Рішення адміністративного суду від 2014-02-24 00:00:00+02

До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява [PERSON] до Шевченківського ВМ Приморського РВ Одеського МУ ГУМВС України в Одеській області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] про визнання дій Шевченківського ВМ Приморського РВ Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області в реєстрації 09.11.2007 року малолітньої особи [PERSON], [INFO] на житлову площу квартири [ADDRESS] незаконними та зобов'язати Шевченківський ВМ Приморського РВ Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області анулювати реєстраційний запис від 09.11.2007 року про реєстрацію малолітньої особи [PERSON], [INFO] на житлову площу квартири [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем неправомірно, без згоди позивача, зареєстровану малолітню особу [PERSON], [INFO] на житлову площу квартири [ADDRESS]. Позивач зазначив, що вона як основний квартиронаймач квартири в сімейному гуртожитку за [ADDRESS] позбавлена разом зі свої сином в реалізації прав на проживання, оскільки в даній квартирі площею 12 кв.м проживає стороння людина, колишня жінка померлого [PERSON] - [PERSON] зі сторонніми чоловіками, в якої відібрано малолітнього сина [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні 17 вересня 2013 року судом залучено в якості другого відповідача Головне управління державної міграційної служби в Одеській області та залучено в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на боці позивача - [PERSON]. В судовому засіданні 18 листопада 2013 року судом залучено в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації м. Одеса ОМР. Позивач у судовому засіданні, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача Шевченківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області в судовому засідання заперечував проти позову та просив відмовити у повному обсязі, оскільки рішення прийнято відповідно до чинного законодавства України. Представник відповідача Державної міграційної служби України в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства просила відмовити в задоволені позовних вимог, посилаючись на заперечення (а.с. 113-115). Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування Приморської районної державної адміністрації в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували, оскільки вважали порушенням процесуальних прав неповнолітньої дитини в разі позбавлення останнього місця реєстрації. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за його відсутності, вимоги адміністративного позову підтримує в повному обсязі (а.с. 76). Третя особа [PERSON] в судові засідання не з'являлась, повідомлялась належним чином та своєчасно. Відповідно до ч. 2 ст. 128 КАС України неприбуття в судове засідання без поважних причин представника сторони або третьої особи, які прибули в судове засідання, або неповідомлення ним про причини неприбуття не є перешкодою для розгляду справи. Проаналізувавши наявні матеріали справи, чинне законодавство, заслухавши пояснення та заперечення представників сторін, розглянувши доводи на яких ґрунтується позовна заява, обставини справи у їх сукупності, суд вважає, що адміністративний позов не підлягає задоволенню, з урахуванням наступного. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" № 1382-IV від 11.12.2003р.(надалі Закон № 1382-IV) відповідно до Конституції України регулює відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження. Відповідно ст. 1 Закону України № 1382-IV місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], 28 березня 1995 року отримала ордер №000253 на житлову площу сімейного гуртожитку за [ADDRESS] (а.с. 7), відповідно до якого [PERSON] основний квартиронаймач. Також за вказаною адресою зареєстрований син - [PERSON], [INFO] 07 квітня 2006 року в Другому відділі реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 07.04.2006р. за актовим записом №117 (а.с. 8). 16.10.2006р. за дозволом позивача зареєстровано [PERSON] на житловій площі квартири сімейного гуртожитку за [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] помер, відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.9). Відповідно до наданих пояснень позивачем, до реєстрації вищезазначеного шлюбу з [PERSON], [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі зі [PERSON]. Від їх шлюбу, [INFO] народився син - [PERSON], який проживав разом зі [PERSON] та [PERSON] як під час їх шлюбу, так і після його розірвання. Тривалий час [PERSON] не проживала за спірною адресою, оскільки до її чоловіка переїхала колишня дружина з сином. Як зазначає позивач, в лютому 2013 року вона дізналася, що за адресою її проживання без її дозволу зареєстровано малолітнього сина померлого чоловіка - [PERSON], [INFO] На даний час син [PERSON], [PERSON], [INFO], продовжує проживати за адресою реєстрації разом зі своєю матір'ю - [PERSON], яка самовільно зайняла приміщення [ADDRESS]. Але, як стверджує позивачка у своєму позові, [PERSON] не здійснює належний нагляд за своєю дитиною, тому [PERSON] був поміщений до притулку для дітей № 1 у м. Одесі. Судом встановлено, що [PERSON] була зареєстрована в [ADDRESS], знята з обліку 21.12.2011 року за рішенням суду. Відповідно до довідки форма А [PERSON] зареєстровано за спірною адресою 09.11.2007 року в картці [PERSON]. Частиною 1 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року № 1382-IV (далі Закон України № 1382-IV) в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно вимог ст. 6 цього Закону, громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Для реєстрації особа подає: письмову заяву; паспортний документ; квитанцію про сплату державного мита або документ про звільнення від його сплати; два примірники талона зняття з реєстрації. Забороняється вимагати для реєстрації місця проживання подання особою інших документів. Заява особи про реєстрацію місця проживання є єдиною підставою для реєстрації місця проживання особи. Згідно ст. 7 зазначеного Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній, установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання. Виходячи з цього, ст. 65 Житлового кодексу України визначає, що « Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.» Відповідно ч.ч.1-2 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно ч.3-4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову. Відповідно до ст.86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, зважаючи на те, що [PERSON] був неповнолітнім сином [PERSON], який офіційно зареєстрований за адресою [ADDRESS], то законодавство дозволяє батькові здійснити реєстрацію своєї дитини без згоди квартиронаймача, ким на той час була Позивачка. Зважаючи на вищевикладені обставини, дії Шевченківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області стосовно реєстрації 09.11.2007р. малолітньої особи [PERSON], [INFO] на житловій площі квартири [ADDRESS] - були правомірними. Судові витрати розподілити відповідно до приписів ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якою передбачено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). На підставі вимог частини 3 статті 160 КАС України, в судовому засіданні 18 лютого 2014 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Результат розгляду: denied