Рішення адміністративного суду від 2014-01-16 00:00:00+02

ФОП [PERSON] звернувся до Канівського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Черкаській області про визнання неправомірним рішення та скасування постанови про накладення штрафу. Постановою Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 12 листопада 2013 р. у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися. Про причини своєї неявки суд не повідомили. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутністю представників сторін. Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана постанова суду - скасуванню виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, на підставі направлення на здійснення позапланової перевірки від 17.09.2013 року № 835 (а.с.84), начальником інспекційного відділу Лівобережного територіального округу Даниленко О.М. 18.09.2013 р. проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил на законність виконання будівельних робіт. За результатами перевірки складено акт від 18.09.2013 р. (а.с.102), протокол про правопорушення у сфері містобудівної діяльності від 18.09.2013 року № 461 (а.с.104), припис від 18.09.2013 р. № 217 (а.с. 105), яким запропоновано привести об'єкт до 18.11.2013 р. до вимог чинного законодавства. На підставі акту перевірки та протоколу відповідачем 30.09.2013 р. винесено постанову № 495 про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності на фізичну особу-підприємця [PERSON], якою визнано його винним у вчиненні правопорушення, передбаченого абз. 4 (III категорія), п. 6 ч. 2 ст. 2 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності», та накладено штраф у розмірі 90 мінімальних заробітних плат, що становить 103230 грн. (а.с. 13-14). Так позивач є власником 3/5 квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (на час звернення до адміністративного суду номер будинку змінено на 6а). Рішенням виконавчого комітету Канівської міської ради від 19.02.2003 року № 49 позивачу було надано в оренду земельну ділянку за вказаною адресою для розміщення входу-тамбуру фотосалону. Згідно технічного паспорту № 10 на виконання добудови до житлового будинку фотосалону власником добудови вказано позивача (а. с. 45). 07.08.2001 року позивачем отримано дозвіл на виконання будівельних робіт № 053, де виконавцем робіт зазначено позивача (а. с. 50), на підставі поданої декларації про початок виконання будівельних робіт, де замовником визначено позивача (а. с. 58 - 60). Станом на час проведення перевірки об'єкт будівництва в експлуатацію не введено. Листом від 06.09.2013 року № 7815 Канівський міський відділ внутрішніх справ УМВС України в Черкаській області звернувся до відповідача з повідомленням про розгляд заяви [PERSON] щодо перебудови житлових квартир під комерційні заклади і на цій підставі просив надати інформацію про наявність у власників збудованих (перебудованих) об'єктів документів дозвільного характеру на будівництво та введення їх в експлуатації, що стало підставою для проведення перевірки позивача. Під час перевірки відповідачем було встановлено експлуатацію фотосалону позивача під назвою «Фотон» та надано до суду першої інстанції відповідні фотоматеріали (а. с. 85 - 89). Також до суду першої інстанції відповідачем надано договори оренди приміщення № SL - 910 від 25.07.2011 р. та № 1 від 01.08.2012 р. (а. с. 90-101), укладені позивачем з АТ «Банк ренесанс капітал» та з повним товариством «Ломбард «Черкаська позика « Лаєвський і компанія» відповідно. При розгляді справи колегією суддів встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права. Так відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 18 КАС України окружним адміністративним судам підсудні адміністративні справи однією зі сторін в яких є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська, Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ щодо їх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам. Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 18 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності. Відповідно до ст. 2 КУпАП законодавство України про адміністративні правопорушення складається з цього Кодексу та інших законів України. Закони України про адміністративні правопорушення до включення їх у встановленому порядку до цього Кодексу застосовуються безпосередньо. Положення цього Кодексу поширюються і на адміністративні правопорушення, відповідальність за вчинення яких передбачена законами, ще не включеними до Кодексу. Питання щодо адміністративної відповідальності за порушення митних правил регулюються Митним кодексом України. Відповідно до ч. 13 ст. 96 КУпАП експлуатація об'єктів будівництва, які завершені будівництвом з 19 січня 2012 року та не прийняті в експлуатацію, а також наведення недостовірних даних у декларації про готовність об'єкта до