Рішення адміністративного суду від 2014-01-29 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом в порядку ст.181 КАС України, в якому просив визнати незаконною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження, винесену 29.10.2012 року головним державним виконавцем Підрозділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області. В судове засідання позивач подав заяву, в якій підтримав позовні вимоги, просив розглянути позов у його відсутності. Належно повідомлений представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, заперечення проти позову суду не надав. Третя особа - УПФУ у Володимирецькому районі - надав письмове заперечення, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі та розглянути справу без участі представника. Дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Так, в судовому засіданні встановлено, що на виконанні в Підрозділі примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області перебувало виконавче провадження за виконавчим листом №2-а-2681/11 від 22.09.2011 року, в якому позивач [PERSON] є стягувачем. За рішенням суду боржник - управління ПФУ у Володимирецькому районі був зобов'язаний зробити перерахунок та виплатити [PERSON] пенсію та додаткову пенсію, передбачену ст.ст.51, 39 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». 29.10.2012 року головним державним виконавцем винесено постанову про закінчення даного виконавчого провадження на підставі п.11) ч.1 ст.49, ст.. 50 Закону України «Про виконавче провадження». Вказана постанова, на думку суду, винесена з порушенням вимог чинного законодавства і підлягає скасуванню з огляду на таке. Як вбачається зі ст.124 Конституції України, ст.14 КАС України рішення суду, що набрали законної сили, є обов'язковими для виконання на всій території України. У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У відповідності до §1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, (офіційний переклад, затверджений Міністерством закордонних справ України 27 січня 2006 року) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Як вбачається з рішення Європейського суду з прав людини від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України», виконавчі процедури становлять одну із складових судових процедур, у зв'язку з чим тривале невиконання судового рішення позбавляє гарантії, встановлені §1 ст.6 Конвенції, будь-якої корисної дії. Таким чином, виносячи оскаржувану постанову про закінчення виконавчого провадження до фактичного виконання рішення суду, державний виконавець порушив права стягувача, гарантовані Конституцією України та міжнародними нормативно-правовими актами, обов'язковість яких визнана Україною. Підставою закінчення виконавчого провадження, як це вбачається з постанови від 29.10.2012 року та письмових заперечень до позову, є відсутність фінансування з державного бюджету. Разом з тим, що реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання суб'єктами владних повноважень на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов'язань, не приймається до уваги. Так, у справах «Кечко проти України» та «Бурдов проти Росії» Європейський Суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань. Крім того, у відповідності до ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Разом з тим, таких заходів при виконанні постанови Володимирецького районного суду від 23 серпня 2011 року у справі №2-а-2681/11 державний виконавець не вжив, і не забезпечивши повного виконання судового рішення, передчасно виніс постанову про закінчення виконавчого провадження. З огляду на викладене, постанова головного державного виконавця Підрозділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області від 29.10.2012 року винесена з порушенням вимог чинного законодавства, у зв'язку з чим ця постанова не може залишатись чинною і підлягає скасуванню. Як вбачається з ч.1 ст.51 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження визнана судом незаконною виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду. Враховуючи викладене,

Результат розгляду: granted