Рішення адміністративного суду від 2014-01-15 00:00:00+02

В грудні 2013 року [PERSON] звернувся в суд з адміністративним позовом до начальника Управління Укртрансінспекції у Вінницькій області - Ратовського А.С. про визнання протиправною та скасування постанови №011648 від 04.11.2013 року про застосування фінансових санкцій в сумі 1700,00 грн. Зазначав, що підставою для прийняття оскаржуваної постанови є недотримання вимог ст.39 Закону України "Про автомобільний транспорт", що виявилось у наданні послуг з перевезень пасажирів без ліцензійної картки та договору із замовником транспортних послуг. Позивач не погоджується з таким порушенням, оскільки під час перевірки, вказані документи були в наявності, а саме ліцензійна картка, яка підтверджує можливість надання послуг із перевезення пасажирів як таксі. Однак цей факт не був взятий інспекторами до уваги. Крім того, в порушення "Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 року №1567 відповідачем складено акт перевірки від 09.10.2013 року №011994 та розглянуто справу відносно позивача про порушення законодавства про автомобільний транспорт без належного його повідомлення про час і місце розгляду справи та за його відсутності. У зв'язку з чим, позивач вважає, що акт перевірки є необ'єктивним та однобічним, а постанова про накладення штрафу за наслідком розгляду справи - безпідставною. Позивач в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити (а.с.36). Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, надавши суду письмові заперечення. Вказував, що доводи позивача щодо наявності у нього ліцензійної картки, як доказу підтвердження права на послуги з перевезення пасажирів, спростовуються тим, що при перевірці встановлено невідповідність даних ліцензійної картки даним технічного паспорту на транспортний засіб, а саме реквізити свідоцтва про реєстрацію та дати такої реєстрації. Так, на автомобіль, який перевірявся інспекторами, водієм було надано ліцензійну картку в якій свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу значиться під іншим серійним номером ніж в наявному свідоцтві на транспортний засіб. Також, на перевіряємому автомобілі були відсутні розпізнавальні елементи таксі, як то стверджує позивач у своєму позові. Відтак, просив суд відмовити в задоволені позову. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. Судом встановлено, що 09.10.2013 року згідно направлення на перевірку №000566 від 07.10.2013 року (а.с.34) старшими державними інспекторами Управління Укртрансінспекції у Вінницькій області по вул. Немирівське шосе 1 км., м. Вінниці проведено рейдову перевірку додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, за результатами якої складено акт №011994 (а.с.31). В акті зазначено, що водій [PERSON] транспортного засобу марки ГАЗ 32213, номерний знак [NUMBER], який і є його власником, надав послуги по перевезенню пасажирів легковим автомобілем на замовлення, про що свідчив розпізнавальний трафарет на вітровому склі автомобіля із зазначенням «Липовець» (а.с.32). Так, інспекторами виявлено порушення законодавства про автомобільний транспорт, відповідальність за які передбачена ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт": надання послуг з перевезення пасажирів без оформлення документів, перелік яких передбачений ст.39 Закону України «Про автомобільний транспорт», а саме: ліцензійної картки та договору із замовником транспортних послуг. Згідно акту перевірки вбачається, що водій з актом перевірки ознайомлений від пояснень відмовився. Відповідно до п. 26 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 року №1567, суб'єкта господарювання [PERSON] листом від 16.10.2013 року №841/5/59-13 повідомлено про час і місце розгляду справи про порушення на 04.11.2013 року. У даному листі також зазначено, що у разі неявки, справа про порушення законодавства про автомобільний транспорт буде розглянута за його відсутності. Запрошення на розгляд справи надсилалось позивачу рекомендованим листом із повідомленням про вручення, яке отримано останнім 18.10.2013 року (а.с.30). Тобто, позивача було повідомлено про наявність листа із запрошенням на розгляд справи, однак, позивач на розгляд справи не з'явився, клопотання чи пояснення по факту виявленого правопорушення, необхідні документи для вирішення даного питання не надав, у зв'язку із чим, справа по розгляду акту від 09.10.2013 року №011994 була розглянута, відповідно до п. 27 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, без його участі. Зазначене спростовує твердження позивача про не повідомлення його щодо розгляду справи. 04.11.2013 року за результатами розгляду справи, начальником Управління Укртрансінспекції у Вінницькій області - Ратовським А.С. прийнято постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №011648, якою застосовано до позивача відповідальність, передбачену абз. 3 ст. 60 Закону України "Про автомобільний транспорт" - надання послуг з перевезення пасажирів без оформлення документів, перелік яких визначений ст. 39 Закону України "Про автомобільний транспорт". Вказана постанова надсилалась на адресу позивача та вручена останньому 08.11.2013 року, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням про вручення (а.