених даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні і зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа; дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складається документ; зміст і обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що мають можливість ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Враховуючи викладене вище суд приходить до висновку, що наявність податкових накладних дійсно є обов'язковою, але не беззаперечною передумовою для визначення правильності формування податкового кредиту. Формування податкового кредиту відбувається не лише на підставі підписання договорів та виписування податкових накладних, воно має бути обумовлено фактичною поставкою товару, в іншому випадку право на податковий кредит у особи не виникає, оскільки не дотримується обов'язкова передумова його виникнення - придбання товарів (послуг) з метою їх використання у господарській діяльності. Враховуючи викладене вище, відповідно до приписів ч.ч. 4-5 ст. 11 КАС України суд з власної ініціативи витребував у позивача первинні бухгалтерські документи на підтвердження обставин отримання послуг за договорами із контрагентами, сплати їх вартості та подальшого використання у господарській діяльності. З наявних у справі документів вбачається, що між позивачем та ТОВ «Інтеграл Ай Ті» укладено договір купівлі-продажу від 15.02.2012 року № ІГ-126, щодо купівлі ТМЦ, визначених у накладних (п.1.1.-1.2 Договору)- а.с.53; 09.06.2011 р. укладено з ТОВ «Будівельна Компанія АРТ ГРУП» господарський правочин купівлі-продажу запасних частин для сільськогосподарської техніки - Косилки роторної АП-2.1, а саме: кришки КН 03202, шестерня КН 03608, гайка кругла КП 03652, ніж короткий КПРН 03441, ніж довгий КН27416, планка стопорна КН 03477. На виконання умов договору контрагентом позивача виписані податкові накладні від 14.06.2011 року № 159, від 24.02.2012 року № 352 (а.с.60,70), дослідивши які, суд встановив, що вони відповідають вимогам ст..201 ПК України, наказу Міністерства фінансів України від 01.11.2011 року № 1379, наказу ДПА України від 21.12.2010 року № 969, тобто у суду відсутні підстави вважати зазначені податкові документи недійсними. Із наявного у матеріалах справи платіжних доручень (а.с.58,69) встановлено факт виконання позивачем зобов'язань за спірним правочином шляхом перерахування безготівкових грошових коштів, що означає втрату позивачем права власності на ці кошти. Доказів повернення цих коштів до позивача, наявності у позивача та його контрагента спільного інтересу щодо їх отримання позивачем (що могло б мати місце в разі пов'язаності цих осіб), до матеріалів справи суб'єктом владних повноважень не подано. За правилами Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» операція по списанню коштів з банківських рахунків платника податку призводить до зміни стану та структури активів і зобов'язань такого платника. Отже, приєднані до справи документи про оплату товару визнаються судом належними та допустимими доказами реальності вчинених між позивачем та контрагентом позивача господарських операцій. Факт отримання товару, взяття його на облік підтверджується наявними у матеріалах справи видатковими накладними, дорученнями на отримання ТМЦ, оборотно-сальдовою відомістю по рахунку 631 Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов'язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженого наказом Мінфіну України від 30 листопада 1999 р. № 29 (а.с.54-55,59, 65-66,69).Перевезення товару, тобто реальність господарської операції за ознакою наявності фізичного переміщення товару, підтверджується приєднаними до матеріалів справи товарно-транспортними накладними, оборотно-сальдовою відомістю по рахунку 105, яким підтверджено наявність у позивача автомобілів (а.с.56-57,67). Подальша реалізація товару підтверджується наявними у матеріалах справи договорами (а.с.61,71,75-76) відповідно до яких позивач зобов'язується передавати у власність покупцям товар, придбаний у означених вище контрагентів, також до матеріалів справи долучено копії видаткових та податкових накладних на підставі яких здійснено подальшу реалізацію спірних ТМЦ до контрагентів позивача (а.