Рішення адміністративного суду від 2014-03-11 00:00:00+02

[PERSON] звернулася до суду першої інстанції із позовом, в якому просила постанову про закінчення виконавчого провадження від 30.10.2013 в виконавчому провадженні №35132303 з примусового виконання виконавчого листа №2-а/2570/1424/2012, виданого Київським апеляційним адміністративним судом 24.10.2012, скасувати. Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.01.2014 в задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з зазначеним вище судовим рішенням позивач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану постанову, як таку, що постановлена із порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В судове засідання сторони не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв'язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 41, ч. 4 ст. 196 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи 24.10.2012 Київським апеляційним адміністративним судом було розглянуто апеляційну скаргу [PERSON] на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 28.05.2012 у справі за її позовом до Новгород-Сіверської районної державної адміністрації Чернігівської області про визнання незаконним і скасування розпорядження, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку. За результатами розгляду Київським апеляційним адміністративним судом апеляційної скарги [PERSON] рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 28.05.2012 скасовано і прийнято нову постанову, якою позовні вимоги [PERSON] задоволено: визнано незаконним та скасовано розпорядження Новгород-Сіверської районної державної адміністрації Чернігівської області від 15.03.2012 №9-ОС і поновлено [PERSON] на посаді спеціаліста I категорії відділу освіти Новгород-Сіверської районної державної адміністрації Чернігівської області з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19.03.2012 по час встановлення на роботі. Вказана постанова звернена до негайного виконання в частині поновлення на роботі і виплаті заробітної плати у межах сум стягнення за один місяць. На підставі виконавчого листа №2-а/2570/1424/2012, виданого Київським апеляційним адміністративним судом 24.10.2012 (а.с.27) та заяви стягувача старшим державним виконавцем 08.11.2012 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надано строк для добровільного виконання - негайно (а.с. 29). Розпорядженням голови Новогород-Сіверської районної державної адміністрації від 18.12.2012 №47-ОС на виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 24.10.2012 [PERSON] поновлено на посаді спеціаліста 1 категорії відділу освіти райдержадміністрації з 19.12.2012 (а.с. 33). Не погоджуючись із вказаним розпорядженням, в частині поновлення позивача на посаді саме з 19.12.2012, а не з 19.03.2012, як це передбачено рішенням суду, позивач звернувся за захистом охоронюваних законом прав та інтересів до Чернігівського окружного адміністративного суду. Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 11.04.2013 в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Новгород-Сіверської районної державної адміністрації Чернігівської області про визнання розпорядження нечинним в частині, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено повністю. Вказаним рішенням встановлено, що розпорядження голови Новгород-Сіверської районної державної адміністрації від 18.12.2012 №47-ОС прийнято у відповідності до статті 19 Конституції України. Зазначена постанова суду набрала законної сили (а.с.36,37). На підставі постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 11.04.2013 старшим державним виконавцем 30.10.2013 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, згідно пункту 8 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження», в зв'язку з фактичним повним виконанням рішення суду згідно з виконавчим документом (а.с. 50). Суд першої інстанції, мотивував своє рішення тим, що правові підстави для скасування оскаржуваної постанови відсутні, оскільки державний виконавець, під час її винесення керувався вимогами чинного законодавства України в частині обов'язковості рішень суду, та вживав всіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі. Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржувана постанова про закриття виконавчого провадження є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки незаконне закінчення виконавчого провадження викреслює трудовий стаж позивача за період з 19.03.2012 по 18.12.2012 з його трудової діяльності, що є порушенням конституційних прав позивача. Колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта обгрунтованими, враховуючи наступне. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний вжити передбачених цим законом заходів з примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (виконавчий документ), у спосіб і порядок, визначений виконавчим документом. Статтею 76 цього ж Закону передбачено, що після відкриття виконавчого провадження по виконавчому документу, який зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець відповідно до статті 24 вказаного Закону визначає йому строк добровільного виконання рішення. У разі невиконання без поважних причин цих вимог державний виконавець застосовує до боржника штрафні санкції чи інші заходи, передбачені законодавством, і призначає новий строк виконання. Статтею 49 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені підстави закінчення виконавчого провадження, серед яких пунктом 8 частини 1 зазначеної статті визначена така підстава для закінчення виконавчого провадження, як фактичне виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Частиною 3 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі, якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до ст. 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав. Зазначені правові норми узгоджуються з приписами пункту 8.1 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 № 74/5. Статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені наслідки закінчення виконавчого провадження. У разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Відповідно до статті 263 КАС України за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), державний виконавець може звернутися до адміністративного суду першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий лист, що видав виконавчий лист, із поданням, а особа, яка бере участь у справі, та сторона виконавчого провадження - із заявою про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення, що не було зроблено відповідачем. Відповідно до ст. 124 Конституції України рішення суду ухвалюється іменем України та є обов'язковим для виконання. Колегія суддів зазначає, що обов'язкове виконання рішення суду, в тому числі, суб'єктами наділеними владними повноваженнями, передбачено і конвенцією «Про захист прав та свобод людини», яка ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17.07.1997. Отже, її положення є обов'язковими для виконання Україною. Стаття 6 вказаної Конвенції гарантує неухильність виконання рішення суду громадянами, юридичними особами та всіма органами влади України, до яких відносяться також і управління праці та соціального захисту населення. Тобто, рішення суду, яке набрало законної сили повинно бути виконане, а інші обставини щодо його невиконання суперечать основним принципам права і до уваги судом не беруться. У протилежному випадку буде мати місце порушення принципу юридичної визначеності, що є одним із базових складових принципу верховенства права, визнаного Україною як на рівні Конституції, так і шляхом ратифікації Європейської Конвенції з прав людини. Як вбачається з матеріалів справи розпорядженням голови Новгород-Сіверської районної державної адміністрації від 18.12.2012 №47-ОС від 24.10.2012 [PERSON] поновлено на посаді спеціаліста 1 категорії відділу освіти Новгород-Сіверської райдержадміністрації з 19.12.2012, а не з 19.03.2012, як вказано у постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 24.10.2012 та у виконавчому листі, виданому Київським апеляційним адміністративним судом. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що часткове виконання рішення суду не входить до виключного переліку підстав, за яких виконавче провадження підлягає закінченню, передбачених ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Більш того, відповідачем не надано суду доказів застосування до боржника по виконавчому провадженню передбачених чинними нормами санкцій за неповне виконання рішення суду, а тому закінчення виконавчого провадження без вчинення усіх передбачених законом заходів для його виконання є неправомірним. Крім того, державний виконавець, закінчуючи виконавче провадження по ухваленій судом постанові, яка не виконана в повному обсязі, позбавив позивача права повторної подачі для виконання до виконавчої служби виконавчого листа та порушив гарантоване Конституцією України право позивача на відновлення порушених прав, шляхом обов'язкового виконання постанови суду, якою його порушені права відновлені. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що постанова про закінчення виконавчого провадження від 30.10.2013 у виконавчому провадженні № 35132303 з примусового виконання виконавчого листа №2-а/2570/1424/2012, виданого Київським апеляційним адміністративним судом 24.10.2012 є протиправною та такою, що підлягає скасуванню. Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Апелянт надав до суду докази, що підтверджують факт протиправності рішення суду першої інстанції. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції вирішив скасувати її та ухвалити нове рішення, оскільки судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Результат розгляду: granted