Рішення адміністративного суду від 2014-02-17 00:00:00+02

20.01.2014 року заступник прокурора Івано-Франківської області звернувся до суду з адміністративним позовом до Івано-Франківської обласної ради про визнання протиправним та скасування рішення "Про суспільно-політичну ситуацію в Україні та перспективи євроінтеграції". Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до ст.ст. 19, 140 Конституції України органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зазначає, що Івано-Франківською обласною радою на двадцять п'ятій сесії обласної ради шостого демократичного скликання 26.11.2013 року прийнято рішення "Про суспільно-політичну ситуацію в Україні та перспективи євроінтеграції". На думку позивача, оскаржуване рішення суперечить нормам Конституції України та Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні. Одночасно прокурор вказав, що приймаючи таке рішення, Івано-Франківська обласна рада вийшла за межі повноважень наданих органу місцевого самоврядування, оскільки було вирішено ряд питань, що не відноситься до компетенції обласної ради. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві, просив адміністративний позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача адміністративний позов не визнав з мотивів, зазначених у поданому запереченні. Зокрема посилається на те, що згідно статті 10 Закону України ''Про місцеве самоврядування в Україні'' обласна рада є органами місцевого самоврядування, що представляє спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами. Зазначає, що депутати обласної ради представляють інтереси територіальної громади, а оскаржуване рішення є результатам воєвиявлення з певних питань територіальний громад. Дане рішення не носить нормативного характеру, викладене у формі оціночних суджень, звернено до окремих суб'єктів та після оприлюднення вичерпало свою дію. Вважає позовні вимоги необгрунтованими, у задоволені позову просить відмовити. Розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши представників сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до статті 1 Закону України "Про прокуратуру" прокурорський нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів Кабінетом Міністрів України, міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, органами державного і господарського управління та контролю, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими Радами, їх виконавчими органами, військовими частинами, політичними партіями, громадськими організаціями, масовими рухами, підприємствами, установами і організаціями, незалежно від форм власності, підпорядкованості та приналежності, посадовими особами та громадянами здійснюється Генеральним прокурором України і підпорядкованими йому прокурорами. Пунктом 2 частини 1 статті 5 Закону України "Про прокуратуру" на прокуратуру України покладаються функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. Положеннями частин 1 і 3 статті 36-1 Закону визначено, що представництво прокуратурою інтересів держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. В силу вимог пункту 1 частини першої та частини другої статті 19 коментованого Закону предметом нагляду за додержанням і застосуванням законів, серед іншого, є відповідність актів, які видаються всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами, вимогам Конституції України та чинним законам. При цьому, перевірка виконання законів за наявності приводів може проводитися з власної ініціативи прокурора. Так, згідно з пунктом 2 частини п'ятої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор, серед іншого, може звернутися до суду щодо визнання протиправним рішення чи окремих його положень і щодо скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень. Таким чином, предметом прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів є відповідність актів, які видаються всіма органами, вимогам Конституції України та чинним законам, а до функцій прокурора входить представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених пунктом 2 частини 5 статті 23 Закону. Відповідно до вищевикладеного, в розгляді даної справи прокурор наділений правом на захист інтересів держави, а отже звертаючись до суду з вимогами, передбаченими частиною 5 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", діє як посадова особа органу державної влади, відтак є позивачем у справі, яка незалежно від статусу відповідача предметно підсудна окружному адміністративному суду. Судом встановлено, що 26.11.2013 року Івано-Франківською обласною радою шостого демократичного скликання (двадцять п'ятій сесії) прийнято рішення за №1097-25/2013 від 26.11.2013 року "Про суспільно-політичну ситуацію в Україні та перспективи євроінтеграці", згідно якого вирішено: «1. Підтримати Резолюцію Народного Віча «За європейську Україну!», прийняту 24 листопада 2013 року на Європейській площі у Києві. 2. Схвалити звернення обласної ради у зв'язку з призупинення урядом Януковича-Азарова процесу підготовки до підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським союзом та надіслати його Європейському Парламенту, Раді Європи, Європейській комісії, Послу Європейського Союзу в Україні пану Я. Томбінському. 