с.62-64,72-74, 77-79) Оцінивши перелічені первинні документи за правилами ст. 86 КАС України, суд відмічає, що зміст оглянутих документів містить назву документа (форми), дату та місце складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, особистий підпис особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції, первинні документи виписані реально існуючими суб'єктами права. За таких обставин, суд доходить висновку, що оглянуті документи не мають дефектів форми, змісту або походження, котрі в силу ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», ст. 44 Податкового кодексу України, п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995р. № 88, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 05.06.1995р. за № 168/704; далі за текстом - Положення № 88) спричиняють втрату первинними документами юридичної сили і доказовості, призвели до зміни в структурі активів платника податків, а відтак сприймаються судом як належні та допустимі докази реальності вчинення господарських операцій. Враховуючи викладене вище, суд вважає висновки податкового органу, викладені в акті перевірки позивача про відсутність реальності господарських операцій з ТОВ «Інтеграл Ай Ті» та ТОВ «Будівельна Компанія АРТ ГРУП» та відповідно неправомірність формування податкового кредиту по взаємовідносинам із вказаним контрагентом необґрунтованими. У судовому засіданні як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог представник відповідача посилався на акти перевірок контрагентів позивача , суд зазначає наступне. Зі змісту акту перевірки позивача (а.с.25-35) встановлено, що підставами донарахування позивачеві податкових зобов'язань з податку на додану вартість та прибуток відбулося на підставі встановлення з податкової інформації відомостей, що правочини контрагентів позивача зі своїми контрагентами-постачальниками та контрагентами-покупцями свідчать про неможливість реального здійснення фінансово - господарських операцій та ведення господарської діяльності у порядку, передбаченому приписами діючого законодавства України, наявності відхилень показників податкової звітності за відповідні періоди. Суд зауважує, що не є обов'язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов'язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом. Податкові органи не позбавлені права звернутися до адміністративного суду з вимогою про визнання недійсним правочину, укладеного між останнім у ланцюгу постачань платником податку та його контрагентом, з метою, завідомо суперечною інтересам держави та суспільства та стягнення в дохід держави коштів, одержаних сторонами оспорюваного правочину за такими угодами, як це установлено частиною третьою статті 228 Цивільного кодексу України. Доказів такого звернення до суду відповідачем в судове засідання не надано. Викладена позиція узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у справі «БУЛВЕС» АД проти Болгарії» (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року в пункті 70 зазначив, якщо національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи в зловживанні, пов'язаному зі сплатою ПДВ, який нараховується з операцій в ланцюзі постачань, або будь-яких вказівок на поінформованість про таке порушення, все ж карають одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої обов'язки, за дії або бездіяльності постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і щодо якого у нього не було засобів відстеження та забезпечення його старанності, то влада виходить за рамки розумного і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності. Суд також зазначає, що в силу приписів ПК України акт перевірки, складений органом державної податкової служби України відносно платника податків не є беззаперечним та безумовним доказом вчинення порушень контрагентами такого платника, за умови доведеності платником реальності вчинення господарської операції. При дослідженні факту здійснення господарської операцій оцінюватися повинні, перш за все, відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку. З урахуванням викладеного, суд наголошує, що з огляду на реальний характер операції, за наслідком виконання якої позивачем був сформований оспорюваний податковий кредит та сформовані витрати, порушення контрагентами правил здійснення податкової дисципліни та господарської діяльності (як-от відсутність за місцем реєстрації, несплата податків та зборів у необхідному розмірі тощо) не може бути підставою для позбавлення платника (позивача у справі) права на отримання податкової вигоди за умови відсутності доказів недобросовісності такого платника. Відповідно до ст.ст. 9, 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У відповідності до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, в частині скасування податкових повідомлень-рішень, оскільки відповідачем по справі не доведено правомірності та обґрунтованості їх прийняття. Судові витрати підлягають розподілу в порядку визначеному ст..94 КАС України.

Результат розгляду: partial