Рішення адміністративного суду від 2014-03-18 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському районі м. Києва щодо відмови в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та виплати різниці грошового утримання, посилаючись на те, що відповідач не виконує рішення Конституційного Суду України №3-рп/2013 від 03.06.2013 року. В судове засідання позивач не з'явився, проте надав заяву, в якій підтримує позовні вимоги та просить задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві. Просить розглянути справу у його відсутність. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав заперечення на позов та просив відмовити в його задоволенні з підстав, викладених в запереченнях. Просив розглянути справу у його відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи та зібрані по справі докази, приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що Постановою Верховної Ради України від 11.04.1995 року №131/95-ВР позивача звільнено з посади судді Верховного Суду України у зв'язку з поданою ним заявою про відставку за станом здоров'я. На підставі наказу Голови Верховного Суду України від 25 квітня 1995 року визначено виплачувати позивачу, починаючи з 26 квітня 1995 року, щомісячне довічне грошове утримання (звільнене від сплати податку) в розмірі 90% заробітної плати діючого судді, відповідно до вимог ч. 4 ст. 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року №2862-XII, а в подальшому відповідно до вимог ч. 3 ст. 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI. З того часу і до жовтня 2011 року позивач одержував довічне грошове утримання за останнім місцем роботи, у Верховному Суді України, а починаючи з жовтня 2011 року через поштове відділення у ПАОКБ «Правекс-банк» від Управління пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва. В подальшому Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI був змінений Законом України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року № 3668-VI, внаслідок чого довічне грошове утримання призначалось без індексації, без застосування положень частини другої, третьої статті 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та без проведення інших перерахунків, встановлених законами України. Рішенням Конституційного Суду України №3-рп/2013 від 03.06.2013 року по справі «про відповідність Конституції України окремих положень статті 2, абзацу другого пункту 2 розділу II «прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року №3668-VI, статті 138 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI», визнані неконституційними ряд статей цих Законів, якими були незаконно «звужені об'єми прав суддів у відставці на одержання досягнутого рівня гарантій незалежності суддів та були установлені незаконні обмеження у перерахуванні установленими законами розмірів грошового утримання суддів у відставці». Рішенням Конституційного Суду України №3-рп/2013 від 03.06.2013 року за поданням Верховного Суду України було визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними): - частину третю, перше, друге, третє речення частини п'ятої статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VІ у редакції Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року №3668-VІ; - статтю 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року №3668-VІ в части поширення її дії на Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VІ; - абзац другий пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року №3668-VІ. В результаті визнання неконституційної частини третьої статті 138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453-VI у редакції « від 08.07.2011 року № 3668-VI, діє стара редакція частини 3 статті 138 Закону №2453, а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання». На підставі цього рішення, розмір довічного грошового утримання судді у відставці повинен відповідати у відсотковому відношенні (з урахуванням стажу роботи судді) грошовому утриманню працюючого судді. У разі зміни розміру грошового утримання суддів, що працюють на відповідній посаді, органи Пенсійного фонду зобов'язані здійснювати відповідний перерахунок раніше призначеного грошового утримання. Відповідно до довідки Верховного Суду України про розмір суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді Верховного Суду України у відставці №486/0/21-13 від 16.07.2013 року, суддівська винагорода судді Верховного Суду України, який працює на відповідній посаді, станом на 3 червня 2013 року становить 25 348,70 гривень. Рішенням Конституційного Суду України від 03.06.2013 року було скасовано неконституційні зміни щодо визначення розмірів щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці, розмір грошового утримання позивача з 3 червня 2013 року складає 90% від 25 348,70 грн., що становить - 22 813,83 гривні. Позивач до 01.12.2013 року отримував - 16 699,66 грн., а з 01.12.2013 року - 16 703,51 грн. щомісячного довічного грошового утримання. 