Рішення адміністративного суду від 2014-04-02 00:00:00+03

[PERSON] відповідно до наказу №740к від 04.05.2011р. прокуратури міста Києва, працював на посаді прокурора відділу захисту прав громадян та інтересів держави в екологічній сфері управління захисту прав і свобод громадян та інтересів держави прокуратури міста Києва. 10 вересня 2011 року відносно позивача Генеральною прокуратурою України порушено кримінальну справу за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 368 КК України, позивача затримано за підозрою у вчиненні вказаного злочину та в подальшому обрано міру запобіжного заходу у виді тримання під вартою. 10 січня 2012 року позивачу змінено запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про не виїзд. Вироком Печерського районного суду м. Києва від 20.03.2013р. позивача виправдано у злочині передбаченому ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 369-2 КК України за відсутністю в діях складу злочину. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 18.06.2013р. Вирок Печерського районного суду міста Києва залишено без змін. 17 вересня 2013 року позивач звернувся до прокуратури міста Києва із заявою щодо поновлення на роботі в прокуратурі міста Києва на займаній посаді, виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу з дня відсторонення, видачі копії трудової книжки та надання наказів про відсторонення позивача від займаної посади. Листом прокуратури міста Києва №11-15613-13 від 16.10.2013р. повідомлено, що наказом прокурора міста Києва Мельника А.С. № 2162к від 23.09.2011р. позивача звільнено з посади прокурора відділу захисту прав громадян та інтересів держави в екологічній сфері управління захисту прав та свобод громадян та інтересів держави прокуратури міста Києва за скоєння проступку, який порочить працівника прокуратури та Присяги працівника прокуратури на підставі ч. 2 ст. 46-2, ст. 48 Закону України «Про прокуратуру», ч. 1 ст. 8, п. 5 ст. 9 Дисциплінарного статуту прокуратури України, а наказом Генерального прокурора України №1420к від 03.10.2011р. «Про зміну наказу прокурора міста Києва від 23.09.2011р. №2162к» позивача звільнено із займаної посади з позбавленням класного чину «юрист 2 класу», присвоєного наказом Генерального прокурора України від 29.07.2011р. № 937к, з мотивів вчинення злочину. Одночасно, прокуратурою міста Києва відмовлено позивачеві у поновленні на роботі, виплаті заробітної плати за час вимушеного прогулу. Одною із причин відмови у задоволенні звернення стало те, що прокуратурою міста Києва внесено касаційну скаргу на вирок Печерського районного суду міста Києва від 20.03.2013р. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 18.06.2013р. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2013р. вищезазначені судові рішення залишені без змін. У відповідності до ст.ст. 14-16 Дисциплінарного статуту прокуратури України, намагаючись вирішити спір у позасудовому порядку, 20.01.2014р. позивач звернувся до Генерального прокурора України із заявою, про скасування наказів прокурора міста Києва №2162к від 23.09.2011р. та Генерального прокурора України №1420к від 03.10.2011р. та поновлення на роботі з виплатою заробітної плати за час вимушеного прогулу. 7 лютого 2014 року листом №11-15613-14 прокуратура міста Києва повідомила, що позивачеві відмовлено у задоволенні його заяви від 20.01.2014р. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Згідно з ч. 3 ст. 48 Закону України «Про прокуратуру» за порушення закону, неналежне виконання службових обов'язків чи вчинення ганебного вчинку прокурори і слідчі несуть відповідальність згідно з Дисциплінарним статутом прокуратури України, який затверджує Верховна Рада України. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Дисциплінарного статуту прокуратури України дисциплінарні стягнення щодо прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури застосовуються за невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків або за проступок, який порочить його як працівника прокуратури. В наказах №2162к від 23.09.2011р. прокуратури м. Києва та № 1420к Генерального прокурора України про звільнення позивача дослівно зазначена підстава: «... [PERSON] та помічник прокурора Голосіївського району м. Києва [PERSON], порушуючи вимоги Присяги працівника прокуратури, яку прийняли 07.02.2011р. та 31.08.2011р. відповідно, вступили за попередньою змовою у позаслужбові стосунки з фізичною особою, через яку вимагали та отримали хабар в сумі 1700 доларів США від підприємця [PERSON] За не проведення перевірок його діяльності. Генеральною прокуратурою України за цим фактом 10.09.2011 року відносно [PERSON] і [PERSON] порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 368 КК України, та 16.09.2011 року їм пред'явлено обвинувачення. За скоєння злочину зазначених осіб заарештовано». Зазначена обставина розцінена як проступок, який порочить працівника прокуратури. Про невиконання чи неналежне виконання службових обов'язків або інший проступок, який порочить позивача, як працівника прокуратури в наказах не зазначено. Відповідно до частини четвертої статті 72 КАС України Вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов'язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою. Відповідно ст.6 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" громадянин, звільнений з роботи (посади) у зв'язку з незаконним засудженням або відсторонений від посади у зв'язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, має бути поновлений на колишній роботі (посаді). Робота(посада) надається громадянинові не пізніше ніж через один місяць з дня звернення, якщо воно надійшло протягом трьох місяців з дня набрання законної сили виправдувальним вироком або винесення постанови (ухвали) про закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, запис про звільнення з роботи (посади), зроблений у трудовій книжці, визнається недійсним. На вимогу громадянина власник або уповноважений ним орган у триденний термін видає йому дублікат трудової книжки без запису, який визнано недійсним. Згідно ст. 10 вищезазначеного Закону, якщо громадянин у зв'язку з незаконним засудженням був позбавлений військових або інших звань, а також державних нагород, йому поновлюються звання і повертаються нагороди. Відповідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На підставі вищевикладеного, на думку суду, відповідачами неправомірно та необґрунтовано прийняті накази №2162к від 23.09.2011р. та №1420к від 03.10.2011р. про звільнення [PERSON] з позбавленням класного чину, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України. В судовому засіданні позивач зазначив, що станом на день прийняття судового рішення, відповідачами не видано позивачу трудову книжку. Щодо позовної вимоги про стягнення з прокуратури міста Києва на користь [PERSON] завдану моральну шкоду в розмірі 1 000 000грн., суд зазначає наступне. Згідно з частиною 1 статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У відповідності з пунктом 3 частини 2 цієї статті моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням ї майна. Згідно з частиною 1 статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушення права власності ( в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків, через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивач не довів суду яким саме чином відповідачі заподіяли йому моральних страждань, а також із чого він виходив, оцінивши шкоду саме в розмірі 1 000 000 грн. На підставі вище викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до частини першої статті 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. На підставі вищевикладеного,

Результат розгляду: partial