Рішення адміністративного суду від 2014-02-04 00:00:00+02

24 жовтня 2011 року позивач звернувся до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Першотравенської міської ради Дніпропетровської області, в якому просить визнати неправомірними дії відповідача та зобов'язати відповідача здійснити перерахунок та виплату недоотриманої допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідно до ст. 15 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» за період з 02.09.2009 року по 30.09.2011 року. Ухвалою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2011 року позов [PERSON] за період з 02.09.2009 року по 24.04.2011 року залишено без розгляду у зв'язку з пропуском строку звернення до суду. Постановою Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2011 року у задоволенні позову відмовлено. Не погодившись з постановою суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позов задовольнити. Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Встановлені обставини справи свідчать про те, що [PERSON], згідно свідоцтва про народження є матір'ю [PERSON], [INFO], у зв'язку з чим знаходиться на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Першотравенської міської ради Дніпропетровської області та отримує допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, як особа, що не застрахована у системі соціального загальнообов'язкового державного соціального страхування, у розмірі 130 грн. на місяць, що підтверджується копією довідки відповідача від 03.10.2011 року, яка міститься в матеріалах справи (а.с.8). Як слідує із правових норм, що регулюють спірні правовідносини, до 1 січня 2008 року, тобто, до набрання чинності Законом України від 28 грудня 2007 № 107-VI "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (далі - Закон № 107-VI) - правовідносини щодо виплати допомоги регулювалися як Законом України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" № 2811-XII від 21 листопада 1992 (далі - Закон № 2811-ХІІ), дія якого поширювалася на осіб, не застрахованих в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, до яких відноситься позивач, (стаття 13) так і Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням" (далі - Закон № 2240-III), який поширював свою дію на застрахованих у зазначеній системі осіб. Розмір допомоги також визначався цими Законами (статтями 15 та 43 відповідно). Зокрема, статтею 15 Закону № 2811-XII було передбачено, що допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років. Однак, пунктами 23, 25 розділу ІІ Закону № 107-VI були внесені відповідні зміни до Закону № 2811-ХІІ, а саме: дію статті 13 Закону № 2811-ХІІ з 01 січня 2008 року поширено і на застрахованих осіб, а ст. 15 Закону № 2811-ХІІ викладено в наступній редакції: допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі, що дорівнює різниці між прожитковим мінімумом, встановленим для працездатних осіб, та середньомісячним сукупним доходом сім'ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців, але не менше 130 гривень. Проте, пунктом 2 розділу ІІІ Закону № 107-VI було передбачено, що розділ II цього Закону діє до 31 грудня 2008 року. Таким чином, з 01.01.2009 року, діють положення ст.13 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми", якою передбачено, що право на допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за цим Законом має не застрахована в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування особа (один з батьків дитини, усиновитель, опікун, баба, дід або інший родич), яка фактично здійснює догляд за дитиною та положення ст.15 цього Закону, відповідно до якої допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається у розмірі встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років. Проте, статтею 46 Закону України від 26 грудня 2008 року № 835-VI «Про Державний бюджет України на 2009 рік» та статтею 45 Закону України від 27 квітня 2010 року № 2154-VI «Про Державний бюджет України на 2010 рік» передбачено, що у 2009, 2010 роках допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідно до Закону № 2811-ХІІ призначається і здійснюється в розмірах і порядку, визначених Кабінету Міністрів України. Порядок призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми був затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 саме на виконання Закону № 2811-ХІІ. Тому, у 2009 та 2010 році допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку виплачувалася відповідно до зазначеного Порядку. Закон України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» № 2857 від 23.10.2010 не містить будь-яких положень щодо розміру допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку відповідно до Закону № 2811-ХІІ або делегування повноважень по визначенню такого розміру Кабінету Міністрів України. За таких обставин, у 2011 році, виплати допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку особам не застрахованим в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування повинні здійснюватися у розмірі визначеному статтею 15 Закону № 2811-ХІІ, а саме - у розмірі встановленого законом прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років. Таким чином, враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції зробив висновок, що відповідач при нарахуванні та виплаті позивачу допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку у розмірі, меншому, ніж визначено статтею ст.15 Закону України "Про державну допомогу сім'ям з дітьми" діяв неправомірно. Між тим, відповідно до частин 1, 2 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом 24.10.2011 (а.с.2). Практика Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строку для звернення до суду за захистом порушених прав. Таким чином позов [PERSON] підлягає задоволенню в межах шестимісячного строку звернення до суду, а саме починаючи з 24.04.2011 року. Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, з урахуванням вимог статтей 99, 100 КАС України, за період з 24 квітня 2011 року по 30 вересня 2011 року.

Результат розгляду: partial