Рішення адміністративного суду від 2014-03-12 00:00:00+02

До Окружного адміністративного суду м. Києва звернувся Виконавчий орган Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) з позовом до Державної виконавчої служби України про визнання незаконною та скасування постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 25.01.2014 ВП № 28528324. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 14.07.2011 року Окружним адміністративним судом м. Києва видано виконавчий лист з примусового виконання судового рішення по справі № 2а-9778/10/2670, згідно якого позивача було зобов'язано у місячний термін розглянути клопотання Релігійної громади римсько-католицької церкви Київсько-Житомирської дієцезії парафії святого Миколая у Печерському районі м. Києва про передачу у власність культової будівлі костелу з письмовим повідомленням про це заявника. На виконання зазначеного виконавчого документу 02.09.2011 року постановою державного виконавця було відкрито виконавче провадження, якою, як зазначає позивач, запропоновано виконати зобов'язання самостійно в 7-ми денний строк. Разом з цим, позивач зазначає, що вказане рішення суду самостійно виконано позивачем у зазначений судом та державним виконавцем строк. Зокрема, 06.10.2011 року надано письмову відповідь Релігійній громаді римсько-католицької церкви. За таких обставин позивач вважає, що у державного виконавця не було підстав для стягнення з боржника виконавчого збору та винесення оскаржуваної постанови від 25.01.2014 ВП № 28528324, оскільки КМДА було повно та фактично виконане судове рішення у зазначений судом та державним виконавцем строк. Враховуючи наведене у сукупності позивач вважає, що наявні підстави для задоволення позову. Відповідач проти позову заперечує та по суті зазначає, що позивачем не було виконано рішення суду у встановлений на самостійне його виконання строк, а відтак прийнята відповідачем постанова про стягнення виконавчого збору є законною та обґрунтованою, що в свою чергу свідчить про відсутність підстав для задоволення даного позову. Виходячи з положень ч. 4 ст. 122 КАС України та за згодою сторін у судовому засіданні 11.03.2014 р. судом ухвалено про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження. Розглянувши наявні в матеріалах справи документи, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про наступне. Згідно з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.06.2011 року по справі № 2а-9778/10/2670, яка прийнята у відкритому судовому засіданні, зобов'язано Київську міську державну адміністрацію в місячний термін розглянути клопотання Релігійної громади римсько-католицької церкви Київсько-Житомирської дієцезії парафії святого Миколая у Печерському районі м. Києва про передачу у власність культової будівлі костелу з письмовим повідомленням про це заявника. На виконання вказаної постанови КААС Окружним адміністративним судом м. Києва 14.07.2011 року видано виконавчий лист з примусового виконання судового рішення по справі № 2а-9778/10/2670. 02.09.2011 року постановою державного виконавця ВП № 28528324 відкрито виконавче провадження за виконавчим листом від 14.07.2011 року та запропоновано виконати зобов'язання самостійно в 7-ми денний строк. Вказана постанова державного виконавця направлена КМДА із супровідним від 06.09.2011 року № 13577-0-33-11-20/17. Зазначено також, що при ненаданні боржником документального підтвердження виконання рішення, воно буде виконуватись в примусовому порядку із стягненням з боржника виконавчого збору. Судом встановлено, що на виконання рішення суду та постанови про відкриття виконавчого провадження Київською міською державною адміністрацією було розглянуто клопотання Релігійної громади римсько-католицької церкви та надіслано на її адресу лист від 06.10.2011 № 05к09/393/, в якому повідомляється про відсутність компетенції КМДА щодо вирішення поставленого у клопотанні питання. Копія вказаного листа також направлена на адресу ДВС України та отримана останньою 20.10.2011 року. При цьому, із змісту вказаного листа вбачається, що станом на 27.09.2011 року у КМДА вже була в наявності постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом від 14.07.2011 року, оскільки, як зазначено у листі, він направлений, крім іншого, на виконання доручення керівництва КМДА від 27.09.2011 № 10242. Тобто, аналізуючи наведені обставини колегією суддів встановлено, що постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження була в наявності у КМДА (боржника у виконавчому провадженні) 27.09.2011 року, а її вимоги щодо виконання судового рішення у 7-ми денний строк виконані позивачем лише 06.10.2011 року (лист від 06.10.2011 № 05к09/393/), тобто з пропуском визначеного виконавцем 7-ми денного строку. За таких умов та у зв'язку із несвоєчасним виконанням вимог постанови про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем винесена постанова про накладення штрафу на КМДА від 06.11.2012 року, відомостей про оскарження якою сторонами не надано та таких обставин судом не встановлено. При цьому, з листом від 26.12.2012 р. № 05К-09/6321 позивачем додатково, на вимогу державного виконавця від 06.11.2012 р. № 289/5-10, направлено до ДВС України вказаний лист від 06.10.2011 р. № 05к-09/3931 про виконання рішення суду. Згідно з постановою державного виконавця від 25.01.2014 р. закінчено виконавче провадження. При цьому, з наведених підстав відповідачем прийнята оскаржувана у даній справі постанова про стягнення з боржника виконавчого збору від 25.01.2014 ВП № 28528324 у сумі 1360 грн. Вирішуючи у взаємозв'язку з наведеним спір по суті, суд виходить з наступного. Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження». Згідно вимог ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV (із змінами: надалі - Закон № 606), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно ч. 1 ст.5 Закону вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Частиною 1 статті 19 Закону встановлено, що державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа. Відповідно до частини 2 статті 25 Закону (в редакції чинній на момент відкриття виконавчого провадження) державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. У той же час, частиною 1 статті 28 Закону встановлено, зокрема, що у разі невиконання боржником рішення немайнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі самостійного виконання боржником рішення після початку його примусового виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. В даному випадку, як встановлено під час розгляду справи, згідно з постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16.06.2011 р., якою зобов'язано КМДА у місячний строк розглянути клопотання заявника з письмовим повідомленням про це заявника, не було виконано КМДА у встановлений судом строк, а саме - протягом місяця з дати набрання постановою КААС законної сили. Окрім того, постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження була в наявності у КМДА 27.09.2011 року, а її вимоги щодо виконання судового рішення у 7-ми денний строк виконані позивачем лише 06.10.2011 року, тобто з пропуском визначеного виконавцем 7-ми денного строку, та це повідомлення надійшло до ДВС України 20.10.2011 р. Відтак, виходячи з наведеного у сукупності та вищевикладених положень законодавства, суд приходить до висновку про невиконання позивачем рішення суду у встановлений державним виконавцем семиденний строк, що в свою чергу є підставою для стягнення з позивача виконавчого збору у відповідності до положень частини 1 статті 28 Закону. Враховуючи те, що рішення суду не було виконано позивачем у встановлений державним виконавцем семиденний строк, беручи до уваги відсутність в матеріалах справи доказів своєчасності виконання вказаного рішення, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість прийняття відповідачем спірної постанови про стягнення з боржника виконавчого збору. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. З урахуванням наведеного в сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 25.01.2014 ВП № 28528324. З урахуванням наведеного суд не вбачає підстав для скасування оскаржуваної постанови та приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Результат розгляду: denied