Рішення адміністративного суду від 2014-02-04 00:00:00+02

14 жовтня 2013 року [PERSON] звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Кременчуці Полтавської області про визнання дій щодо формування та надсилання вимоги про сплату боргу від 05 лютого 2013 року № Ф-83 протиправними; скасування вимоги про сплату боргу від 05 лютого 2013 року № Ф-83. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що спірну вимогу від 05 лютого 2013 року № Ф-83 сформовано з порушенням пункту 8.2 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженої постановою правління ПФУ від 19 грудня 2003 року № 21-1, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 січня 2004 року за № 64/8663, а саме: спірну вимогу сформовано не на підставі даних особових рахунків платників. Позивач наголошував на тому, що жодних даних щодо наявного боргу у розмірі 632 грн. 46 коп. до його облікової картки відповідачем не внесено. За таких обставин, вважає, що вимога Управління Пенсійного фонду України в м. Кременчуці Полтавської області про сплату боргу від 05 лютого 2013 року № Ф-83 сформована всупереч законодавства України. Позивач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, 22 січня 2014 року надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у письмових запереченнях на позовну заяву зазначав, що позивачем було порушено підпункт 4 пункт 2 статті 6 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування", а саме: неправильно подано звіт за 2010 рік про суми нарахування внеску на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, позивачем визначена сума, на яку нараховується внесок в розмірі меншому за розмір мінімального страхового внеску фізичної особи - підприємця у сумі 0 грн. Відповідно до діючого законодавства [PERSON] було направлено вимогу про сплату боргу в сумі 632 грн. 46 коп. Тому, відповідач вважає, що Управління Пенсійного фонду України в м. Кременчуці Полтавської області діяло у відповідності до норм чинного законодавства. Відповідач явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, надав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника управління. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) зареєстрований як фізична особа - підприємець 11 листопада 2009 року Виконавчим комітетом Кременчуцької міської ради Полтавської області /а. с. 46/ і є платником страхових внесків та перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Кременчуці Полтавської області /а. с. 47/. Позивачем подано 20 січня 2011 року до управління Пенсійного фонду України в м. Кременчуці звіт за 2010 рік, згідно якого сплаті підлягає сума єдиного внеску у розмірі 1 008 грн. Управлінням Пенсійного фонду України в м. Кременчуці в запереченнях на позовну заяву зазначено, що позивачем вказаний звіт було подано не правильно, оскільки у звіті суму, на яку нараховуються страхові внески визначена 0 грн., тобто, на думку відповідача, меншому за розмір мінімального страхового внеску фізичної особи - підприємця. Відповідачем в 2013 року, у зв'язку з поданням ФОП [PERSON] звіту за 2010 рік, було встановлено, що позивачем занижено суму страхового внеску, а тому УПФУ в м. Кременчуці донараховано мінімальний страховий внесок для ФОП [PERSON] за 2010 рік у розмірі 632 грн. 46 коп. /а. с. 68/. 05 лютого 2013 року позивачу була направлена вимога про сплату боргу № Ф-83. Згідно вказаної вимоги станом на 01 лютого 2013 року заборгованість зі сплати страхових внесків, штрафів (фінансових санкцій) та пені за [PERSON] становить 632 грн. 46 коп. /а. с. 73/. Позивач в позовній заяві зазначає, що дії Управління Пенсійного фонду України у м. Кременчуці щодо формування та надсилання вимоги про сплату боргу від 05 лютого 2013 року № Ф-83 є протиправними. Зазначене твердження позивач обґрунтовує тим, що спірну вимогу від 05 лютого 2013 року № Ф-83 сформовано з порушенням пункту 8.2 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженої постановою правління ПФУ від 19 грудня 2003 року № 21-1, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 16 січня 2004 року за № 64/8663, а саме: спірну вимогу сформовано не на підставі даних особових рахунків платника. Також, позивач зазначив, що обрахування відповідачем розміру страхових внесків за 2010 рік відповідно до вимог Закону України "Про внесення змін до законів України "Про Державний бюджет України на 2010 рік" та "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 08 липня 2010 року № 2461 з 01 липня 2010 року є неправомірним, оскільки вказаний закон набрав законної сили 17 липня 2010 року. Зауважив, що Вищим адміністративним судом в ухвалі від 17 травня 2012 