3. Вимагати від Верховної Ради України провести 27.11.2013 року позачергову сесію, на якій прийняти закони про заборону вибіркового правосуддя, про можливість лікування за кордоном осіб, засуджених до позбавлення волі, про прокуратуру , про імпічмент Президента України. 4. Вимагати від Президента України та Верховної Ради України терміново вчинити всі необхідні дії для підписання на саміту у Вільносі 28-29 листопада 2013 року Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом. 5. Вимагати від Президента України В.Януковича невідкладно припинити повноваження Прем'єр -міністра України М.Азарова та прийняти рішення про його відставку. 6. Рекомендувати територіальним громадам та органам місцевого самоврядування Івано-Франківської області відреагувати на відмову Президента України В.Януковича підписати Угоду про асоціацію між Україною та Європейським Союзом. 7.Вимагати від управління Міністерства внутрішніх справ України в області, управління Служби безпеки України в області, прокуратури області та звернутися до керівників підприємств, установ, організацій області щодо не перешкоджання проведенню в населених пунктах області масових акцій на підтримку євроінтеграції, в тому числі й акцій «Євромайдан», не перешкоджати мешканцям краю в реалізації їх конституційного права на свободу зібрань, права на мирний протест на всій території України…». Відповідно до ст. 72 КАС України, дана обставина доказуванню не підлягає, як така що визнана сторонами в судовому засіданні і в суду не виникає сумніву щодо її достовірності. За змістом вимог частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З аналізу вказаних конституційних положень слідує, що органи місцевого самоврядування, здійснюючи владні управлінські функції і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За змістом вимог статей 140 та 144 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради. Повноваження обласної ради визначені статтею 143 Конституції України та статтею 43 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Органи місцевого самоврядування вправі самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України, шляхом прийняття рішень, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду. Системний аналіз статті 4 Європейської Хартії місцевого самоврядування, ратифікованої Верховною Радою України 15.07.1997 року, вказує на те, що органи місцевого самоврядування, в тому числі, міські ради, мають право вирішувати будь-які питання, включені до їх повноважень і функцій конституцією або законами національного законодавства. Коло таких питань і компетенція встановлюється в межах, визначених відповідними законами. Така правова позиція кореспондується з рішенням Конституційного Суду України №7 від 16 квітня 2009 року у справі №1-9/2009 за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Відповідно до Конституції України народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування (частина 2 статті 5 Конституції). Основним Законом встановлено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України (частина 1 статті 140 Конституції). Виходячи з цих конституційних положень у системному зв'язку з положеннями статті 6 Конституції України про те, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 26 березня 2002 року визначив політико-правову природу органів місцевого самоврядування, які не є органами державної влади, а є представницькими органами, через які здійснюється право територіальної громади самостійно вирішувати не будь-які питання суспільного життя, а питання саме місцевого значення, тобто такі, які пов'язані передусім з життєдіяльністю територіальних громад і перелік яких визначено у Конституції і законах України. Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою, зокрема, через обласні ради та їх виконавчі органи, в особі виконавчого апарату обласної ради, і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України. З аналізу вказаних конституційних положень слідує, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Такі ж положення закріплені у статті 4 Європейської хартії місцевого самоврядування, яка встановлює, що головні повноваження і функції органів місцевого самоврядування визначаються конституцією або законом; органи місцевого самоврядування в межах закону мають повне право вільно вирішувати будь-яке питання, яке не вилучене із сфери їхньої компетенції і вирішення якого не доручене жодному іншому органу; повноваження, якими наділяються органи місцевого самоврядування, як правило, мають бути повними і виключними. Обласна рада в межах повноважень, визначених законом, приймає нормативні та інші акти у формі рішень на пленарних засіданнях на основі колективного і вільного обговорення та голосування більшістю депутатів від загального складу ради; її рішення є обов'язковими до виконання на відповідній території (ст. 144 Конституції України та ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"). В главі 4 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" закріплені повноваження районних та обласних рад. Виключний перелік питань, які вирішуються на пленарних засіданнях обласних рад, визначено ст. 43 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Закон України "Про місцеве самоврядування в Україні" надає