Рішення адміністративного суду від 2014-03-06 00:00:00+02

У травні 2007 року [PERSON] пред'явила позов до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області (РВ ФДМУ по Львівській області), треті особи Львівська міська рада, Львівська обласна державна адміністрація, відкрите акціонерне товариство «Львівський меблевий комбінат» (далі ВАТ «Львівський меблевий комбінат»), приватне підприємство «Торгова організація виробника «В.О. й Ком» (далі - ПП «Торгова організація виробника «В.О. й Ком») про визнання незаконними дій РВ ФДМУ по Львівській області в частині затвердження пункту 29 Переліку нерухомого майна, що передається у власність ВАТ «Львівський меблевий комбінат» (далі - Перелік) та скасування даного пункту Переліку; визнання незаконними наказів РВ ФДМУ по Львівській області від 16 вересня 1993 року №№ 267, 268 в частині передачі гуртожитку, розташованого по вул. Зеленій, 204 у м. Львові у складі майнового комплексу. Постановою Галицького районного суду м. Львова від 25 січня 2008 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 вересня 2008 року, позовні вимоги задоволено. Визнано незаконними дії РВ ФДМУ по Львівській області в частині затвердження пункту 29 Переліку нерухомого майна, що передається у власність ВАТ «Львівський меблевий комбінат», визнано недійсними накази РВ ФДМУ по Львівській області від 16 вересня 1993 року №№ 267 та 286 в частині передачі гуртожитку по вул. Зеленій, 204 у м. Львові у складі майнового комплексу ВАТ «Львівський меблевий завод» і скасовано пункт 29 Переліку нерухомого майна, що передається у власність ВАТ «Львівський меблевий комбінат». Не погоджуючись із прийнятими рішеннями судів скаржник оскаржив їх. У касаційній скарзі відкрите акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ «КБ «Надра»), посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та направити справу до суду першої інстанції на новий розгляд. Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково. Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до наказу РВ ФДМУ по Львівській області № 267 затверджені акт оцінки вартості майна державного підприємства «Львівський меблевий комбінат» і План приватизації державного підприємства «Львівський меблевий комбінат». Наказом РВ ФДМУ по Львівській області від 16 вересня 1993 року № 268 на підставі затвердженого Плану приватизації державного підприємства «Львівський меблевий комбінат» перетворено у ВАТ «Львівський меблевий комбінат». Приватизації, відповідно до затвердженого плану, підлягав цілісний майновий комплекс, до складу якого увійшов гуртожиток по вул. Зеленій, 204 в м. Львові. Згідно з пунктом 29 Переліку наказом РВ ФДМУ по Львівській області від 16 вересня 1993 року № 268 передано ВАТ «Львівський меблевий комбінат» зазначений гуртожиток вартістю 312 050 000 грн., який включено до його статутного фонду станом на 1 серпня 1993 року. Вважаючи, що оцінка майна та план приватизації були проведені і оформлені з порушенням діючих нормативних актів, внаслідок чого ВАТ «Львівський меблевий комбінат» незаконно приватизовано гуртожиток, позивач звернувся із зазначеним позовом до суду. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції зазначив, що спірний гуртожиток), як об'єкт, який відносився до державного житлового фонду і на момент приватизації ВАТ «Львівський меблевий комбінат» перебував лише на балансі цього підприємства та був закріплений за ним на праві повного господарського відання, не міг входити до складу цілісного майнового комплексу підприємства і не підлягав приватизації відповідно до статті 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» від 04 березня 1992 року № 2163-ХІІ. Суд апеляційної інстанції із висновками суду першої інстанції погодився та залишив постанову Галицького районного суду м. Львова від 25 січня 2008 року без змін. Колегія суддів Вищого адміністративного суду України із правовою позицією судів першої та апеляційної інстанцій не погоджується із огляду на наступне. Згідно частини другої статті 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» від 04 березня 1992 року № 2163-ХІІ (далі Закон України № 2163, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) дія цього Закону не поширюється, зокрема, на приватизацію об'єктів державного земельного та житлового фондів, а також об'єктів соціально-культурного призначення, за винятком тих, які