Рішення адміністративного суду від 2014-02-26 00:00:00+02

в квітні 2012 року позивач звернулася до Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Славутському районі та м. Славута Хмельницької області про визнання неправомірними дій відповідача у відмові призначити пенсію державного службовця з 03.01.2012 року; зобов'язання відповідача у встановленому законом порядку призначити та перерахувати пенсію державного службовця з 03.01.2012 року. Постановою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 травня 2012 року позовні вимоги позивача задоволено повністю. Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 травня 2012 року та прийняти нову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 197 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які прийняті у порядку скороченого провадження за результатами розгляду справ, передбачених пунктами 1, 2, частини першої ст.183-2 КАС України. Відповідно до ч. 1 ст. 183-2 КАС України скорочене провадження застосовується в адміністративних справах щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити. Так, як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, [INFO] [PERSON] досягла 55 річного віку, страховий стаж на посаді судді станом на момент досягнення пенсійного віку складає 24 роки 6 місяців та 10 днів. 03.01.2012 року позивач звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Славутському районі та м. Славута Хмельницької області із заявою про призначення пенсії державного службовця. При цьому, після досягнення пенсійного віку [PERSON] продовжує працювати суддею Славутського міськрайонного суду. 11.04.2012 року відповідачем було надано відповідь № 46/В-14 про відмову у призначенні позивачу пенсії державного службовця, в якій зазначено, що [PERSON] призначена пенсія за віком на загальних підставах, оскільки відповідно до норм чинного законодавства України пенсія державного службовця призначається суддям тільки після звільнення з роботи. Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що Закон України "Про судоустрій і статус суддів" не містить положень, які б регулювали порядок пенсійного забезпечення працюючого судді, а робота (служба) на посадах суддів зараховується до стажу державної служби на рівні з роботою (службою) на посадах державних службовців у державних органах, передбачених статтею 25 Закону України "Про державну службу", внаслідок чого пенсійне забезпечення працюючих суддів повинно регулюватися положеннями ст. 37 Закону України "Про державну службу". При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 37 цього Закону пенсія державного службовця виплачується незалежно від його заробітку (прибутку), одержуваного після виходу на пенсію, у тому числі, і на посадах державного службовця, за винятком пенсії по інвалідності, яка призначається за умови припинення державної служби. Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного. Особливий статус судді, гарантії його незалежності визначено Конституцією і законами України, зокрема, - на час виникнення спірних відносин - Законом України "Про судоустрій та статус суддів" від 07.07.2010 року. При цьому, на суддю, поширюється дія положень статей 1, 2 Закону України "Про державну службу", що дає підстави вважати, що суддя є державною службовою особою, який здійснює функції представника державної судової влади на постійній основі, наділений повноваженнями здійснювати правосуддя, та одержує суддівську винагороду за рахунок державних коштів. Статтею 23 Закону України "Про державну службу" встановлено граничний вік перебування на державній службі, який на час виникнення спірних відносин становив 60 років для чоловіків і 55 років для жінок. Граничний вік перебування на державній службі фактично є пенсійним віком для цієї категорії працівників. Пенсійне забезпечення державних службовців регулюється статтею 37 Закону України "Про державну службу", яка, зокрема, визначає підстави для виходу на пенсію державних службовців та її розмір, а також передбачає, що пенсія державному службовцю виплачується незалежно від його заробітку (прибутку), одержуваного після виходу на пенсію. Чинна редакція наведених статей Закону України "Про державну службу" (текст статті 37 у редакції Закону України від 8 липня 2011 року № 3668-VI "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи") передбачає, що пенсійний вік державних службовців та граничний вік перебування на державній службі, який на сьогодні становить 65 років, не збігаються. Крім того, статтею 37 цього Закону встановлено, що особі, якій призначена пенсія відповідно до цієї статті, та яка продовжує працювати на державній службі, виплачується пенсія у розмірі, обчисленому відповідно до Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", а після звільнення - у розмірі, обчисленому відповідно до Закону України "Про державну службу". Конституцією України та Законом № 2862-XII визначено граничний вік перебування судді на посаді - 65 років. Згідно зі статтею 37 Закону України "Про державну службу" пенсія державному службовцю виплачується незалежно від його заробітку (прибутку), одержуваного після виходу на пенсію. Відповідно до ч. 2 ст. 5 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Згідно з матеріалами справи позивачка звернулась із заявою про призначення пенсії відповідно до Закону України "Про державну службу" лише 03.01.2012 року, тобто після набранням чинності Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" (1 жовтня 2011 року), яким внесено зміни до ст. 37 Закону України "Про державну службу". У зв'язку з вищевикладеним, колегія суддів дійшла висновку про відсутність у позивача права на призначення пенсії державного службовця. Таким чином, відповідно статті 37 Закону України "Про державну службу" відповідач правомірно встановив позивачу пенсію у розмірі, обчисленому відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 21-186а13 від 02.07.2013 року. Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України. Враховуючи викладене, колегія суддів Вінницького апеляційного адміністративного суду вважає, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню. Згідно зі ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Результат розгляду: denied