8 січня 2014 року позивач звернувся із заявою про перерахунок розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці до Управління пенсійного фонду у Дніпровському районі м. Києва. Управління Пенсійного фонду в Дніпровському районі м. Києва своїм листом №909/06 від 16.01.2014 року відмовило йому у перерахунку довічного грошового утримання, посилаючись на те, що Законом України «Про судоустрій і статус суддів» проведення такого перерахунку передбачено лише суддям Конституційного Суду України. Судом також встановлено, що щомісячне довічне грошове утримання позивачеві було призначено і визначено на підставі п.4 ст. 43 чинного на той час Закону України «Про статус суддів» в редакції Закону від 15 грудня 1992 року № 2863-ХII. На момент його призначення й визначення діяв абзац третій (речення друге, третє) пункту 1 Постанови Верховної Ради України «Про порядок введення в дію Закону України «Про статус суддів» (1863-12), яким передбачалося, що в разі зміни заробітної плати суддів розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці обчислюється виходячи з нового розміру заробітної плати судді, який працює на відповідній посаді. Відповідно до ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, тобто, прийняті в подальшому закони не мають зворотної дії. Тлумачення словосполучення «звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина», що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у рішенні від 22.05.2005 р. у справі N 5-рп/2005. У ньому зазначено, що під звуженням змісту прав і свобод слід розуміти зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права, а під звуженням обсягу прав і свобод слід розуміти зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики. При намаганні Законодавця пунктом 63 розділу II Закону (107-17) змінити положення Постанови Верховної Ради України «Про порядок введення в дію Закону України «Про статус суддів» (2863-12), Конституційній Суд України у рішенні від 22 травня 2008 року N 10-рп/2008, погоджуючись із доводами подання Верховного Суду України стосовно того, що така зміна призведе до суттєвої диспропорції у грошовому забезпеченні працюючих суддів і суддів у відставці та визнаючи пункт 63 розділу II Закону неконституційним, зробив наступний висновок: «виключення Законом (107-17) абзацу третього пункту 1 зазначеної Постанови Верховної Ради України (2863-12) і встановлення, що розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці переглядається в разі зміни заробітної плати працюючого судді, виходячи з її нового розміру, означає скасування існуючого порядку призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям і звужує зміст і обсяг права судді, яке він мав, та обмежує його конституційні гарантії незалежності. Тому в цій частині положення пункту 63 розділу II Закону (107-17) не узгоджується зі статтею 22, частиною першою статті 126 Конституції України». Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 20.03.2002 року № 5рп; від 11.10.2005 року №8рп; від 18.06.2007 року №4рп-2007; від 22.05.2008 року№10рп; від 03.06.2013 року № 3-рп/2013, визнавав неконституційними всі ті нові норми закону, якими звужувався зміст і обсяг права судді, яке він мав, та обмежувалися його конституційні гарантії незалежності, передбачені статтею 22 та частиною першою статті 126 Конституції України. Конституційним Судом України у рішенні від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 були враховані попередні правові позиції стосовно гарантій незалежності суддів, викладені ним у рішеннях від 20.03.2002 року №5рп/2002, від 01.12.2004 року №19-рп/2004, від 11.10.2005 року №8-рп/2005,, від 22.05.2008 року №10-рп/2008, та зазначає, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, вони поширюються на всіх суддів України. Положення нині діючого закону за № 2453-17 зокрема п.3 ст.138 «Про судоустрій і статус суддів» аналогічні змісту п. 4 ст. 43 Закону України «Про статус суддів» в редакції Закону від 15 грудня 1992 року № 2863 - ХII, за нормами якого позивачеві було призначено звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 90% заробітної плати діючого судді. Відповідно до довідки Верховного Суду України про розмір суддівської винагороди для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді Верховного Суду України у відставці №486/0/21-13 від 16.07.2013 року, суддівська винагорода судді Верховного Суду України, який працює на відповідній посаді, станом на 3 червня 2013 року становить 25 348,70 гривень. Розмір грошового утримання позивача з 3 червня 2013 року складає 22 813,83 гривні, що є 90 відсотків від суми суддівської винагороди працюючого судді. У листі Управління пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва №962/06 від 17.01.2014 року зазначається, що з 01.10.2011 року по 30.11.2013 року щомісячний розмір довічного грошового утримання позивача становив 16 699,66 грн., а з 01.12.2013 року становить 16 703,51 грн. Таким чином, судом встановлено, що позивачеві з 03.06.2013 року по січень 2014 року включно, не доплачено довічне грошове утримання у розмірі 47 384,74 грн. Рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Результат розгляду: granted