належать підприємствам, що приватизуються. Частиною першою статті 5 цього Закону визначено, що до об'єктів державної власності, що підлягають приватизації, належать: майно підприємств, цехів, виробництв, дільниць, інших підрозділів, що виділяються в самостійні підприємства і є єдиними (цілісними) майновими комплексами. Відповідно до положень пунктів 8, 9 Методики оцінки вартості об'єктів приватизації, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 8 вересня 1993 року № 717 (далі - Методика) цілісний майновий комплекс - це господарський об'єкт із закінченим циклом виробництва продукції (робіт, послуг). Оцінка вартості цілісного майнового комплексу здійснюється на підставі балансу підприємства у такій послідовності: проведення повної інвентаризації майна; розроблення передаточного балансу; визначення вартості об'єкта приватизації згідно з даними інвентаризації та балансу; складання акта оцінки вартості цілісного майнового комплексу. При цьому пунктом 42 розділу V Методики визначено, що вартість майна цілісного майнового комплексу зменшується, зокрема, на вартість майна державного житлового фонду, який приватизується відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Державний житловий фонд у розумінні Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управління державних підприємств, організацій, установ (частина друга статті 1 Закону). До об'єктів, які підлягали приватизації у порядку, визначеному цим Законом, відносились: квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовувались громадянами на умовах найму; незаселені квартири, частини будинків, одноквартирні будинки після закінчення їх будівництва, реконструкції, ремонту та поточного звільнення (частина перша статті 2 Закону). Натомість кімнати у гуртожитках відносились до об'єктів державного житлового фонду, які не підлягали приватизації у встановленому порядку ( частина друга зазначеної статті). Кабінет Міністрів України 6 листопада 1995 року постановою № 891 на виконання вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» затвердив Положення про порядок передачі в комунальну власність загальнодержавного житлового фонду, що перебував у повному господарському віданні або в оперативному управлінні підприємств, установ та організацій, у пункті 2 якого встановив, що передачі у комунальну власність підлягають житлові будинки відомчого житлового фонду (крім гуртожитків). Зміни до пункту 2 вказаного Положення щодо передачі в комунальну власність відомчого житлового фонду, у тому числі гуртожитків, були внесені постановою Кабінету Міністрів України № 695 лише 26 травня 2004 року. Відповідні зміни до Законів України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Закону України «Про приватизацію державного майна», згідно з якими гуртожитки включено до об'єктів державного житлового фонду, який підлягає приватизації, були внесені Законом України від 3 березня 2005 року № 2453-ІV «Про внесення змін до деяких законів України з питань забезпечення захисту житлових прав громадян, які проживають у гуртожитках». Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що на час проведення приватизації Комбінату (1993 рік) гуртожитки не відносилися до об'єктів державного житлового фонду, який підлягав приватизації громадянами України чи підлягав передачі у комунальну власність відповідних рад. З наведеного вбачається, що висновок судів першої та апеляційної інстанції про неправомірність дій РВ ФДМУ по Львівській області в частині передачі гуртожитку по вул. Зеленій, 204 у м. Львові у складі майнового комплексу ВАТ «Львівський меблевий завод» є невірним. Аналогічну правову позицію Верховний Суд України неодноразово висловлював, переглядаючи судові рішення у справах щодо приватизації державного майна в порядку господарського судочинства, зокрема у постановах від 8 листопада 2010 року № 3-6г10, 28 лютого 2011 року № 3-15гс11, 22 жовтня та 8 травня 2012 року №№ 3-33гс12, № 3-25гс12 відповідно. Відповідно до статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення. Оскільки судами були повно і правильно встановлені обставини справи однак при ухваленні рішень судами першої та апеляційної інстанцій було допущено порушення норм матеріального права при задоволенні позовних вимог, ухвалені рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з зазначених вище підстав.

Результат розгляду: partial