Рішення адміністративного суду від 2014-03-31 00:00:00+03

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON].) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної виконавчої служби України (далі - відповідач-1, ДВС України), Міністерства юстиції України (далі - відповідач-2) про зобов'язання ДВС України розглянути об'єктивно, всебічно заяву позивача від 05.11.2013 та перевірити викладені в ній факти незаконного ведення виконавчого провадження ВДВС Ніжинського МРУЮ; визнання бездіяльності ДВС України і Міністерства юстиції України. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.03.2014 відкрито провадження в адміністративній справі № 826/2884/14. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.03.2014 закінчено підготовче провадження в адміністративній справі № 826/2884/14 та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання 18.03.2014 прибули представники відповідача-1 та відповідача-2. Позивач в судове засідання 18.03.2014 не прибув, подавши 14.03.2014 до відділу документального обігу та контролю суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Згідно частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. Враховуючи положення частини 6 статті 128 КАС України, беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, в судовому засіданні 18.03.2014 суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні. Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва встановив наступне. Листом від 05.11.2013 (Т. 1, арк. 7 - 10) [PERSON] звернувся до Міністерства юстиції України з заявою про проведення перевірки законності ведення виконавчого провадження по виконавчому листу № 2-2338/11, виданому 14.07.2012 Ужгородським міськрайонним судом, та по виконавчому листу № 6-2514/36/12, виданому 10.07.2012 Ніжинським міськрайонним судом, а також присутності позивача при розгляді вказаної заяви в порядку Закону України "Про звернення громадян". Листом від 12.11.2013 № В-17795/6.1 (Т. 1, арк. 11) Міністерство юстиції України направило вищевказану заяву позивача за належністю до ДВС України. Листом від 29.11.2013 № В-0-26-3753/3.3 (Т. 1, арк. 12 - 13) ДВС України надало позивачеві відповідь на його заяву від 05.11.2013. Листом від 07.12.2013 (Т. 1, арк. 38) [PERSON] повторно звернувся до Міністерства юстиції України з заявою про зобов'язання ДВС України провести перевірку викладених у заяві від 05.11.2013 фактів та прийняти відповідні міри у межах чинного законодавства України. Листом від 18.12.2013 № В-20431/6.1 (Т. 1, арк. 14) Міністерство юстиції України направило вищевказану заяву позивача за належністю до ДВС України. Листом від 10.01.2014 № В-0-26-4414/3.3 (Т. 1, арк. 15) ДВС України надало позивачеві відповідь на його заяви від 05.11.2013 та 07.12.2013. Позивач вважає, що ДВС України не було об'єктивно та всебічно розглянуто заяву позивача від 05.11.2013 та не перевірено викладені в ній факти, тому звернувся до суду за зобов'язанням ДВС України розглянути вказану заяву та визнанням бездіяльності ДВС України та Міністерства юстиції України. Стосовно позовних вимог до ДВС України про зобов'язання розглянути об'єктивно та всебічно заяву позивача від 05.11.2013 р., перевірити викладені в ній факти та про визнання бездіяльності ДВС України протиправною колегія суддів зазначає наступне. Статтею 82 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 № 606-XIV (далі - Закон № 606-XIV) встановлено альтернативний порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби, який залежить від статусу суб'єкта оскарження у виконавчому провадженні. Згідно частини 3 статті 82 Закону № 606-XIV Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України розглядає виключно скарги на рішення, дії чи бездіяльність начальників управлінь державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі. Відповідно до статті 86 Закону № 606-XIV посадові особи, зазначені у статті 84 цього Закону, можуть проводити перевірку законності виконавчого провадження за дорученням вищої посадової особи, з власної ініціативи або під час розгляду поданої відповідно до частини сьомої статті 82 цього Закону скарги на постанову начальника підпорядкованого органу державної виконавчої служби, винесену за результатами розгляду скарги на рішення, дії (бездіяльність) державного виконавця, інших посадових осіб державної виконавчої служби. Статтею 84 Закону № 606-XIV передбачено, що здійснювати перевірку законності виконавчого провадження має право, зокрема, директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та його заступники - щодо виконавчого провадження, яке перебуває на виконанні у будь-якому структурному підрозділі органів державної виконавчої служби. Згідно частини 1 статті 3 Закону № 606-XIV органом державної виконавчої служби є Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України. Станом на момент звернення позивача із заявою від 05.11.2013 до Міністерства юстиції України, яка