с.28). Надаючи правову оцінку відносинам, які виникли між сторонами, суд зазначає наступне. Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень регулюються Законом України "Про автомобільний транспорт" від 5 квітня 2001 року №2344-ІІІ. Органами державного контролю на автомобільному транспорті, відповідно до приписів пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України 08 листопада 2006 року № 1567 "Про затвердження Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті" (далі - Порядок) органами державного контролю на автомобільному транспорті є Укртрансінспекція, її територіальні органи - управління в Автономній Республіці Крим, обласні, Київське та Севастопольське міські, районні управління. Відповідно до статті 6 Закону України "Про автомобільний транспорт" та п. 4 "Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2006 року № 1567 державний контроль автомобільних перевізників здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок. Згідно п.14 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.11.2006 року №1567 (далі - Порядок) рейдова перевірка транспортних засобів проводиться в будь-який час на окремо визначених ділянках дороги, маршрутах руху, автовокзалах, автостанціях, автобусних зупинках, місцях посадки та висадки пасажирів, стоянках таксі і транспортних засобів, місцях навантаження та розвантаження вантажних автомобілів, місцях здійснення габаритно-вагового контролю, під час виїзду з підприємств та місць стоянки, на інших об'єктах, що використовуються суб'єктами господарювання для забезпечення діяльності автомобільного транспорту. Пунктом 15 даного Порядку визначений вичерпний перелік підстав проведення такої перевірки, однією з підстав яких є наявність визначених статтями 39 і 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» документів, на підставі яких здійснюються перевезення автомобільним транспортом. Згідно з пунктом 21 Порядку, у разі виявлення в ході перевірки транспортного засобу порушення законодавства про автомобільний транспорт посадовими особами, що провели перевірку, складається акт за відповідною формою. Відповідно до статті 29 Закону України "Про автомобільний транспорт" автомобільним перевізником і автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб'єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах. Згідно зі статтею 39 Закону України "Про автомобільний транспорт" автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують пасажирські перевезення. Документи для здійснення перевезення пасажирів легковим автомобілем на замовлення є: - для автомобільного перевізника - ліцензія, договір із замовником послуги, інші документи, передбачені законодавством України; - для водія легкового автомобіля - посвідчення водія відповідної категорії, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, ліцензійна картка, копія договору із замовником послуги, інші документи, передбачені законодавством України. Отже, відповідно до вказаної норми ліцензійна картка та договір із замовником є одними із необхідних документів для водія та автомобільного перевізника, який здійснює перевезення пасажирів легковим автомобілем на замовлення. Як було зазначено судом, під час перевірки транспортного засобу позивача особами, які здійснювали перевірку виявлено відсутність саме ліцензійної картки та договору із замовником. Так, як з'ясовано судом, у позивача є наявна ліцензія Серії [NUMBER], видана ГДІ на автомобільному транспорті 31.07.2012 року за №209, строк дії якої - необмежений. Згідно даної ліцензії вид господарської діяльності: надання послуг з перевезення пасажирів і небезпечних вантажів автомобільним транспортом та дозволений вид робіт: внутрішні перевезення пасажирів на таксі (а.с.6). Як стверджує позивач у своїх позовних вимогах, він здійснював пасажирські перевезення транспортним засобом ГАЗ 32213, номерний знак [NUMBER], як таксист, що підтверджується ліцензійною карткою Серії [NUMBER], згідно якої він має право здійснювати внутрішні перевезення пасажирів на таксі (а.с.7). Крім того, транспортний засіб на якому він здійснює пасажирські перевезення належить його дружині - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу Серії [NUMBER] від 13.11.2012 року (а.с.10). Однак, згідно наданих в судовому засіданні пояснень представника відповідача, в ході проведення перевірки докази облаштування транспортного засобу ГАЗ 32213, номерний знак [NUMBER], як таксі (розпізнавальний ліхтар оранжевого кольору або нанесені композиції з квадратів), були відсутні. Також, судом досліджено фотокартки (а.с.32,33), які зроблені під час перевірки інспекторами та наявні в матеріалах справи, що підтверджують відсутність будь-яких розпізнавальних знаків таксі на автотранспорті із номерним знаком [NUMBER]. Доказів зворотнього, позивачем до суду не надано. Згідно вимог Закону України «Про автомобільний транспорт» таксі це легковий автомобіль, обладнаний розпізнавальним ліхтарем оранжевого кольору, який встановлюється на даху автомобіля, діючим таксометром, сигнальним ліхтарем із зеленим та червоним світлом, розташованим у верхньому правому кутку лобового скла, і який має нанесені композиції з квадратів, розташованих у шаховому порядку на дверцятах автомобіля з лівого та правого боків, призначений для надання послуг з перевезення пасажирів та їхнього багажу в індивідуальному порядку. З урахуванням норм вище вказаного Закону, твердження позивача, що він здійснює пасажирські перевезення на таксі, спростовується наявними в матеріалах справи доказами. Також, слід зазначити, що під час перевірки на вітровому склі автотранспорту, яким здійснювались перевезення пасажирів, згідно фотокартки (а.