Рішення адміністративного суду від 2014-01-16 00:00:00+02

27.11.2013 року до Вінницького окружного адміністративного суду звернулась [PERSON] (далі - позивач) із адміністративним позовом до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області (далі - відповідача). У позовній заяві позивач просив визнати протиправною відмову головного управління Держземагенства у Вінницькій області стосовно надання їй дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель резервного фонду сільськогосподарського призначення (землі державної власності, рілля) у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 гектара на території Браїлівської селищної ради Жмеринського району Вінницької області за межами населеного пункту, викладену в листі відповідача від 12.09.2013 року за № 03-55/6627. Окрім вказаного, позивач просить зобов'язати відповідача повторно розглянути її заяву від 06.08.2013 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 гектара на території Браїлівської селищної ради Жмеринського району Вінницької області за межами населеного пункту. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що вона звернулась до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га на території Браїлівської селищної ради Жмеринського району Вінницької області (за межами населеного пункту). Однак, відповідач відмовив у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою мотивуючи відмову тим, що на даний час відповідно до плану заходів Головного управління Держземагенства у Вінницькій області по бюджетній програмі «Проведення земельної реформи» на 2013 рік передбачено інвентаризація земель сільськогосподарського призначення державної власності, в тому числі земельної ділянки, яка зазначена на графічних матеріалах, а тому заява [PERSON] буде розглянута після проведення такої. На думку позивача, відмова надана із непередбачених законом підстав, а тому є протиправною. Представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення вимог адміністративного позову заперечив, подавши письмові заперечення на позовну заяву, у яких просив у задоволенні вимог адміністративного позову відмовити. Як на підставу заперечень відповідач посилався на те, що по суті Головним управлінням не відмовлено у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою, а запропоновано альтернативний варіант набуття права на земельну ділянку із земель комунальної власності, або набуття права на земельну ділянку із земель державної власності після проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення. Окрім цього, відповідач зазначив, що згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 23 травня 2012 року № 513, якою затверджено Порядок проведення інвентаризації земель, під час проведення інвентаризації земель, установлення меж земельних ділянок в натурі та оформлення документів, що посвідчують право власності не здійснюється. Надавши оцінку матеріалам справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову із наступних мотивів. Встановлено, що позивач 06.08.2013 року звернулась до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області із клопотанням (зареєстроване в управлінні 06.08.2013 року вх. № 8355/03-26) у якому посилаючись на ч. 6 ст. 118 ЗК України просила надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтованою площею 2 га. на території Браїлівської селищної ради Жмеринського району Вінницької області (за межами населеного пункту) для ведення особистого селянського господарства із земель запасу сільськогосподарського призначення - рілля. До клопотання позивачем долучено викопіювання з кадастрової карти, копію паспорту та копію довідки про присвоєння ідентифікаційного номера (а.с. 8 - 11). Згідно відповіді на вказане клопотання, яка датована 12.09.2013 року за № 03-55/6627, Головним управлінням Держземагенства у Вінницькій області запропоновано позивачу вирішити поставлені питання за рахунок земель комунальної власності, або після проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності (а.с. 10). При цьому, як на підставу для вказаної відповіді відповідач посилався на те, що відповідно до плану заходів Головного управлінням Держземагенства у Вінницькій області по бюджетній програмі "Проведення земельної реформи" на 2013 рік передбачено проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності за рахунок коштів державного бюджету. Також зазначено, що Інвентаризація земель проводиться згідно статті 35 Закону України "Про землеустрій" та порядку затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 23 травня 2012 року № 513. Визначаючись стосовно позовних вимог суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 33 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), громадяни України можуть мати на праві власності та орендувати земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства. Пунктом "в" ч. 3 ст. 116 ЗК України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2.0 гектара. Крім того, ч. 4 ст. 122 ЗК України визначено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Так, наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25.01.2013 року № 40, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.02.2013 року за № 260/22792, внесено зміни до Положення про Головне управління Держземагентства в області, яким передбачено, що Головне управління відповідно до покладених на нього завдань зокрема: передає відповідно до закону земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або в користування для всіх потреб в межах області. Частиною 6 ст. 118 ЗК України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У такому клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідно до ч. 7 ст. 118 ЗК України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу, може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проте, як вбачається із листа Головного управління Держземагентства у Вінницькій області №03-55/6627 від 12.09.2013 року підставою для відмови в наданні вказаного дозволу є заплановане проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності. При цьому, відповідач посилається на Порядок проведення інвентаризації земель, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2012 р. № 513. Разом з тим, відповідач запропонував їй вирішити зазначене питання за рахунок земель комунальної власності або після проведення такої інвентаризації. Так, відповідно до п. 6 Порядку проведення інвентаризації земель, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2012 