Рішення адміністративного суду від 2014-02-07 00:00:00+02

Ленінська районна державна адміністрація міста Севастополя звернулась до суду з адміністративним позовом про обмеження шляхом заборони ініціативній групі громадян в особі [PERSON] проведення мітингу 09.02.2014 з 13:00 до 17:00 в районі пл.Нахімова, 3 в місті Севастополі. Позов обґрунтовано порушенням відповідачем строків повідомлення про проведення мирного зібрання, а також тим, що мета зібрання - обговорення питання державної зради з боку голови Севастопольської міської державної адміністрації Яцуби В.Г., є провокаційною і направленою на дискримінацію діяльності посадової особи, оскільки державна зрада є кримінальним злочином та питання винності той або іншої особи вирішується у встановленому порядку виключно судовими органами з винесенням відповідного рішення. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на задоволенні позову. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв'язку з наступним. Судом встановлено, що 07.02.2014 до Ленінської районної державної адміністрації міста Севастополя надійшло повідомлення від [PERSON] про проведення мирного зібрання з метою обговорення питання державної зради з боку голови Севастопольської міської державної адміністрації Яцуби В.Г., яке відбудеться 09.02.2014 з 13:00 до 17:00 в районі Нахімова, 3 у місті Севастополі. Запланована кількість учасників - 50 осіб. Статтею 11 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка з 11.09.1997 набрала чинності для України, передбачено обов'язок держави забезпечити ефективне використання особою права мирних зборів, допускаючи встановлення законом обмежень, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою запобігання заворушенням і злочинам, для захисту здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Вказана стаття Конвенції закріплює право на свободу зібрань та право на свободу об'єднань, зокрема, зазначено, що кожен має право на свободу мирних зібрань та на свободу об'єднання з іншими, включаючи право створювати профспілки і вступати до них для захисту своїх інтересів; здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які встановлені законом в інтересах національної або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб і є необхідними в демократичному суспільстві. За змістом статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Згідно зі статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Відповідно до статті 39 Конституції України громадяни мають право збиратися мирно, без зброї і проводити збори, мітинги, походи і демонстрації, про проведення яких завчасно сповіщаються органи виконавчої влади чи органи місцевого самоврядування. Обмеження щодо реалізації цього права може встановлюватися судом відповідно до закону і лише в інтересах національної безпеки та громадського порядку - з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення або захисту прав і свобод інших людей. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про основи національної безпеки України" національна безпека - захищеність життєво важливих інтересів людини і громадянина, суспільства і держави. Статтею 3 вказаного Закону визначено, що об'єктами національної безпеки, зокрема, є людина і громадянин - їхні конституційні права і свободи. Згідно з рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 39 Конституції України про завчасне сповіщення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про проведення зборів, мітингів, походів і демонстрацій (справа щодо завчасного сповіщення про масові зібрання) від 19.04.2001 № 4-рп/2001 (справа № 1-30/2001) організатори таких мирних зібрань мають сповістити зазначені органи про проведення заходів заздалегідь, тобто у прийнятні строки, що передують даті їх проведення. Ці строки не повинні обмежувати передбачене статтею 39 Конституції України право громадян, а має служити його гарантією і водночас надавати можливість відповідним органам вжити заходів щодо безперешкодного проведення громадянами зборів, мітингів, походів і демонстрацій, забезпечення громадського порядку, прав і свобод інших людей. При здійсненні громадянами права на свободу думки і слова на вільне поширення своїх поглядів і переконань не повинно бути посягань на права і свободи, честь і гідність інших людей. Крім того, Конституційний Суд України вказав, що визначення конкретних строків завчасного сповіщення з урахуванням особливостей форм мирних зібрань, їх масовості, місця, часу проведення тощо є предметом законодавчого регулювання. Також, відповідно до висновку Венеціанської комісії та ОБСЄ/БДІПЛ, прийнятому на 88-ій пленарній сесії 14-15 жовтня 2011 року, вважається, що адекватним строком повідомлення про проведення мирного зібрання є 4-денний період. Згідно з довідкою Вищого адміністративного суду України від 01.04.2012 щодо вивчення та узагальнення практики застосування адміністративними судами законодавства під час розгляду та вирішення впродовж 2010-2011 років справ стосовно реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо), під пікетуванням як формою безпосередньої демократії необхідно розуміти публічне вираження колективної або індивідуальної думки (демонстрація підтримки, солідарності, протесту проти чого-небудь) шляхом розташування громадян біля певного об'єкта. Під час пікетування можуть використовуватися плакати, транспаранти, інші засоби наочної агітації. Вищим адміністративним судом України зазначено, що для уникнення порушень гарантованого Основним Законом України права у першу чергу з'ясуванню підлягає питання чи є запланований захід мирним та яка мета його проведення. Для прийняття рішення про задоволення позову суд повинен пересвідчитися у реальності можливої загрози, при цьому така реальність повинна бути підтверджена відповідними доказами. Як вбачається з матеріалів справи, повідомлення про проведення пікету подано [PERSON] до Ленінської районної державної адміністрації міста Севастополя 07.02.2014, тобто майже за 2 доби до його проведення, що, на думку суду, є достатнім щодо визначення поняття розумності строків завчасного сповіщення, оскільки позивач не позбавлений можливості організувати і вжити належних підготовчих заходів та дій для забезпечення безперешкодного проведення громадянами мирного зібрання і підтримання громадського порядку, охорони прав і свобод інших осіб у зазначений строк. Також суд зазначає, що саме собою несвоєчасне повідомлення органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування про проведення мирного зібрання не може бути підставою для задоволення позову про обмеження щодо реалізації такого права. За вимогами частини 5 статті 182 Кодексу адміністративного судочинства України суд задовольняє вимоги позивача в інтересах національної безпеки та громадського порядку в разі, якщо визнає, що проведення зборів, мітингів, походів, демонстрацій чи інших зібрань може створити реальну небезпеку заворушень чи злочинів, загрозу здоров'ю населення або правам і свободам інших людей. Умовою можливого обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання є створення реальної небезпеки заворушень чи злочинів, загрози здоров'ю населення або правам і свободам інших людей через проведення зборів, мітингів, походів, демонстрацій чи інших зібрань та в інтересах національної безпеки та громадського порядку. Слід зазначити, що інтереси охорони громадського порядку з метою захисту прав і свобод інших людей можуть бути причиною для обмеження мирного заходу лише тоді, коли така загроза є не уявною, теоретично допустимою, а ґрунтується на конкретних фактах чи даних про наявність реальної загрози порушенню прав і свобод інших людей (як приклад, ремонтні роботи на маршруті слідування релігійної ходи чи церемонії; вкрай несприятливі погодні умови: урагани, буревії, повені тощо; докази того, що раніше подібні мирні заходи носили немирний характер). Під час розгляду даної категорії справ, органи виконавчої влади та місцевого самоврядування повинні не просто повідомити про реальні загрози, які можуть виникнути у зв'язку з проведенням зібрання, а й надати суду докази, які стали підставою для такого висновку. Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Разом з цим, в матеріалах справи відсутні докази того, що під час проведення запланованого відповідачем мітингу може бути створена реальна небезпека заворушень чи злочинів, загроза національній безпеці, громадському порядку, здоров'ю населення або правам та свободам інших людей. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Результат розгляду: denied