року по справі К/9991/91032/11 зазначено, що закон не має зворотної сили у часі, а отже і обов'язок щодо сплати страхових внесків відповідно до Закону України від 08 липня 2010 року № 2461 виникає у платників страхових внесків з 17 липня 2010 року. Не погодившись з вказаною вимогою позивач 13 березня 2013 року звернувся до Управління ПФУ у м. Кременчуці з заявою про узгодження вимоги про сплату боргу від 05 лютого 2013 року № Ф-83, виданої УПФУ в м. Кременчуці. Рішенням № 2 від 20 березня 2013 року відповідач відмовив ФОП [PERSON] у задоволенні його заяви та не знайшов підстав для скасування оскаржуваної вимоги. Позивач 16 липня 2013 року подав Пенсійному фонду України скаргу на рішення № 2 по заяві про узгодження вимоги про сплату боргу від 05 лютого 2013 року № Ф-83. Рішенням про результати розгляду скарги від 23 вересня 2013 року № 25085/09-10 Пенсійний фонд України рішення УПФУ в м. Кременчуці № 2 від 20 березня 2013 року залишив без змін, а скаргу ФОП [PERSON] - без задоволення. Позивач не погодився з вказаними рішеннями та звернувся до суду з вимогою визнати протиправними дії УПФУ в м. Кременчуці щодо формування та надсилання вимоги про сплату боргу від 05 лютого 2013 року № Ф-83; скасування вимоги про сплату боргу від 05 лютого 2013 року № Ф-83. Надаючи оцінку вказаним правовідносинам суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до статті 14 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-ІУ (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) платниками страхових внесків на загальнодержавне пенсійне страхування є підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об'єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 10, 15 статті 11 цього Закону Згідно положень статті 15 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-1У, платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, які набувають статусу платників страхових внесків до Пенсійного фонду з дня взяття їх на облік територіальним органом Пенсійного фонду. Фізична особа - підприємець [PERSON] перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Кременчуці Полтавської області та є платником страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування у розмірі 33,2% /а. с. 47/. Відповідно до частини 6 статті 19 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та відповідно до п. 5.1.3 та 5.1.4 розділу 5 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженої постановою Правління Пенсійного фонду України від 19 грудня 2003 року № 21-1, страхові внески нараховуються незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місці виплати та використання, а також незалежно від того, чи були зазначені суми фактично виплачені після їх нарахування до сплати. Нараховані за відповідний базовий звітний період страхові внески сплачуються платниками шляхом перерахування безготівкових сум з їх банківських рахунків не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду незалежно від виплаті заробітної плати (доходу), на суми яких нараховуються страхові внески. Відповідно до пункту 6 частини 2 статті 17 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-ІУ, страхувальники зобов'язані нараховувати, обчислювати та сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем надано до органів Пенсійного фонду розрахунок суми страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, що підлягають сплаті за 2010 рік /а. с. 71-72/, відповідно до якого загальна сума страхових внесків складає 1 008 грн. (по 84 грн. щомісячно). Відповідач у письмових запереченнях на позовну заяву /а. с. 68-67/ зазначав, що позивачем було порушено підпункт 4 пункт 2 статті 6 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування", а саме: неправильно подано звіт за 2010 рік про суми нарахування внеску на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, позивачем визначена сума, на яку нараховується внесок в розмірі меншому за розмір мінімального страхового внеску фізичної особи - підприємця у сумі 0 грн. Відповідач також зазначив, що подання неправильного звіту ним було виявлено в 2013 році і в графу "нараховано" були занесені дані у сумі 632 грн. 46 коп. Відповідно до діючого законодавства [PERSON] було направлено вимогу про сплату вказаного боргу. Відповідач виникнення боргу пов'язував з тим, що 17 липня 2010 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до законів України "Про Державний бюджет України на 2010 рік" та "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 8 липня 2010 року N 2461-VI. З цього приводу суд зазначає наступне. Так, Законом України "Про внесення змін до законів України "Про Державний бюджет України на 2010 рік" та "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 8 липня 2010 року N 2461-VI, внесено зміни до підпункту 4 пункту 8 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., NN 49 - 51, ст. 376) та викладено в такій редакції: "4) фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок), та члени сімей зазначених осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, на період дії законодавчих актів з питань особливого способу оподаткування сплачують страхові внески в порядку, визначеному цим Законом. Сума страхового внеску встановлюється зазначеними особами самостійно для себе та членів їх сімей, які беруть участь у провадженні такими особами підприємницької діяльності та не перебувають з ними у трудових відносинах. При цьому сума страхового внеску з урахуванням частини фіксованого або єдиного податку, що перерахована до Пенсійного фонду України, повинна становити не менше мінімального розміру страхового внеску за кожну особу та не більше розміру страхового внеску, обчисленого від максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, оподатковуваного доходу (прибутку), загального оподатковуваного доходу, з якої сплачуються страхові внески". Відповідно до ст.53 Закону України "Про Державний бюджет України на 2010 рік" встановлено розмір мінімальної плати на 2010 рік у місячному розмірі: з 1 січня - 869 грн., з 1 квітня - 884 грн., з 1 липня - 888 грн., з 1 жовтня - 907 грн., з 1 грудня - 922 грн., відповідно до якого повинен обчислюватись розмір страхового внеску. Суд зауважує, що Закон України від 08 липня 2010 року № 2461 набрав чинності 17 липня 2010 року. Сторонами не заперечується той факт, що заборгованість зі сплати страхових внесків відповідачем нарахована з 01 липня 2010 року та виникла у зв'язку з тим, що позивачем не було обраховано страхові внески відповідно до змін, внесених Законом України від 08 липня 2010 року № 2461 з 01 липня 2010 року. Згідно розрахунку сум заборгованості /а. с. 74/ [PERSON] нараховано до сплати страхових внесків за липень, серпень та вересень 2010 року. Разом з тим, враховуючи те, що закон не має зворотної сили у часі, відповідно до вимог статті 58 Конституції України, суд приходить до висновку, що обов'язок щодо сплати страхових внесків відповідно до Закону України від 08 липня 2010 року № 2461 виник у позивача з 17 липня 2010 року. Також суд зазначає, що частиною 2 статті 20 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що обчислення страхових внесків застрахованих осіб здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до зазначеного Закону нараховуються страхові внески. Також, положеннями частини 3 статті 20 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визначено, що обчислення страхових внесків територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі складених актів перевірки правильності нарахування та сплати страхових внесків, звітності, що подається страхувальником, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму заробітної плати (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески. Обчислення територіальними органами Пенсійного фонду сум страхових внесків за минулі періоди провадиться виходячи з розміру страхового внеску, що діяв на день нарахування виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески. Аналогічні за змістом норми містяться в пункті 5.9 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, затвердженої постановою Правління Пенсійного фонду України від 19 грудня 2003 року № 21-1, відповідно до яких обчислення страхових внесків органами Пенсійного фонду здійснюється на підставі складених актів перевірки правильності нарахування та сплати страхових внесків, звітності, що подається страхувальником, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму заробітної плати (доходу), на які нараховуються страхові внески. Обчислення органами Пенсійного фонду сум страхових внесків за минулі періоди провадиться, виходячи з розміру страхового внеску, що діяв на день нарахування виплат (доходу). Стягнення заборгованості із сплати внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, здійснюється відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості (пункт 8.1 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України). Так, відповідно до пункту 8.2 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України (в редакції чинній на момент виникнення заборгованості) органи Пенсійного фонду надсилають страхувальникам вимогу про сплату недоїмки в таких випадках: а) якщо дані документальних перевірок результатів діяльності страхувальника