можливість обласним радам розглядати і вирішувати й інші питання, віднесені до їх відання Конституцією та законами України (ч.2 ст.43). Тобто, знову ж таки Закон закріплює можливість вирішення не будь-яких інших питань, а виключно тих, які законодавчо віднесені до повноважень відповідної ради. Виходячи із викладеного, до повноважень Івано-Франківської обласної ради належить вирішення питань місцевого значення, тобто тих, що пов'язані, передусім, із з розвитком життєдіяльністю Івано-Франківської області в цілому. Надаючи оцінку оскаржуваному рішенню "Про суспільно-політичну ситуацію в Україні та перспективи євроінтеграції", суд вважає, що приймаючи пункти 1,2,3,4,5, Івано-Франківською обласною радою вирішено питання, які не віднесено до відання органів місцевого самоврядування та не стосується питань місцевого значення. Зокрема прийняття рішення про схвалення звернення обласної ради до Європейського Парламенту, Ради Європи, Європейської комісії, Посла Європейського Союзу в Україні пану Я. Томбінському, звернення до Президента України, Верховної Ради України із зазначеними вимогами, свідчить про порушення питання загальнодержавного значення, а не питання місцевого значення. Крім цього, Конституцією України та законами України обласна рада не наділена повноваженнями звертатися до Президента України, Верховної Ради України з вимогою здійснити певні дії чи вжити певні заходи. Крім цього, суд не погоджуться із законістю пункту 7 оскаржуваного рішення з огляду на нище викладене. Організаційно-правова основа та правовий механізм діяльності органів Міністерства внутрішніх справ України, органів прокуратури, Служби безпеки України, встановлюється Конституцією України та спеціальними законами України: "Про прокуратуру", Законом України "Службу безпеки України України" та Законом України "Про міліцію", а також підзаконними нормативно-правовими актами.. Пунктом 36 ч. 1 ст.43 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до компетенції обласної ради у вказаній сфері суспільних відносин віднесено лише заслуховування інформації прокурорів та керівників органів внутрішніх справ про стан законності, боротьби із злочинністю, охорони громадського порядку та результати діяльності на відповідній території. Проте , у переліку виключної компетенції обласних рад відсутні повноваження звертатися із будь-якими вимогами до управління Міністерства внутрішніх справ України в області, управлінням Служби безпеки України в області, прокуратури області, в тому числі із вимогами, зазначеними в оскаржуваному рішенні. Таким чином, приймаючи пункт 1,2,3,4,5,7 рішення від 23.11.2013 р. "Про суспільно-політичну ситуацію в Україні та перспективи євроінтеграції", відповідачем вирішено питання, які не віднесено до відання органів місцевого самоврядування та не стосується питань місцевого значення. Враховуючи наявність ознак протиправності в пунктах 1, 2, 3, 4, 5, 7 оскаржуваного рішення, суд приходить до висновку, що рішення №1097-25/2013 від 26.11.2013 року в цй частині є протиправним. Одночасно суд вважає, що у задоволенні позову в частнині вимоги про визнання пункту 6 рішення від 23.11.2013 року, слідвідмовити. Так даний пункт носить рекомендаційний характер, Івано-Франківська обласна рада наділена повноваженнями звертатися до територіальної громадами та органів місцевого самоврядування області, інтереси якої представляє з рекомендаціями та пропозиціями. Також суд погоджується з правомірністю визначення контролю за виконанню даного рішення, а відтак пункту 8 оскаржено рішення. Таким чином, позовні вимоги в цій частині, слід визнати не обґрунтованими та такими, що до задоволення не підлягають. Суд враховує, що рішення Івано-Франківської обласної ради від 23.11.2014 року, в розумінні вимог статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" не є нормативно-правовим, нормативним або іншим (ненормативним) актом, а відтак, у відповідності до пункту 1 частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України та пункту 2 частини 5 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", підлягає визнанню протиправним та скасуванню. При цьому суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що оскаржене рішення не може бути скасоване, як таке, що не носить нормативного характеру, оскільки зазначений факт не звільняє обласну раду від встановленого нормативного обов'язку дотримуватися при прийнятті даного рішення вимог Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та діяти лише в межах своїх компетенції. Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Однак в порушення зазначеного процесуального припису Івано-Франківська обласна рада, як відповідач - суб'єкт владних повноважень, не надала суду достатніх доказів правомірності рішення за №1097-25/2013 від 23.11.2013 року. Враховуючи вищенаведене, суд вважає вимоги позивача в частині визнання протиправними пунктів 1,2,3,4,5,7 рішення Івано-Франківської обласної ради від 23.11.2013 року за №1097-25/2013 від 23.11.2013 року обґрунтованими, а позов в цій частині таким, що підлягає до задоволення. На підставі ст.ст.19, 102,105, 143, 144, 146 Конституції України, Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні",

Результат розгляду: partial