Рішення адміністративного суду від 2014-03-11 00:00:00+02

З 21.06.2013 по 01.07.2013 Державною податковою інспекцією у Деснянському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві на підставі наказу № 46 від 19.06.2013 проведено документальну позапланову невиїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Бель-Текстиль» з питань дотримання вимог чинного податкового законодавства України щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати до бюджету ПДВ по взаємовідносинам з ТОВ «Торгова компанія «Міссурі» та ТОВ «Маркет-Інвест» за період квітень, травень, червень, листопад 2012 року. За результатами перевірки складено акт № 210/22-40/34344287 від 08.07.2013, яким встановлено порушення пункту 198.1, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України в результаті чого занижено суму податку на додану вартість на загальну суму 305 047,00 грн. 25.07.2013 на підставі акта №210/22-40/34344287 від 08.07.2013 прийнято податкове повідомлення - рішення № 0002052204, яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 381 308,75 грн., у тому числі за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) на 76 261,75 грн. Товариством з обмеженою відповідальністю «Бель-Текстиль» до Державної податкової служби в місті Києві була подана скарга на податкове повідомлення - рішення №0002052204 від 25.07.2013, яка рішенням про результати розгляду первинної скарги № 4750/10/26-15-10-04-04 від 27.09.2013 залишена без задоволення, а податкове повідомлення - рішення без змін. Товариством з обмеженою відповідальністю «Бель-Текстиль» до Державної податкової служби України була подана скарга на податкове повідомлення - рішення №0002052204 від 25.07.2013, яка рішенням про результати розгляду повторної скарги № 15416/6/99-99-10-01-15 від 15.11.2013 залишена без задоволення, а податкове повідомлення - рішення без змін. Товариство з обмеженою відповідальністю «Бель-Текстиль» не погоджуючись з податковим повідомленням - рішенням №0002052204 від 25.07.2013 та вважаю його таким, що підлягає скасуванню звернулось з відповідним позовом до суду. Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з пунктом 4 статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України принципами адміністративного судочинства є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин у справі. Суть офіційного з'ясування всіх обставин у справі визначена в частинах четвертій та п'ятій статті 11 цього Кодексу, якими встановлено, що суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з'ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи. Суд повинен запропонувати особам, які беруть участь у справі, подати докази або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає. Принцип офіційного з'ясування всіх обставин справи зобов'язує суд встановити обставини справи для забезпечення прийняття правосудного рішення, в тому числі незалежно від посилань чи доводів сторін. При розгляді справи судом було перевірено чи мали операції між позивачем та ТОВ «Торгова компанія «Міссурі» та ТОВ «Маркет-Інвест» реальний характер, можливість здійснення таких операцій з урахуванням оперативності проведення операцій та віддаленості контрагентів один від одного, подальше використання позивачем отриманих послуг. При цьому, суд виходив з того, що наявність у покупця належно оформлених документів, які відповідно до закону необхідні для віднесення певних сум до податкового кредиту, зокрема виданих продавцями податкових накладних, не є безумовною підставою для відшкодування податку на додану вартість в подальшому, якщо податковий орган доведе, що відомості в таких документах не відповідають дійсності, наприклад, у випадку, коли не проводилися самі операції. Також, судом було зобов'язано позивача та відповідача надати всі наявні докази на обґрунтування їх правових позицій. З матеріалів справи та пояснень представника позивача вбачається, що позивач, у період, який перевірявся податковим органом, мав правовідносини з ТОВ «Торгова компанія «Міссурі» та ТОВ «Маркет-Інвест» за договорами поставки №01.04 від 18.03.2012 та № 01.11 від 01.11.2012 які є аналогічні за свої змістом та предметом яких є поставка товару відповідно до поданих покупцем замовлень. Згідно розділу 2 зазначених договорів, постачальник зобов'язується прийняти від покупця замовлення на поставку товарів та здійснити їх поставку своїми засобами на адресу покупця, вказану у Замовлені. Постачальник здійснює поставку згідно правил «Інкотермс» на умовах DDP - до місця призначення, зазначеного у замовлені. Виконання умов договорів укладених між позивачем та ТОВ «Торгова компанія «Міссурі» та ТОВ «Маркет-Інвест» підтверджується замовленнями, рахунками-фактури, видатковими накладними, прибутковими ордерами та податковими накладними, копії яких наявні в матеріалах справи. Факт здійснення позивачем оплати на користь ТОВ «Торгова компанія «Міссурі» та ТОВ «Маркет-Інвест» за отриманий товар підтверджується наявним в матеріалах справи копіями платіжних доручень. В подальшому отриманий від ТОВ «Торгова компанія «Міссурі» та ТОВ «Маркет-Інвест» за договорами поставки №01.04 від 18.03.2012 та № 01.11 від 01.11.2012 товар був використаний позивачем у власній господарській діяльності та з метою отримання прибутку при взаємовідносинах з ФОП [PERSON]В, ДП «Фактор-Преса», ТОВ «Маркасон», ПП «Текстиль-Контакт Львів», ТОВ «Бестшоп», ТОВ «Фоззі-Фуд», ТОВ «Епіцентр-К», ТОВ «Цаннер», ТОВ «Джаспер», ТОВ «Атор», ТОВ «Алнаир», ТОВ «Український текстиль», ТОВ «Стар Мол», ТОВ «Джая», ПП «Вірус СССР», ПП «Обухівміськвторресурси», ТОВ «Клуб розумних покупців», ТОВ «Ріал Істейт Ф.К.А.