Рішення адміністративного суду від 2014-03-12 00:00:00+02

Позивач 21.06.2012 року звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м.Антрациті та Антрацитівському районі Луганської області щодо припинення виплати пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та зобов'язання відновити таку виплату з 21.11.2011 року. Постановою Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області від 26 листопада 2013 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправними рішення, дії та бездіяльність Управління Пенсійного фонду України в м.Антрациті та Антрацитівському районі Луганської області щодо письмової відмови позивачці [PERSON] в поновленні пенсії по держслужбі від 21.05.2012 року. Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в м.Антрациті та Антрацитівському районі Луганської області поновити позивачці [PERSON] з 21.12.2011 року нарахування та виплату щомісячної пенсії згідно Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року, зі змінами 16.01.2003 року, не припиняючи їй виплат щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 88% як судді у відставці. В решті вимог відмовлено. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що не є тотожнім поняття пенсії в розумінні Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та щомісячного довічного грошового утримання судді, оскільки суддя зберігає статус і після виходу у відставку. У судді у відставці є право вибору між пенсією державного службовця та щомісячним довічним грошовим утриманням, при цьому виплата одного з цих видів забезпечення виключає виплату іншого, але законодавство, яке діяло на момент виникнення спору не передбачає вибору між пенсією за віком на загальних підставах та довічним щомісячним грошовим утриманням, тобто зміст зазначених правових норм не виключає права на отримання пенсії за віком на загальних підставах, одночасно з довічним грошовим утриманням. До того ж, суд прийняв до уваги, що припинення виплати позивачу пенсії за віком здійснене без прийняття будь-якого рішення керівником органу владних повноважень. Не погодившись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову. Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що пенсійне законодавство України не передбачає можливість одночасного отримання особою з коштів Пенсійного фонду декількох видів виплат за різними законами. Позивач в судовому засіданні апеляційної інстанції проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно апеляційної скарги відповідач просив розглянути справу за відсутності представника управління. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 196 КАС України неявка вказаної особи не перешкоджає судовому розгляду справи. Відповідно до ст.195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, встановила наступне. Судом першої інстанції встановлено, що з 07.04.2003 року позивачка перебуває на обліку у відповідача у зв'язку із призначенням та отриманням пенсії за віком на загальних умовах відповідно до ст.26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Як пояснила в судовому засіданні апеляційної інстанції позивачка, вона звільнена 30.12.2010 року з посади судді Антрацитівського міськрайонного суду Луганської області у зв'язку з виходом у відставку на підставі Постанови Верховної Ради України № 2762-VІ від 02.12.2010 року. 31 грудня 2010 року позивачка звернулась до УПФУ в м.Антрацит Луганської області з заявою про призначення їй щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ( а.с.34). На підставі розпорядження № 165651 від 06.01.2011 року Управлінням ПФУ м.Антрацит Луганської області було припинено виплату [PERSON] пенсії за віком з 01.01.2011 року у зв'язку з призначенням їй довічного грошового утримання. Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку, у тому числі, органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам визначає Закон України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Згідно ч. 3 ст. 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються види пенсійного забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення. Статтею 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються види пенсійних виплат, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат. Відповідно до п.2 ст.8 вказаного Закону право на отримання пенсій відповідно до цього закону мають особи, за умовами, якщо вони не отримують пенсію з інших джерел. Згідно ч. 1 ст. 10 вказаного Закону особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» особі, яка має право на довічну пенсію, призначається один з видів довічної пенсії за її вибором. Крім того, ч. 1 статті 43 Закону України «Про статус суддів» передбачалось, що кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов'язків за власним бажанням або у зв'язку з закінченням строку повноважень. Суддя також має право на відставку за станом здоров'я, що перешкоджає продовженню виконання обов'язків. Згідно з ч. 4 цієї ж статті суддя, який вийшов у відставку, при наявності відповідного віку і стажу роботи виплачується пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України «Про державну службу». Судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді. Таким чином, аналізуючи встановлені обставини, приймаючи до уваги приведені вище норми закону, які регулюють спірні правовідносини (на час їх виникнення), колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем правомірно було призначено позивачу щомісячне грошове утримання відповідно до Закону України «Про статус суддів» з 01.01.2011 року і при цьому була припинена виплата пенсії за віком на загальних умовах. Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог є помилковим, оскільки відповідно до вищевказаних норм, у судді, який вийшов у відставку, виникає право вибору на отримання пенсії чи щомісячного довічного грошового утримання, тобто не передбачено можливість одночасного отримання і пенсії, в тому числі за віком, і щомісячного довічного грошового утримання. За таким обставин дії відповідача з припинення виплати позивачу пенсії за віком з часу призначення довічного грошового утримання судді у відставці є правомірними, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Таку правову позицію викладено в постановах Верховного Суду України від 20.11.2012 року по справі № 21-360а12, від 02.07.2013 року по справі № 21-186а13, від 24.12.2013 року по справі № 21-452а13. Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України. На підставі вищезазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у звязку з чим постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, з винесенням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції постановлене судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для скасування постанови суду першої інстанції з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позову. На підставі вищевикладеного,

Результат розгляду: denied