Рішення адміністративного суду від 2014-03-06 00:00:00+02

Управління Пенсійного фонду України в Тальнівському районі Черкаської області звернулося до суду з адміністративним позовом до підрозділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у Черкаській області, управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Черкаській області, в якому просить: - визнати неправомірними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ у Черкаській області Нечипоренка Ю.І. щодо прийняття постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження ВП №38970261 від 17.07.2013р.; - визнати неправомірним рішення начальника управління ДВС ГУЮ Лазарєвої О.М. (лист №7848/2.2-07 від 02.09.2013р.); - скасувати постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження ВП №38970261 від 17.07.2013р. Представник позивача надіслав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач проти позову заперечував та просив суд відмовити в задоволенні позову повністю з підстав, зазначених у запереченні. Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до наступного. Державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у Черкаській області 05.07.2011 року винесена постанова про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом №05/1904а від 03 березня 2008 року, виданого Господарським судом Черкаської області. 21 вересня 2012 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП №27488703. Не погоджуючись із вищезазначеною постановою, позивач оскаржив її до Черкаського окружного адміністративного суду. Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 25.10.2012 року у задоволенні позову відмовлено. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу позивача задоволено, постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 25.10.2012 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою позов задоволено повністю та скасовано постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві ВП №27488703. Постановою головного державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ від 01.07.2013 року відновлено виконавче провадження та постановою від 01.07.2013 року повернуто виконавчий документ стягувачеві. Позивачем 16.07.2013 року повторно подано відповідачу заяву про примусове виконання наказу Господарського суду Черкаської області № 05/1904а від 03.03.2008 року. 17 липня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження. Управління Пенсійного фонду в Тальнівському районі Черкаської області звернулось до начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Лазарєвої О.М. із скаргою від 01.08.2013 року на дії, бездіяльність головного державного виконавця Нечипоренка Ю.І. Відповідачем у задоволенні скарги відмовлено та зазначено, що відсутні підстави для скасування постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження від 17.07.2013р. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) вирішення спорів між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень - відноситься до компетенції адміністративних судів. Частиною 3 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Статтею 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» №4901-VІ визначено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 року №45), визначено механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення. Пунктом 3 вищезазначеного Порядку визначено, що рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій). Таким чином, зазначений виконавчий документ не може бути скерований державним виконавцем до органу Державної казначейської служби України для виконання в порядку гарантії держави щодо виконання судових рішень. Статтею 82 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби можуть бути оскаржені до керівництва органів державної виконавчої служби, якщо їх оскарження передбачено цим Законом. Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця подається начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії чи бездіяльність начальника відділу можуть бути оскаржені до вищестоящого органу державної виконавчої служби. Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України розглядає виключно скарги на рішення, дії чи бездіяльність начальників управлінь державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі. Як вбачається із матеріалів справи позивачем подано скаргу від 01.08.2013р. №5248/08 до начальника управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції на дії, бездіяльність головного державного виконавця Нечипоренка Ю.І. Скарга у виконавчому провадженні подається у письмовій формі та має містити: 1) найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається; 2) повне найменування (ім'я) стягувача та боржника, їх місце проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (ім'я) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником; 3) реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина); 4) зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та норму закону, яку порушено; 5) викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; 6) підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги. Частиною 8 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що скарга, подана у виконавчому провадженні начальнику відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, розглядається у десятиденний строк з дня її надходження. За результатами розгляду скарги начальник відділу виносить постанову про її задоволення чи відмову, яка в десятиденний строк може бути оскаржена до вищестоящого органу державної виконавчої служби або до суду. Скарга, подана без додержання вимог, викладених у частині шостій цієї статті, розглядається начальником відділу в порядку, встановленому Законом України "Про звернення громадян". Скарга позивача від 01.08.2013р. №5248/08 не відповідає вимогам статті 82 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: не міститься найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається, найменування (ім'я) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником юридичної особи, не містить реквізитів виконавчого документа, вмотивоване посилання на норму Закону, яку саме порушив державний виконавець при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу. Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Частинами 1, 2 ст. 71 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими та такими, що непідлягають задоволенню.

Результат розгляду: denied