свідчать про донарахування сум страхових внесків; б) якщо страхувальник має на кінець звітного базового періоду недоїмку зі сплати страхових внесків; в) якщо страхувальник має на кінець звітного періоду борги зі сплати фінансових санкцій (штрафів) та пені. У випадку а) вимога надсилається одночасно з актом документальної перевірки. У випадку б) вимога надсилається щомісяця протягом п'яти робочих днів, наступних за звітним базовим періодом. Вимога формується на підставі даних особових рахунків платників на всю суму боргу. Відповідно до пункту 8.3 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України вимога формується на підставі актів документальних перевірок та облікових даних з карток особових рахунків страхувальників за формою згідно з додатком 9 цієї Інструкції (для страхувальника - юридичної особи) або за формою згідно з додатком 10 цієї Інструкції (для страхувальника - фізичної особи). З викладеного вбачається, що вимога про сплату боргу формується органами Пенсійного фонду України на підставі актів документальних перевірок та облікових даних з карток особових рахунків платника внесків. Частинами 2, 3 статті 21 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" на кожну застраховану особу відкривається персональна облікова картка, в якій використовується реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки та офіційно повідомили про це відповідний орган доходів і зборів і мають відмітку в паспорті). Частина персональної облікової картки, яка відображає страховий стаж, заробітну плату (дохід) та розмір сплачених страхових внесків застрахованої особи, серед іншого, повинна містити такі відомості як розмір страхового внеску до Пенсійного фонду за відповідний місяць; сума сплачених страхових внесків до Пенсійного фонду за відповідний місяць. Тобто, картка особових рахунків платника внесків має в обов'язковому порядку містити дані щодо розміру наявної в такого платника внесків недоїмки. У випадку наявності такої недоїмки, саме на підставі облікових даних картки формується вимога про сплату боргу. Відповідач у письмових запереченнях зазначив, що у зв'язку з тим, що позивачем було неправомірно подано звіт за 2010 рік, що було виявлено лише 2013 року, останньому в графу "нараховано" були занесені дані у сумі 632 грн. 46 коп. та направлено вимогу про сплату вказаного боргу. Так, відповідачем на підтвердження вказаних обставин надано до суду картку особового рахунку [PERSON] /а. с. 75-77/ за період з 01 січня 2004 року по 30 січня 2014 року, з якої вбачається, що заборгованість зі сплати внесків у розмірі 632 грн. 46 коп. за позивачем не обліковується. Натомість, станом на 30 січня 2014 року за позивачем рахується переплата у розмірі 992 грн. 32 коп. /а. с. 76/. Тобто, суд приходить до висновку, що картка особового рахунку платника внесків [PERSON] не містить даних щодо недоїмки по сплаті внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування у розмірі 632 грн. 46 коп. Доказів встановлення порушень сплати [PERSON] страхових внесків за липень - вересень 2010 року у відповідному акті документальної перевірки відповідачем до суду не надано. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачем за відсутності відповідних даних в картці особових рахунків позивача неправомірно сформовано вимогу від 05 лютого 2013 року № Ф-83, тобто з порушенням вимог пунктів 8.2 та 8.3 Інструкції про порядок обчислення і сплати страхувальниками та застрахованими особами внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України. Отже, вимога від 05 лютого 2013 року № Ф-83 є протиправною та підлягає скасуванню. За таких обставин, суд вважає за необхідне, згідно з частиною 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, вийти за межі позовних вимог про скасування вимоги від 05 лютого 2013 року № Ф-83, натомість визнати протиправною та скасувати вимогу від 05 лютого 2013 року № Ф-83. Стосовно вимог позивача про визнання протиправними дій щодо формування та надсилання вимоги про сплату боргу від 05 лютого 2013 року № Ф-83, суд зазначає наступне. Оцінка діям відповідача щодо винесення ним будь-яких рішень надається уповноваженими законом органами влади при вирішенні спору щодо оскарження таких рішень. Суд, задовольняючи вимоги позивача про скасування вимоги про сплату боргу та скасовуючи спірну вимогу, вже надав оцінку діям відповідача щодо правомірності формування та надсилання такої вимоги. Відповідно до частини 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. Згідно ч. 3 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог. На підставі викладеного,

Результат розгляду: partial