Рішення адміністративного суду від 2014-02-13 00:00:00+02

08 липня 2010 року [PERSON] звернувся до Мостиського районного суду Львівської області з адміністративним позовом до Управління Держкомзему у Мостиському районі Львівської області і просив визнати незаконними протокол про адміністративне правопорушення №000018 від 28 травня 2010 року та постанову у справі про адміністративне правопорушення від 28 травня 2010 року за №000018. Позовні вимоги мотивував тим, що постановою державного інспектора управління Держкомзему в Мостиському районі №000018 від 28 травня 2010 року його притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 188 - 5 Кодексу України про адміністративне правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 255 гривень. Постанова винесена за невиконання припису про укладення та реєстрацію в установленому законом порядку договору оренди земельної ділянки. Набувши у власність нерухоме майно, він у відповідності до ст. 120 Земельного кодексу України набув права користування земельною ділянкою, на тих же умовах і в тому ж обсязі, що і попередній власник нерухомого майна. Тому, вважає протокол про адміністративне правопорушення та постанову у справі про адміністративне правопорушення та постанову про накладення адміністративного стягнення №18 від 28 травня 2010 року незаконними. Постановою Мостиського районного суду Львівської області від 20 липня 2010 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Справу розглянуто за участі третьої особи - інспектора сектору державного контролю Управління Держкомзему у Мостиському районі Сайкевича Андрія Ярославовича, залученого до участі у справі ухвалою суду від 09 липня 2010 року. З таким судовим рішенням суду першої інстанції не погодився позивач і оскаржив його в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду. Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, посилається на ті обставини, що суд першої інстанції безпідставно послався на положення ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України, які застосовуються у випадку надання вільної земельної ділянки і здійснюється через процедуру відведення земельної ділянки. Також, цільове призначення земельної ділянки не змінювалося. Особа, яка подала апеляційну скаргу (позивач) та третя особа в судове засідання не прибули, а також не направив представника в судове засідання відповідача, хоча особи, які беруть участь у справі, належним чином та у встановленому законом порядку були повідомлені про дату, час та місце судового засідання у справі. Також, від вказаних осіб відсутні клопотання про розгляд справи за їх участі та участі їх представників. У зв'язку з цим та у відповідності до ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України справу розглянуто в письмовому провадженні на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши наявні в справі матеріали та докази, перевіривши доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав. Постановляючи оскаржуване судове рішення та умотивовуючи свої висновки, суд першої інстанції виходив з того, що згідно свідоцтв на право власності на нерухоме майно, позивач набув у власність нежитлові будівлі, а не право власності на земельну ділянку, оскільки, земельна ділянка (господарський двір) площею 1,5 гектара, на якій розміщене майно позивача, відноситься до земель запасу Гостинцівської сільської ради Мостиського району Львівської області і тільки сільська рада наділена повноваженнями щодо надання даної земельної ділянки в оренду або викуп. При цьому, згідно із ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Також, право власності на земельну ділянку, у відповідності до ст. 126 Земельного кодексу України, посвідчується зареєстрованими у відповідності до законодавства документами. Постановою Мостиського районного суду Львівської області було відмовлено у задоволенні вимог позивача до Гостинцівської сільської ради Мостиського району Львівської області щодо зобов'язання надати дозвіл на виготовлення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у постійне користування, оскільки, Земельний кодекс України не передбачає можливості передачі у постійне користування земельної ділянки фізичним особам та фізичним особам - підприємцям, а встановлений у ст. 92 цього Кодексу перелік суб'єктів, які мають право на передачу їм у таке користування земельної ділянки із земель державної та комунальної власності, є вичерпним, а тому при розгляді даного позову суд першої інстанції не вбачав взаємопов'язаності між вирішенням справи по суті у Львівському апеляційному адміністративному суді і оскаржуваною постановою. Тому, суд першої інстанції дійшов до висновку, що постанова державного інспектора держконтролю управління Держкомзему в Мостиському районі Сайкевича А. Я. №18 від 28 травня 2010 року про накладення адміністративного стягнення є законною та обґрунтованою, а тому, немає підстав для скасування спірної постанови. Проте, колегія суддів апеляційного суду не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з урахуванням наступного. Як було встановлено судами першої та апеляційної інстанцій і підтверджується матеріалами справи, позивачу на праві приватної власності належать нежитлові будівлі по [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвами про право власності на нерухоме майно від 12 січня 2006 року, від 17 та 19 червня 2008 року, а також відповідними витягами про реєстрацію права власності на нерухоме майно. 