Рішення адміністративного суду від 2014-04-01 00:00:00+03

У квітні 2013 року Київський міський центр зайнятості звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовом до [PERSON], в якому просило стягнути з відповідача на користь Київського міського центру зайнятості кошти у розмірі 20 886,65 грн. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 червня 2013 року адміністративний позов Київського міського центру зайнятості задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь Київського міського центру зайнятості кошти у розмірі 20 886,65 грн. Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову якою у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Апелянт посилається на незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є на йогом переконання підставою для скасування судового рішення. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 02.12.2011 року відповідач зареєструвався у Дніпровському районного центру зайнятості як такий що шукає роботу. Наказом Подільського районного центру зайнятості № НТ111209 від 09.12.2011 року відповідачу на підставі ст. 2 Закону України «Про зайнятість населення» було надано статус безробітного та, відповідно до п.п. 1, 3, 4 ст. 22, п. 1 ст. 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та п. 2.1. Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, призначено допомогу по безробіттю. На підставі наказу № НТ121030 від 30.10.2012 року відповідача було знято з обліку з 30.10.2012 року, відповідно до п. 20 «Порядку реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 року № 219, на підставі абзацу 9 пп. 1 п. 20 Порядку у зв'язку з відмовою від послуг служби зайнятості. Так, згідно довідки - розрахунку Дніпровського районного центру зайнятості м. Києва № 5648-06/23 від 28.11.2012 року за період з 31.12.2011 року, по 13.05.2012 року, та з 21.06.2012 року, по 29.10.2012 року, відповідачкою одержано допомогу по безробіттю в сумі 17 446,65 грн. За період з 14.05.2012 року, по 20.06.2012 року, одержано матеріальну допомогу в період проходження навчання в сумі 2 428,47 грн. За навчання [PERSON] Київським міським центром зайнятості сплачено -1 011,53 грн. лист № 03-8551 від 26.11.2012 року. 07 лютого 2013 року [PERSON] було направлено лист про необхідність добровільно повернути незаконно отримані кошти у сумі 20 886,65 грн., однак, кошти відповідачем повернуто не було. Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи колегія суддів зважає на наступне. Відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» від 01.03.1991 року № 803-XII (далі - Закон № 803-ХІІ), зайнятість - це діяльність громадян, пов'язана із задоволенням особистих та суспільних потреб і така, що, як правило, приносить їм доход у грошовій або іншій формі. Згідно п.п. «б» п. 3 ст. 1 Закону № 803-XII, в Україні до зайнятого населення належать та не можуть бути визнані безробітними і отримувати допомогу по безробіттю громадяни, які самостійно забезпечують себе роботою, включаючи підприємців, осіб, зайнятих індивідуальною трудовою діяльністю, творчою діяльністю, члени кооперативів, фермери та члени їх сімей, що беруть участь у виробництві, а також члени особистих селянських господарств, діяльність яких здійснюється відповідно до Закону України «Про особисте селянське господарство». Положенням ст. 2 Закону № 803-ХІІ передбачено, що безробітними визнаються працездатні громадяни, працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи. Відповідно до п.п. «е» п. 1 ст. 4 Закону № 803-XII, держава гарантує працездатному населенню у працездатному віці в Україні виплату безробітним в установленому порядку допомоги по безробіттю матеріальної допомоги по безробіттю, матеріальної допомоги по безробіттю членам сім'ї, які перебувають на їх утриманні, та інших видів допомоги. Згідно п. 12 Порядку реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.02.2007 року № 219 (далі - Порядок), для одержання статусу безробітного громадянин особисто подає у день, що настає після закінчення встановленого строку для пошуку підходящої роботи, до центру зайнятості заяву із зазначенням у ній інформації про те, що він не зареєстрований як фізична особа - підприємець та не займається видами діяльності, що визначені частиною третьою статті 1 Закону України «Про зайнятість населення», і не отримує пенсію на пільгових умовах. Громадяни, зареєстровані як такі, що шукають роботу, та безробітні, знімаються з обліку з дня виявлення факту подання недостовірних даних, що мав місце під час перебування особи на обліку як безробітної, або неповідомлення державної служби зайнятості про виїзд за межі України з метою працевлаштування чи провадження іншої діяльності, спрямованої на отримання прибутку (пп. 1 п. 20 Порядку). Відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02.03.2000 року № 1533-ІІІ, застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Як вбачається з матеріалів справи, Дніпровським районним центром зайнятості було проведено, звірку даних щодо ТОВ «Канселлор» з метою отримання повної інформації про діяльність та доходи отримані відповідачкою. За результатами перевірки було встановлено, що [PERSON] працювала в ТОВ «Канселлор» з 01.03.2007 року (Наказ від 01.03.2007 р., №13-к про призначення на посаду) по 02.04.2012 року (Наказ від 02.04.2012 р., №40-к про звільнення) та був складений акт № 1287 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення від 14.11.2012 року, щодо якого було встановлено, що [PERSON] під час отримання статусу безробітної та призначення допомоги по безробіттю отримувала дохід. Однак, як вбачається з матеріалів справи, а саме копії трудової книжки, відповідач звільнилася із ТОВ «Канселлор» 25.03.2011 року, тобто задовго до реєстрації в якості безробітної і початку отримання допомоги. Крім того, як вбачається з копії трудової книжки, [PERSON] не працювала в цій організації за сумісництвом ні на посаді спеціаліста відділення, ні на іншій посаді після 25.03.2011 року, коли була звільнена за власним бажанням. Як видно з довідки, виданої ТОВ «Канселлор», [PERSON] дійсно була звільнена 25.03.2011 року, після цієї дати на цьому підприємстві не працювала, не отримувала заробітної плати та будь-яких інших доходів. 28.03.2011 року відповідач працевлаштувалась в Комунальне підприємство "Київський іподром " на посаду начальника відділу звідки була звільнена 30.11.2011 року за скороченням штату, що також підтверджується довідкою, виданою даним підприємством. Отже [PERSON] 9.12.2011 року була облікована в органах зайнятості як безробітна у повній відповідності з вимогами чинного законодавства. Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку щодо безпідставності заявлених позивачем вимог, які є необґрунтованими, не підтверджуються належними доказами, а відтак є такими, що не підлягають до задоволення. Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції прийнята з помилковим застосуванням норм чинного законодавства України, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про задоволення позову. Відповідно до ст. 198, 202 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Результат розгляду: denied