Рішення адміністративного суду від 2014-02-12 00:00:00+02

22 листопада 2011 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Управління Пенсійного фонду України в Балтському районі Одеської області, в якому просив визнати неправомірною відмову відповідача в перерахунку та виплаті йому підвищення раніше призначеної пенсії на 350% мінімальної пенсії за віком, як інваліду війни II групи, відповідно до ч.3 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» із змінами і доповненнями від 23.11.1995 року №458/95 ВР, зобов'язати відповідача провести перерахунок та виплату йому підвищення раніше призначеної пенсії на 350% мінімальної пенсії за віком, як інваліду війни II групи, відповідно до положень ч.3 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» із змінами і доповненнями від 23.11.1995 року №458/95 ВР (далі Закон), виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням сплачених сум, починаючи з 01.01.2006 року, поновити пропущений строк для звернення до суду. В обгрунтування позову зазначено, що 01.11.2011 року позивач звернувся до управління Пенсійного фонду України в Балтському районі Одеської області (далі УПФУ) з проханням провести йому перерахунок та виплату пенсії з підвищенням її на 350 відсотків з врахуванням розміру мінімальної пенсії за віком, як інваліду війни II групи, але у листі від 11.11.2011 року йому відмовлено у задоволенні заявлених вимог і зазначено, що з 01.01.2006 року пенсія інвалідам війни 2 групи підвищується у розмірі 40% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, в таких розмірах підвищення до пенсії йому нараховується і виплачується, іншого порядку обчислення підвищення пенсії законодавством не передбачено, з приводу чого позивач змушений звернутися до суду з позовом. Постановою Балтського районного суду Одеської області від 27 грудня 2011 року позовні вимоги [PERSON] задоволено в повному обсязі. Визнано неправомірною відмову управління Пенсійного фонду України в Балтському районі Одеської області в перерахунку та виплаті [PERSON] підвищення раніше призначеної пенсії на 350% мінімальної пенсії за віком, як інваліду війни II групи, відповідно до ч.3 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» із змінами і доповненнями від 23.11.1995 року №458/95 BP. Зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Балтському районі Одеської області провести перерахунок та виплату [PERSON] підвищення раніше призначеної пенсії на 350% мінімальної пенсії за віком, як інваліду війни II групи, відповідно до положень ч.3 ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» із змінами і доповненнями від 23.11.1995 року №458/95 BP, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням сплачених сум, починаючи з 01.01.2006 року по 18.06.2011 року. Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою у задоволенні позову [PERSON] відмовити повністю. Судом першої інстанції справа була розглянута в порядку скороченого провадження, в зв'язку з чим, відповідно до ч. 8 ст. 183-2 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено, що позивач є інвалідом війни II групи, що підтверджується посвідченнями серії [NUMBER], виданим 30 вересня 2010 року УГІСЗІІ Балтської райдержадміністрації Одеської області. З 01 липня 2006 року [PERSON] виплачується підвищення до щомісячного грошового утримання, як інваліду війни, в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з наявності у позивача права на перерахунок підвищення до щомісячного грошового утримання за період з 01 січня 2006 року по 18 червня 2011 року в розмірі, встановленому Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції від 23 листопада 1995 року). Проте, при розгляді позовних вимог [PERSON] за період з 01 січня 2006 року по 23 травня 2011 року судом першої інстанції порушено норми процесуального права, зокрема ст. ст. 99 та 100 Кодексу адміністративного судочинства України. Так, відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 100 названого Кодексу адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала. Як встановлено матеріалами справи, позивач звернувся за захистом порушеного відповідачем права на перерахунок підвищення до щомісячного грошового утримання як інваліду війни за період з 01 січня 2006 року лише 22 листопада 2011 року. При цьому протягом 2007 - 2011 років [PERSON] щомісяця отримував щомісячне грошове утримання, а тому повинен був дізнатись про порушення свого права саме у цей період. За таких обставин суд апеляційної інстанції знаходить обґрунтованими доводи апелянта щодо відсутності підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду з відповідними позовними вимогами за період з 01 січня 2006 року по 23 травня 2011 року. На підставі наведених вище положень процесуального закону, із врахуванням викладеного вище висновку щодо безпідставного поновлення судом першої інстанції позивачу строку для звернення з позовом до суду, апеляційний суд приходить до висновку про скасування постанови суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог за період з 01 січня 2006 року по 23 травня 2011 року із залишенням без розгляду вказаних вимог позивача. Щодо вимог [PERSON] про зобов'язання відповідача провести перерахунок підвищення до щомісячного грошового утримання за період з 24 травня 2011 року по 18 червня 2011 року слід зазначити наступне. Основні положення щодо правового статусу ветеранів війни, у тому числі питання щодо надання їм пільг, переваг та соціальних гарантій, визначаються Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Згідно ст. 4 названого Закону до ветеранів війни належать інваліди війни. Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 05 жовтня 2005 року статтю 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» викладено в новій редакції, відповідно до якої інвалідам війни ІІ групи, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються на 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.. Вказані зміни до ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» набули чинності з 01 січня 2006 року, не скасовані, Конституційним Судом України неконституційними не визнані, а тому є чинними, у зв'язку з чим з вказаної дати позивачу виплачувалося підвищення до щомісячного довічного грошового утримання у зазначеному розмірі, що виключає можливість задоволення вимог [PERSON] за період після 23 травня 2011 року. За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову [PERSON] Відповідно до ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання. Враховуючи зазначене судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, але допустив порушення норм матеріального та процесуального права при вирішенні справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи спростовують правильність висновків суду.

Результат розгляду: denied