У.», ТОВ «Корпорація «ФМ», а саме, було реалізовано зазначеним контрагентам, що підтверджується відповідними договорами видатковими накладними та податковими накладними, копії яких наявні в матеріалах справи. Відповідачем доказів, які б спростовували пояснення позивача та наданні ним докази суду не надано. Зокрема, відповідачем не надано доказів того, що ТОВ «Торгова компанія «Міссурі» та ТОВ «Маркет-Інвест» не відобразили у своїй податковій звітності операції з позивачем, а також, що ним не було сплачено податок на додану вартість з вказаних операцій. Відтак, відповідачем не спростовано доводів позивача та доказів, наявних у матеріалах справи, які доводять товарність та реальність господарських операцій між позивачем та контрагентами ТОВ «Торгова компанія «Міссурі» та ТОВ «Маркет-Інвест». Посилання відповідача на акти № 5366/22-9/36927463 від 11.12.2012 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «ТК «Міссурі» та № 745/22-8/37813549 від 27.02.2013 про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Маркет-Інвест» не приймаються судом до уваги з огляду на наступне. Згідно з пунктом 4.4 розділу 4 Методичних рекомендацій щодо організації та проведення органами державної податкової служби зустрічних звірок затверджених наказом державної податкової адміністрації України № 236 від 22.04.2011 у разі встановлення фактів, що не дають змогу провести зустрічну звірку суб'єкта господарювання, зокрема у зв'язку із зняттям з обліку, встановленням відсутності суб'єкта господарювання та/або його посадових осіб за місцезнаходженням (податковою адресою), відповідальний підрозділ не пізніше двох робочих днів від дати надходження запиту складає Акт про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання (далі - Акт) (додаток 3), реєструє його у Журналі реєстрації довідок про результати проведення зустрічної звірки (актів про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання, неявки для підписання, відмови від писання Довідки про результати проведення зустрічної звірки) (далі - Журнал реєстрації довідок/актів) (додаток 4) та вживає відповідних заходів, передбачених актами ДПС України. Таким чином, акт про неможливість проведення зустрічної звірки суб'єкта господарювання складається не за результатами проведення зустрічної звірки чи перевірки суб'єкта господарювання, у разі встановлення фактів, що не дають змогу провести зустрічну звірку суб'єкта господарювання, з огляду на що зазначений акт може бути лише носієм інформації щодо наявності фактів, які унеможливлюють проведення зустрічної звірки та не може містити інформацію щодо фінансово - господарських відносин суб'єктів господарювання. При цьому з аналізу змісту актів № 5366/22-9/36927463 від 11.12.2012 та № 745/22-8/37813549 від 27.02.2013 вбачається, що під час їх складання не досліджувались фінансово - господарські відносини між позивачем та ТОВ «ТК «Міссурі» та ТОВ «Маркет-Інвест». З огляду на викладене, а також враховуючи той факт, що інших доказів та обґрунтувань, крім зазначених, на підтвердження відсутності у позивача прав на формування податкового кредиту за фінансово - господарськими відносинами з ТОВ «ТК «Міссурі» та ТОВ «Маркет-Інвест» відповідачем суду не надано та не зазначено про причини неможливості їх надання, суд дійшов висновку про те, що господарські операції між позивачем та контрагентами ТОВ «ТК «Міссурі» та ТОВ «Маркет-Інвест» за договорами поставки № 01.04 від 18.03.2012 та № 01.11 від 01.11.2012 мали реальний товарний характер. Підпунктом "а" пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. Згідно із пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. Реальність та товарність господарських операцій між позивачем та контрагентами ТОВ «ТК «Міссурі» та ТОВ «Маркет-Інвест» в ході судового розгляду справи судом було встановлено, з огляду на що суд дійшов висновку про те, що у позивача було право на формування податкового кредиту та витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування по правовідносинам з зазначеним контрагентами. Щодо оскарження позивачем дій відповідача щодо проведення документальної позапланової невиїзної перевірки позивача, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до частин першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Пунктом 8 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду. Частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Таким чином до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, водночас відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб'єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду. При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку. Отже, рішення, дія чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, такі рішення, дія чи бездіяльність прийняті владним суб'єктом поза межами визначеної законом компетенції, а по-друге, оспорюванні рішення, дія чи бездіяльність є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб'єктивні права та обов'язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов'язку. Діяльність працівників контролюючого органу з проведення перевірки суб'єкта господарювання є лише службовою діяльністю таких осіб на виконання своїх посадових обов'язків із збирання доказової інформації щодо дотримання суб'єктом перевірки вимог чинного законодавства, з огляду на що, не створює жодних правових наслідків для суб'єкта господарювання та не змінює стану його суб'єктивних прав, оскільки сама по собі не породжує настання будь-яких юридичних наслідків та не впливає на права та обов'язки суб'єкта господарювання. З огляду на викладене суд дійшов висновку про те, що оскільки дії відповідача по проведенню документальної позапланової невиїзної перевірки позивача самі по собі не породжують для позивача настання будь-яких юридичних наслідків та не впливають на права та обов'язки, то не виникає і передумови для здійснення захисту права або законного інтересу, шляхом визнання таких дій протиправним, а отже позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Аналогічна позиція викладена в ухвалі Верховного суду України від 10.09.2013 у справі №21-237а13. Також, суд вважає за доцільне зазначити, що відповідно до частини другої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У рішенні Європейського Суду з прав людини від 22.01.2009 у справі "Булвес" АД проти Болгарії (заява №3991/03) зазначено, що у разі якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов'язаним зі сплатою ПДВ, який нараховується у ланцюгу поставок, або вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки для отримувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності. Відповідно до частин першої та другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України. Позивачем надано оригінал платіжних доручень про сплату судового збору у сумі 458,80 грн.

Результат розгляду: partial