була 12.11.2013 направлена відповідачем-2 за належністю до ДВС України, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України було виключено із структури Міністерства юстиції України згідно з наказом Міністерства юстиції України від 08.04.2011 № 367/к (Департамент ДВС МЮУ не був юридичною особою, а був структурним підрозділом Міністерства юстиції України). Державна виконавча служба як центральний орган виконавчої влади з реалізації державної політики у сфері організації виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) створена згідно Указу Президента України від 09.12.2010 № 1085/2010 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади". Відповідно до пунктів 1, 2 Положення про Державну виконавчу службу України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 № 385/2011, Державна виконавча служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра юстиції України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) відповідно до законів. Державна виконавча служба України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства юстиції України, іншими актами законодавства України, дорученнями Президента України та Міністра юстиції України. Підпунктом 10 пункту 4 Положення про Державну виконавчу службу України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 № 385/2011, передбачено повноваження Державної виконавчої служби України щодо організації розгляду звернень громадян з питань, пов'язаних із діяльністю Державної виконавчої служби України, структурних підрозділів територіальних органів Мін'юсту України, що забезпечують реалізацію повноважень Державної виконавчої служби України. Відповідно до статті 1 Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96-ВР (далі - Закон № 393/96-ВР) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Статтею 3 Закону № 393/96-ВР передбачено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Згідно статті 15 Закону № 393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки. Відповідно до статті 19 Закону № 393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані, зокрема, об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв'язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз'яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи. Статтею 20 Закону № 393/96-ВР передбачено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів. Колегією суддів встановлено, що лист Міністерства юстиції України від 12.11.2013 № В-17795/6.1, яким заяву позивача від 05.11.2013 було направлено на адресу ДВС України, отримано відповідачем-1 14.11.2013, підтвердженням чого є відмітка про отримання вхідної кореспонденції за № В-0-26-3753 (Т. 1, арк. 54). Листом від 29.11.2013 № В-0-26-3753/3.3 (Т. 1, арк. 12 - 13) ДВС України надало позивачеві відповідь на його заяву від 05.11.2013, зазначивши, що "оскарження боржником рішення, дії або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби здійснюється виключно в судовому порядку. Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ. Згідно інформації управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області, 19.10.2012 до відділу державної виконавчої служби Ніжинського міськрайонного управління юстиції надійшла Ваша заява про повернення коштів у сумі 536,50 грн. До заяви додано незавірену копію виконавчого листа Ніжинського міськрайонного суду від 10.07.2012 № 6/2514/36/12 про стягнення з відділу державної виконавчої служби Ніжинського міськрайонного управління юстиції на Вашу користь 536,50 грн. Кошти у сумі 536,50 грн. були перераховані на Ваш рахунок відкритий у банку, згідно квитанції від 22.10.2012 № 326103. На звернення від 19.10.2013 державним виконавцем листом від 31.10.2012 № 02-39/11140 Вам надано відповідь. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду від 07.06.2013, яку 29.07.2013 залишено без змін апеляційним судом Чернігівської області, відмовлено в задоволенні Вашої скарги щодо бездіяльності відділу державної виконавчої служби Ніжинського міськрайонного управління юстиції та зобов'язанні вчинити дії.". З наведеного вбачається, що відповідач-1 належним чином та у спосіб, що визначений Конституцією і законами України, розглянув заяву позивача від 05.11.2013 та в межах наділеної компетенції надав відповідь на питання, що викладені у такому зверненні. Також колегією суддів встановлено, що лист Міністерства юстиції України від 18.12.2013 № В-20431/6.1, яким заяву позивача від 07.12.2013 було направлено на адресу ДВС України, отримано відповідачем-1 20.12.2013, підтвердженням чого є відмітка про отримання вхідної кореспонденції за № В-0-26-4414 (Т. 1, арк. 37). Листом від 10.01.2014 № В-0-26-4414/3.3 (Т. 1, арк. 15) ДВС України надало позивачеві відповідь на його заяви від 05.11.2013 та 07.12.2013, зазначивши, що "листом Державної виконавчої служби України від 29.11.2013 № В-0-26-3753/3.3 Вам надано відповідь. Також, за Вашим бажанням в присутності