Рішення адміністративного суду від 2014-03-12 00:00:00+02

28 лютого 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Вознесенський шкірсировинний завод" (далі - ТОВ "Вознесенський шкірсировинний завод") звернулось до суду з позовом про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Вознесенської ОДПІ Миколаївської області ДПС від 11.02.13 р. №0000022301. В обґрунтування позову зазначено, що відповідач безпідставно прийняв рішення про збільшення податкових зобов'язань з податку на додану вартість, оскільки позивач правомірно відніс до податкового кредиту суми ПДВ від здійснення угод з контрагентом, які відповідач вважає нікчемними. Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 10 червня 2013 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Вознесенської Об'єднаної Державної податкової інспекції Миколаївської області Державної податкової служби від 11.02.13 р. №0000022301. Присуджено на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вознесенський шкірсировинний завод" судові витрати у розмірі 2 294 грн. з Державного бюджету України шляхом їх безспірного списання із рахунку Вознесенської Об'єднаної Державної податкової інспекції Миколаївської області Державної податкової служби. Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою в задоволенні позову товариства відмовити повністю. Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї представника позивача Абакумова І.Л., вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків. Судом першої інстанції встановлено наступне. ТОВ "Вознесенський шкірсировинний завод" зареєстровано як юридична особа та платником податків. 07.12.12 року по 21.01.13 рік відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.11 р. по 30.09.12 р. 28.01.13 року за результатами перевірки відповідачем було складено акт №154/22/35433681, у висновках якого крім іншого зазначено, що позивачем порушено п.198.3, п.198.6 ст.198, п.201.11 ст.201 ПК України, в результаті чого занижено ПДВ в періоді, що перевірявся на загальну суму 515 473 грн. В акті зазначено, що по контрагентам позивача, з якими у нього були правовідносини у перевіряємий період, а саме: ФОП [PERSON], ПП "Агрохімтехнологія Інвест", ФОП [PERSON], ТОВ НВП "Металелектромаш", не було фактичних дій, спрямованих на виконання взятих на себе зобов'язань, що свідчить про відсутність наміру реального створення правових наслідків, які обумовлюються правочинами (ст.234 ЦК України). Згідно ч.1 ст.228 ЦК України, такі правочини вважаються таким, що порушують публічний порядок. По контрагенту ПП "Віва-Актив" відповідач вказує на відсутність в ході перевірки оригіналів податкових накладних. 11.02.13 року на підставі даного акту відповідачем було прийняте податкове повідомлення-рішення №0000022301, яким позивачу визначено грошове зобов'язання з податку на додану вартість за основним платежем на суму 515 473 грн. та штрафними санкціями на суму 249884 грн. Задовольняючи позовні вимоги ТОВ "Вознесенський шкірсировинний завод", суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем правомірно сформовано податковий кредит з включенням до нього податку на додану вартість на підставі отриманих від контрагентів податкових накладних. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне. Вирішуючи питання про правомірність висновку податкового органу про нікчемність угод, укладених позивачем з його контрагентами, суд першої інстанції вірно виходив з наступного. Відповідно до ч.1 ст.207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Одним з основних завдань органів державної податкової служби є здійснення контролю дотримання податкового законодавства і надання роз'яснень законодавства з питань оподаткування платникам податків. Жодним законом не передбачено право органу державної податкової служби самостійно, в позасудовому порядку, визнавати нікчемними правочини і дані, вказані платником податків в податкових деклараціях. Отже, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив про те, що навіть за наявності ознак нікчемності правочину податкові органи мають право лише звертатися до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, отриманих по правочинах, здійснених з метою, що свідомо суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їх нікчемність. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З аналізу вищенаведеної ч.1 ст.207 ГК України вбачається, що недійсність господарського зобов'язання пов'язує з наступним: невідповідністю його змісту вимогам закону; наявністю мети, що за відомо суперечить інтересам держави і суспільства; укладенням учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним із них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності). Статтею 204 ЦК України передбачена презумпція правомірності правочину. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У складі цивільного правопорушення, передбаченого ст.228 ЦК України міститься обов'язкова ознака - специфічна мета порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Наявність мети, включеної до складу правопорушення підлягає обов'язковому доведенню. Мета юридичної особи має бути доведена через мету відповідного керівника - фізичної особи, яка на момент укладання угоди виконувала представницькі функції за статутом (положенням) або за довіреністю. Слід зазначити, що наявність мети, зазначеної в диспозиції ст.228 ЦК України у фізичної особи тягне кримінальну відповідальність за відповідними статтями КК України за скоєний злочин, замах на злочин або готування до злочину. Такі обставини можуть бути доведені лише обвинувальним вироком. Судом враховано, що відповідачем не надано доказів фактів порушення конституційних прав чи свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконного володіння ним внаслідок укладання та виконання позивачем та його контрагентами правочинів. Таким чином, судом першої інстанції правильно виходив з того, що відповідачем не доведено наявності мети, завідомо суперечної інтересам держави і суспільства, а також існування умислу у позивача чи його контрагента, як обов'язкової ознаки для визнання правочину недійсним та застосування адміністративно-господарських санкцій, адже факт порушення публічного порядку повинен бути доведеним певними засобами доказування. Інший підхід потенційно надасть можливість посадовим особам державних органів на власний розсуд оголошувати будь-який правочин недійсним (нікчемним) без звернення до суду, що не є правильним виходячи з загальних засад судочинства. До того ж ст.20 ПК України органам державної податкової служби України надано право звертатися до суду з позовом про визнання угод недійсними. З матеріалів справи вбачається, що позивач здійснив з контрагентами ФОП [PERSON], ПП "Агрохімтехнологія Інвест", ФОП [PERSON], ТОВ НВП "Металелектромаш" та ПП "Віва-Актив" угоди по придбанню товарів, які використовував в своїй господарській діяльності. Позивачем надано суду первинні документи, які підтверджують здійснення цих угод та їх оплату позивачем. Контрагенти надали позивачу податкові накладні, загальна сума ПДВ за якими склала 515 473 грн. Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.99 №996-Х11 (далі Закон №996) встановлено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Згідно з ст.9 Закону №996 підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: - назву документа (форми); - дату і місце складання; - назву підприємства, від імені якого складено документ; - зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; - посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; - особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Також суд першої інстанції вірно виходив з того, що для підтвердження факту здійснення господарських операцій законодавство передбачає не тільки наявність самих первинних документів, а й наявність самого факту здійснення господарської операції. Колегія суддів погоджується, що первинними документами позивач довів суду реальність здійснення господарської операції з контрагентом. Окрім цього, відповідачем не надано суду жодного доказу, який би спростовував факт здійснення цих угод. Заперечення відповідача ґрунтуються виключно на його припущеннях. Суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги посилання відповідача та той факт, що у позивача були відсутні податкові накладні від ПП "Віва-Актив", оскільки ці накладні, оформлені належним чином надані позивачем до суду. Колегія суддів відхиляє посилання апеляційної скарги на той факт, що у контрагента позивача - ФОП [PERSON] були взаємовідносини з ТОВ "Інтерсервісплюс", а також те, що контрагент ФОП [PERSON] мав взаємовідносини з ТОВ "Екомтєх", яке має ознаки фіктивного підприємства, оскільки чинне законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податного законодавства іншим суб'єктом господарювання. Таку правову позицію зазначає Верховний суд України при вирішенні спорів цієї категорії. Так у постановах від 09.09.2008 року у справі №21-500во08, у справі№21-573во10 від 01.06.2010 року, у справі №21-47а 10 від 31.01.2011 року Верховний суд дійшов висновку, що якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо сплати податку на додану вартість до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи і зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника ПДВ на відшкодування ПДВ при наявності необхідних документів, які підтверджують розмір податкового кредиту. Також апеляційним судом не приймаються до уваги посилання відповідача та той факт, що на час перевірки ПП "Агрохімтехнологія Інвест" ліквідовано, а ТОВ НВП "Металелектромаш" визнано банкрутом, оскільки той факт, що на час перевірки ці підприємства не здійснюють господарську діяльність та їх не можливо перевірити, не яким чином не свідчить про те, що вони в 2011 р. не могли здійснювати господарську діяльність та мати взаємовідносини з контрагентом. При розгляді справи судом першої інстанції були досліджені всі надані сторонами матеріали та встановлено, що податкові накладні відповідають вимогам ст. 201 Податкового кодексу України і є належним доказом правомірності формування податкового кредиту з ПДВ. Станом на день вчинення правочину контрагенти були включені до Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб-підприємців. На момент видачі податкових накладних контрагенти були зареєстровані платниками ПДВ, а отже мали право їх виписувати. Тому TOB «Вознесенський шкірсировинний завод» мало правові підстави включити суми ПДВ по таких податкових накладних до податкового кредиту. Вознесенської ОДПІ, а ні в суді першої інстанції, а ні в апеляційній скарзі не наведено жодних недоліків податкових накладних. На дату здійснення господарських операцій та виписки податкових накладних зазначені контрагенти були офіційно зареєстрованими платниками ПДВ, тобто порушень п. 198.3 і 198.6 ст.198 та ст.201 ПКУ, позивачем не допущено. Відповідно до п.198.1 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Підпунктом 198.2. ПК України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше; дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Враховуючи той факт, що у позивача, як на момент проведення перевірки, так і під час судового розгляду даної справи були в наявності всі податкові накладні та інші первинні документи (їх копії наявні в матеріалах справи), які підтверджують факт придбання позивачем товарів у контрагентів, позивач, в порядку визначеному вказаними нормами, правомірно відніс до податкового кредиту, отриманий ПДВ при придбані товарів у контрагентів. За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що податкове повідомлення-рішення від 11.02.13 №0000022301 винесено протиправно, в зв'язку з чим воно підлягає скасуванню. Щодо доводів апеляційної скарги відносно відшкодування судового збору, колегія суддів вважає зазначити наступне. Згідно з ч. 1 ст. 9 Закон України «Про судовий збір» судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. При зверненні до адміністративного суду з цим позовом ТОВ "Вознесенський шкірсировинний завод" сплатив судовий збір в розмірі 2294 грн. (а.с. 2). Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування позивачу судових витрат, понесених при зверненні до суду, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 94 КАС України. Проте суд першої інстанції, встановивши порядок стягнення судових витрат на користь ТОВ "Вознесенський шкірсировинний завод", стягнув судові витрати у розмірі 2294 грн. з Державного бюджету України шляхом їх безспірного списання із рахунку Вознесенської Об'єднаної Державної податкової інспекції Миколаївської області Державної податкової служби, чим фактично допустив відшкодування судових витрат за рахунок суб'єкта владних повноважень, тоді як ч. 1 ст. 94 КАС України передбачено відшкодування судових витрати за рахунок Державного бюджету України. Таким чином суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та не допустив порушень норм матеріального права, але помилково застосував норми процесуального права при розподілі судових витрат, у зв'язку з чим згідно п. 1 ч. 1 ст. 201 КАС України, апеляційна скарга податкового органу підлягає частковому задоволенню, а резолютивна частина постанови - зміні.

Результат розгляду: partial