експлуатації, вчинені щодо об'єктів IІІ категорії складності тягнуть за собою накладення штрафу від п'ятисот до шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Відповідно до ст. 27 КУпАП штраф є грошовим стягненням, що накладається на громадян і посадових осіб за адміністративні правопорушення у випадках і розмірі, встановлених цим Кодексом та іншими законами України. Ця норма права містить обмеження кола суб'єктів, що можуть нести відповідальність: громадяни та посадові особи. Натомість, відповідальність фізичної особи - підприємця як суб'єкта містобудування хоча і передбачена спеціальним законодавством, але дана категорія правопорушень не підпадає під ознаки адміністративного, оскільки виходячи з положень КУпАП зміст правопорушення має бути обов'язково передбачений саме КУпАП, однак даний вид правопорушення передбачено Законом України "Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності" для відповідної категорії суб'єктів правопорушення. Зважаючи на це, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки справа вирішена неповноважним судом. Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до ст. 10 Закону України "Про архітектурну діяльність" від 20.05.1999 р. № 687-XIV для забезпечення під час забудови територій, розміщення і будівництва об'єктів архітектури додержання суб'єктами архітектурної діяльності затвердженої містобудівної та іншої проектної документації, вимог вихідних даних, а також з метою захисту державою прав споживачів будівельної продукції здійснюється в установленому законодавством порядку державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд. Державний архітектурно-будівельний контроль та нагляд здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю (далі - орган державного архітектурно-будівельного контролю). Згідно з частинами першою та другою ст. 41 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" від 17.02.2011 р. № 3038-VI (далі - Закон № 3038) державний архітектурно-будівельний контроль - сукупність заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил. Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 1 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 553 від 23.05.2011 року, державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється Держархбудінспекцією та її територіальними органами. Пунктом 2 зазначеного Порядку встановлено, що державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється за дотриманням: вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, проектної документації, будівельних норм, державних стандартів і правил, технічних умов, інших нормативних документів під час виконання підготовчих і будівельних робіт, архітектурних, інженерно-технічних і конструктивних рішень, застосування будівельної продукції; порядку здійснення авторського і технічного нагляду, ведення загального та (або) спеціальних журналів обліку виконання робіт, виконавчої документації, складення актів на виконані будівельно-монтажні та пусконалагоджувальні роботи; інших вимог, установлених законодавством, будівельними нормами, правилами та проектною документацією, щодо створення об'єкта будівництва. Згідно з пунктом 7 Порядку позаплановою перевіркою вважається перевірка, яка не передбачена планом роботи інспекції. Підставами для проведення позапланової перевірки є, зокрема, необхідність проведення перевірки достовірності даних, наведених у повідомленні та декларації про початок виконання підготовчих робіт, повідомленні та декларації про початок виконання будівельних робіт, декларації про готовність об'єкта до експлуатації, протягом трьох місяців з дня подання зазначених документів. П. 9 зазначеного Порядку, встановлено, що державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється у присутності суб'єктів містобудування або їх представників, які будують або збудували об'єкт будівництва. Відповідно до ч. 8 ст. 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється. Згідно абз. 4 п. 6 ч. 2 ст. 2 Закону України "Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності" від 14.10.1994 року № 208/94-ВР (зі змінами, чинними на момент накладення стягнення) суб'єкти містобудування, які є замовниками будівництва об'єктів (у разі провадження містобудівної діяльності), або ті, що виконують функції замовника і підрядника одночасно, несуть відповідальність у вигляді штрафу за експлуатацію або використання об'єктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію, а також наведення недостовірних даних у декларації про готовність об'єкта до експлуатації чи акті готовності об'єкта до експлуатації об'єктів III категорії складності - у розмірі дев'яноста мінімальних заробітних плат. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону № 3038 замовник - фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону № 3038 суб'єктами містобудування є органи виконавчої влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи. З огляду на вищенаведені норми, колегія суддів приходить до висновку, що відповідальність, передбачена абз. 4 п. 6 частини другої ст. 2 Закону України "Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності" застосовується до суб'єкта містобудування, якщо останній є замовником будівництва або одночасно змовником та підрядником. Таким чином, відповідач правомірно, що не заперечувалося і судом першої інстанції, визначив позивача як суб'єкта містобудування, що є замовником будівництва об'єкту. Натомість, задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при винесенні оспорюваної постанови не встановлено який об'єкт саме використовується позивачем та чи використовується він ним безпосередньо. Колегія суддів, не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції оскільки з матеріалів справи, зокрема з договорів оренди, чітко вбачається, що позивач передав для користування частину офісного приміщення площею 12 кв. м. в будинку за адресою, що була об'єктом перевірки, для здійснення комерційної діяльності. З огляду на ці докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів зазначає, що відповідальність за правопорушення, викладене у постанові, не залежить від розміру приміщення, що використовується, а залежить від розташування відповідного об'єкта за адресою, за якою проводяться будівельні роботи. Стосовно необхідності встановлення факту безпосереднього використання позивачем приміщення, колегія суддів вказує, що при накладенні штрафу відповідач правильно визначив, що волевиявлення позивача у формі надання в оренду приміщень іншим особам, не введених в експлуатацію, є достатньою підставою для притягнення позивача до відповідальності. Крім того, суд першої інстанції вирішив, що при винесенні постанови про накладення штрафних санкцій відповідачем не дотримано вимоги постанови КМУ №553 від 23 травня 2011 року «Про затвердження Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю», постанови КМУ № 244 від 06 квітня 1995 року «Про затвердження Порядку накладення штрафів за правопорушення у сфері містобудівної діяльності», та порушено вимоги ч. 6 ст. 7 вищевказаного закону, оскільки ним не зроблено детальний опис виявленого порушення, що позбавляє можливості встановити фактичні обставини порушення. Натомість, колегія суддів зазначає, що пунктом 23 постанови КМУ № 244 від 06.04.1995 р. «Про затвердження Порядку накладення штрафів за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» вказано чіткий перелік інформації, яка має бути зазначена в постанові про накладення штрафу. Так у постанові про накладення штрафу та постанові про закриття справи зазначаються: посада, прізвище, ім'я, по батькові особи, яка винесла постанову; дата розгляду справи; відомості про суб'єкта містобудування, щодо якого розглядається справа (для фізичних осіб - підприємців: прізвище, ім'я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання/реєстрації, місце роботи, посада, відомості про документ, що посвідчує особу (назва, серія, номер, дата видачі, орган, що його видав), реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття такого номера), інші відомості; для юридичних осіб: найменування, місцезнаходження, код згідно з ЄДРПОУ, посада, прізвище, ім'я, по батькові керівника, інші відомості); обставини, установлені під час розгляду справи; нормативно-правовий акт, нормативний документ (акт), вимоги якого порушено; положення Закону, яке передбачає відповідальність за відповідне правопорушення; прийняте у справі рішення. У постанові зазначаються порядок і строк її оскарження. Постанова підписується уповноваженою посадовою особою інспекції, яка розглянула справу, та скріплюється печаткою. Постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи. Вказаним пунктом детальний опис виявленого порушення не передбачений. Ця інформація передбачена для відображення у відповідних актах перевірки, та відображена відповідачем у Акті перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил від 18.09.2013 року (а. с. 19-20). З огляду на встановлення колегією суддів дій позивача, що призвели до порушень у сфері містобудування та наявності санкцій за такі правопорушення в діючому законодавстві, а також повної відповідності змісту та форми оспорюваної постанови вищезазначеним нормам, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позовні вимоги - відмові у задоволенні. Доводи апеляційної скарги відповідача спростовують позицію суду першої інстанції, а тому підлягають задоволенню. У відповідності до статті 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу. Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення не у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а тому наявні підстави для його скасування.

Результат розгляду: denied