Вас, зазначені звернення розглянуті на оперативній нараді Департаменту контролю за виконанням рішень, розгляду звернень громадян та юридичних осіб Державної виконавчої служби України. За наслідками проведеної наради Вам роз'яснено порядок виконання рішення суду, його наслідки та запропоновано шляхи вирішення порушених питань.". З наведеного вбачається, що відповідач-1 належним чином та у спосіб, що визначений Конституцією і законами України, розглянув заяви позивача від 05.11.2013 та від 07.12.2013 і в межах наділеної компетенції надав відповідь на питання, що викладені у таких зверненнях. Відтак, враховуючи, що відповідачем-1 в строк, передбачений чинним законодавством України, в межах компетенції розглянуто заяви позивача від 05.11.2013 та від 07.12.2013 і надано відповідні відповіді на всі поставлені заявником питання, а саме листами від 29.11.2013 № В-0-26-3753/3.3 та від 10.01.2014 № В-0-26-4414/3.3 відповідачем-1 у відповідності до вимог Закону № 393/96-ВР та статті 82 Закону № 606-XIV позивачу надано відповіді на порушені у його зверненнях питання, а за бажанням позивача у його присутності, як встановлено судом, 08.01.2014 було розглянуто його звернення від 05.11.2013 та від 07.12.2013 на оперативній нараді Департаменту контролю за виконанням рішень, розгляду звернень громадян та юридичних осіб Державної виконавчої служби України, за наслідками якої позивачу було роз'яснено порядок виконання рішення суду, його наслідки та запропоновано шляхи вирішення порушених питань, - колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги до ДВС України задоволенню не підлягають. Стосовно позовної вимоги до Міністерства юстиції України про визнання бездіяльності протиправною колегія суддів зазначає наступне. По-перше, позивачем не визначено у позовній вимозі, яка саме бездіяльність була допущена Міністерством юстиції України. По-друге, у відповідності до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Підпунктом 30 пункту 4 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 № 395/2011, передбачено, що Міністерство юстиції України організовує розгляд звернень громадян з питань, пов'язаних з діяльністю Міністерства юстиції України, його територіальних органів, підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління, а також стосовно актів, які ним видаються. При цьому, Указом Президента України від 09.12.2010 № 1085/2010 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" утворено Державну виконавчу службу України, поклавши на неї, зокрема, функції з реалізації державної політики у сфері організації виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) відповідно до законів. Згідно підпункту 6 пункту 4 Положення про Державну виконавчу службу України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 № 385/2011, ДВС України здійснює державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про виконавче провадження, правильністю, своєчасністю та повнотою вчинення виконавчих дій державними виконавцями. Відтак, у Міністерства юстиції України відсутні повноваження у сфері виконання рішень судів. Положення про Міністерство юстиції України також не передбачає повноважень відповідача-2 щодо роз'яснень процедури виконавчих проваджень. Відповідно до статті 7 Закону № 393/96-ВР якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. Колегією суддів встановлено, що на адресу відповідача-2 надійшли заяви позивача від 05.11.2013 та від 07.12.2013, які були зареєстровані 08.11.2013 за вх. № В-17795 (Т. 1, арк. 55 - 58) та 12.12.2013 за вх. № В-20431 (Т. 1, арк. 38). Враховуючи, що у відповідача-2 відсутні повноваження щодо розгляду питань, порушених у вказаних заявах позивача, а вказані питання відносяться до компетенції Державної виконавчої служби, відповідач-2 направив звернення позивача листами від 18.12.2013 № В-20431/6.1 (Т. 1, арк. 14) та від 12.11.2013 № В-17795/6.1 (Т. 1, арк. 11) за належністю до ДВС України. При цьому, колегією суддів встановлено, що відповідачем-2 було дотримано 5-денний строк для пересилання звернень позивача до ДВС, підтвердженням чого є реєстраційно-контрольні картки (Т. 1, арк. 29 - 30). Таким чином, відповідачем-2 було належним чином розглянуто вищевказані заяви позивача та у зв'язку із відсутню повноважень перевіряти виконавчі провадження правомірно було направлено їх для розгляду за належністю до відповідача-1. З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги до Міністерства юстиції України також задоволенню не підлягають, оскільки вчинені Міністерством дії відповідали вимогам законодавства, а фактів бездіяльності щодо звернення позивача від 05.11.2013 р. виявлено з боку Міністерства не було. Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно частини 1 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Враховуючи все вищевикладене у своїй сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню.

Результат розгляду: denied