с.32), було розміщено інформаційний трафарет «Липовець». Таким чином, вище зазначене підтверджує, що позивач здійснював рейсові перевезення пасажирів, але не як таксист. Щодо наявної у позивача ліцензії та ліцензійної картки, суд зазначає наступне. Відповідно до п.1.3. Положення про ліцензійну картку, що додається до ліцензії з надання послуг з перевезення пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, затвердженого Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 22.07.2010 року №514 (далі - Положення) ліцензійна картка - документ, який додається до ліцензії на надання послуг з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів, багажу автомобільним транспортом (далі - ліцензія). Ліцензійні картки додаються до ліцензії на кожен автомобільний транспортний засіб. На кожен автотранспортний засіб видається одна ліцензійна картка. До ліцензійної картки заносяться реєстраційні дані ліцензії та автотранспортного засобу (п.1.4). Пунктом 1.5. Положення передбачено, що ліцензійні картки оформлюються на власні автотранспортні засоби або автотранспортні засоби, що використовуються на інших законних підставах та якими будуть надаватися послуги з перевезення пасажирів, небезпечних вантажів, багажу. Пунктом 1.6. Положення встановлено, що ліцензійна картка видається на автотранспортний засіб, тип якого відповідає виду здійснюваних робіт згідно з ліцензією. Згідно п.3.1. Положення, ліцензійні картки оформлюються згідно з документами, що додаються заявником до заяви про видачу ліцензії, та в терміни, передбачені для видачі ліцензії. Ліцензійні картки видаються одночасно з ліцензією. Як встановлено в судовому засіданні та згідно пояснень відповідача у відповідності до викладених висновків в акті перевірки від 09.10.2013 року, інспекторами з'ясовано, що ліцензійна картка, якою позивач керується як правом на здійснення пасажирських перевезень саме транспортним засобом на якому і здійснювалось перевезення, не відповідає істотним умовам чинного законодавства про автотранспорт. Так, в ліцензійній картці Серії [NUMBER] виданого на автотранспортний засіб марки ГАЗ 32213, реєстраційний номер [NUMBER], дата реєстрації 04.11.2011 року, вказано реквізити Свідоцтва про реєстрацію АТЗ [NUMBER], з 04.11.2011 року (а.с.7). В той час, свідоцтво про реєстрацію АТЗ, яке надано позивачем, як доказ спростування висновків акту перевірки, має наступні реквізити: [NUMBER], дата реєстрації 13.11.2012 року (а.с.10). Тобто, з наведеного вбачається, що ліцензійна картка видана на інше свідоцтво на транспортний засіб, тому згідно вимог законодавства про автотранспорт, дана ліцензійна картка повинна була підлягати заміні, що позивачем не здійснено. Разом з тим, суд звертає увагу на ту обставину, що позивач надаючи послуги по перевезенню пасажирів не як таксист, що встановлено в судовому засіданні, зобов'язаний був мати та пред'явити під час перевірки на здійснення перевезення по рейсу «Липовець-Вінниця» договір із замовником. Тому позивач, як автомобільний перевізник, зобов'язаний був згідно із чинним законодавством забезпечити контроль за реєстраційним документом на транспортний засіб (в даному випадку дійсність ліцензійної картки) та договір із замовником, що передбачено ст. 39 Закону України "Про автомобільний транспорт" та відсутність яких при здійсненні пасажирського рейсу було встановлено посадовими особами відповідача при проведенні перевірки і таке порушення зафіксовано актом перевірки. Враховуючи викладе, суд дійшов висновку, що позивачем порушено вимоги статті 39 Закону України "Про автомобільний транспорт", оскільки послуги з перевезення пасажирів легковим автомобілем ГАЗ 32213, наддавались позивачем без належного оформлення документів, які передбачені чинним законодавством України. Статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, до автомобільних перевізників застосовується штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Вказані обставини свідчать про те, що позивач здійснював внутрішні перевезення без оформлення документів, передбачених ст.39 Закону України «Про автомобільний транспорт». Частиною 2 статті 71 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що постанова про застосування фінансових санкцій №011648 від 04.11.2013 року є правомірною, прийнятою в межах повноважень, наданих законом, а відтак позовні вимоги про її скасування не підлягають до задоволення. Виходячи з меж заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позивачем не подано належних та допустимих доказів, в розумінні ст. 70 КАС України, які б свідчили про протиправність дій відповідача. У зв'язку чим, викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. У відповідності до ч.3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги. З урахуванням положень вище вказаного Закону, на користь Державного бюджету підлягають стягненню з позивача 1550,50 грн. судового збору.

Результат розгляду: granted