28 травня 2010 року державними інспекторами сектору держконтролю управління Держкомзему у Мостиському районі Сайкевичем А. Я. та Олексюком Б. М. складено акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства і виконання припису №10 від 28 квітня 2010 року, згідно якого на користування земельною ділянкою площею 1,5 гектара на території Гостинцівської сільської ради Мостиського району, яка використовується для розміщення складів, майстерні, піднавісів, не укладено та не зареєстровано в установленому порядку договір оренди. Цього ж дня інспектором Сайкевичем А. Я. позивачу внесено припис з вимогою укласти та зареєструвати договір оренди. Також, 28 травня 2010 року складено протокол №000018 про вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 188 - 5 Кодексу України про адміністративні правопорушення, суть якого полягала у тому, що позивачем не виконано припису від 28 квітня 2010 року за №10, який в свою чергу зобов'язував позивача укласти договір земельної ділянки. За результатами розгляду протоколу про адміністративне правопорушення, постановою державного інспектора від 28 травня 2010 року за №18 позивача визнано винуватим у вчинення правопорушення, передбаченого ст. 188 - 5 Кодексу України про адміністративні правопорушення і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 255 гривень. Згідно ст. 120 Земельного кодексу України у випадку, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Відповідно до ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України документами, що посвідчують право власності чи право користування земельної ділянкою є державний акт чи договір оренди земельної ділянки. При цьому приступати до використання земельної ділянки без визначення її меж в натурі та отримання документа, що посвідчує право власності чи право користування, забороняється. Статтею 188 - 5 Кодексу України про адміністративні правопорушення за невиконання законних розпоряджень чи приписів, інших законних вимог посадових осіб органів, які здійснюють державний контроль у галузі охорони навколишнього природного середовища, використання природних ресурсів, радіаційної безпеки або охорону природних ресурсів, ненадання їм необхідної інформації або надання неправдивої інформації, вчинення інших перешкод для виконання покладених на них обов'язків передбачено адміністративну відповідальність у виді штрафу на громадян від дев'яти до п'ятнадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Відповідно до ст. 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Згідно ст. 251 Кодексу України про адміністративні правопорушення доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь - які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку уповноважений орган встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винуватість особи в його вчиненні. Ці дані встановлюються, зокрема: протоколом про адміністративне правопорушення, показаннями свідків іншими документами. Проте, як убачається з наявної у матеріалах справи апеляційної скарги на постанову Мостиського районного суду від 17 грудня 2009 року в задоволенні адміністративного позову позивача до Гостинцівської сільської ради про зобов'язання вчинити дії відмовлено. В зв'язку з апеляційним оскарженням вказаного судового рішення воно в силу положень ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України не набрало законної сили. Тобто, позивачем були вчинені відповідні дії, спрямовані на оформлення права користування земельною ділянкою, що не підтверджує викладених у протоколі про адміністративне правопорушення висновків про невиконання припису і відповідно не підтверджує наявність складу вказаного правопорушення в контексті положень ст. 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення. В свою чергу, судом першої інстанції не були враховані вказані обставини, а посилання суду першої інстанції на дотримання посадовою особою вимог Порядку планування та проведення перевірок з питань здійснення державного контролю за використанням та охороною земель затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 12 грудня 2003 року №312 при проведенні перевірки, складанні акта, виданні припису та складанні протоколу про адміністративне правопорушення, не підтверджує правомірності прийнятого рішення. Крім цього, у відповідності до постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2013 року у справі за позовом [PERSON] до Гостинцівської сільської ради Мостиського району про зобов'язання вчинити дії скасовано постанову суду першої інстанції і постановлено нове рішення, яким зобов'язано Гостинцівську сільську раду надати [PERSON] дозвіл на виготовлення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, на якій знаходиться належне [PERSON] нерухоме майно. У зв'язку з цим безпідставним є висновок суду першої інстанції про правомірність винесено постанови у справі про адміністративне правопорушення. З огляду на встановлені судом фактичні обставини справи та докази, представлені сторонами на підтвердження обставин, якими вони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, відповідні положення Кодексу України про адміністративні правопорушення, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що у даному випадку в посадової особи не було підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст. 188 - 5 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Разом з цим, колегія суддів апеляційного суду вважає, що визнання незаконним протоколу про адміністративне правопорушення не може бути способом захисту порушеного права позивача, оскільки складанням такого протоколу фактично розпочинається провадження у справі про адміністративне правопорушення, а сам протокол не є остаточним рішенням про винуватість особи у вчинені адміністративного правопорушення. Відповідно до ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто ухваленим відповідно до норм матеріального права з дотриманням процесуальних норм, та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи. Колегія суддів апеляційного суду з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, вважає, що суд першої інстанції, викладаючи у оскаржуваному судовому рішенні висновок щодо законності прийнятого відповідачем рішення та безпідставності вимог позивача, не дотримався зазначених вимог. Обставини, викладені позивачем на обґрунтування доводів апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду вважає такими, що заслуговують на увагу і спростовують висновки суду першої інстанції. Відповідно до ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є, зокрема: невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Виходячи із змісту вищевказаних статей Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про невідповідність висновків суду обставинам справи, а також про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Тому постанову суду першої інстанції слід скасувати та прийняти нову постанову про часткове задоволення позовних вимог. Зокрема, у відповідності до ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України слід визнати протиправною та скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення.

Результат розгляду: partial