р. № 513, під час проведення інвентаризації земель установлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та оформлення документів, що посвідчують право на земельну ділянку, не здійснюються. За змістом ст. 50 Закону України "Про землеустрій" проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають, зокрема, перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість) (у разі формування земельної ділянки). Згідно з п. 8 Порядку проведення інвентаризації земель підставою для проведення інвентаризації земель є рішення відповідного органу виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим чи органу місцевого самоврядування щодо виконання відповідних робіт, договори, укладені між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою, судові рішення. Враховуючи, що підставою для проведення інвентаризації згідно з п. 8 Порядку проведення інвентаризації земель є, зокрема, рішення відповідного органу виконавчої влади, початком проведення інвентаризації земель, в даному випадку, необхідно вважати день прийняття наказу Головного управління Держземагенства у Вінницькій області "Про проведення робіт по інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності". З матеріалів справи суд вбачає, що наказ № 67 щодо проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності прийнято головним управлінням Держземагенства у Вінницькій області - 12.08.2013 року. Проте, позивач зверталась до відповідача із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства 06.08.2013 року. Таким чином, на час звернення позивача інвентаризація земель сільськогосподарського призначення державної власності не може вважатись такою, що проводилась, а тому у відповідача були відсутні підстави для відмови у наданні дозволу з посиланням на Порядок проведення інвентаризації земель, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2012 року № 513 (далі - Порядок), згідно з яким вирішення порушених позивачем питань не здійснюється саме під час інвентаризації. Крім того, суд звертає увагу, що п. 1 Порядку встановлено, що цей Порядок установлює вимоги до проведення інвентаризації земель під час здійснення землеустрою та складення за її результатами технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель. Тобто, Порядоком встановлені вимоги виключно щодо процедури проведення інвентаризації земель, а не до порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, який передбачено ст. 118 Земельного кодексу України. У зв'язку з цим необґрунтованими є посилання відповідача на ті обставини, що фактично інвентаризація земель почалась з початку 2013 року згідно з планом заходів Головного управління Держземагенства у Вінницькій області по бюджетній програмі за КПКВК 2803030 "Проведення земельної реформи на 2013 рік". Крім того, представником позивача у судовому засіданні додатково зазначено, що земельна ділянка, яку бажає отримати позивач у власність, не включена до переліку земель щодо яких проводилась інвентаризація згідно наказу №67 від 12.08.2013 року. Вказана обставина відповідачем не заперечується. Згідно ч. 3 ст. 72 КАС України, обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання. Таким чином, в сукупності з попереднім висновком суду щодо відсутності в Земельному Кодексі України такої підстави як відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства в зв'язку з проведенням інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності суд вважає, що відповідачем протиправно відмовлено позивачу у наданні такого дозволу. Суд вважає необґрунтованими посилання відповідача у поданих запереченнях на те, що надісланий позивачу за наслідками розгляду його клопотання лист від 12.09.2013 року № 03-55/6627 не є відмовою у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою, а є пропозицією альтернативних варіантів набуття права власності на земельну ділянку. Спростовуються такі заперечення відповідача наступним. Як зазначалося, в силу ч. 7 ст. 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку про те, що законодавець чітко передбачив перелік можливих рішень, які можуть бути прийняті за наслідками розгляду клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, а саме: 1) надання дозволу на розроблення проекту землеустрою; 2) надання мотивованої відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою. Іншого способу вирішення клопотання нормами Земельного кодексу України не передбачено. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони в тому числі у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Тому, суд вважає, що лист Головного управління Держземагенства у Вінницькій області від 12.09.2013 року № 03-55/6627 за своїм змістом є відмовою [PERSON] в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а не пропозицією альтернативних варіантів набуття права власності на земельну ділянку як зазначає відповідач, оскільки надання будь-яких пропозицій чи роз'яснень, за наслідками розгляду клопотання, Земельним кодексом України не передбачено. Враховуючи вказане, суд дійшов висновку про те, що відмова у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, яка викладена у листі Головного управління Держземагенства у Вінницькій області від 12.09.2013 року № 03-55/6627 носить протиправний характер, так як надана із непередбачених законом підстав, а тому позовна заява у частині визнання її протиправною є обґрунтованою, не спростовується поданими відповідачем запереченнями та підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача від 06.08.2013 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2 гектари на території Браїлівської селищної ради Жмеринського району Вінницької області (за межами населеного пункту), то така підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 162 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії. Тому, з огляду на право, суду при задоволенні вимог адміністративного позову прийняти рішення про зобов'язання відповідача вчити певні дії, а також на встановлені ознаки протиправності відмови відповідача яка мала місце за наслідками розгляду клопотання позивача від 06.08.2013 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, суд вважає, що позивачем обрано вірний спосіб захисту порушеного права який і підлягає застосуванню при прийнятті рішення у даній справі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується ч. 1 ст. 94 КАС України, в силу якої, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Результат розгляду: granted