Рішення адміністративного суду від 2014-03-20 00:00:00+02

Позивач звернувся з позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання неправомірними та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.10.2013 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України «про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» від 19 червня 2013 року №373-13. Визнано протиправними дії уповноваженої особи Державної міграційної служби України в частині не викладення у повідомленні «про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» від 04 липня 2013 року №124 причин відмови громадянки Сирії [PERSON] у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язано Державну міграційну службу України розглянути повторно питання про визнання громадянці Сирії [PERSON] біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у порядку та строки, передбачені законодавством. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити в задоволені позову в повному обсязі, посилаючись на незаконність, необ'єктивність, необґрунтованість рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Представник апелянта підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити. Постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити в задоволені позову в повному обсязі. Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити постанову суду першої інстанції без змін. Заслухавши суддю-доповідача, апелянта, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. ст. 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п. 4 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Як вбачається з матеріалів справи, позивач є громадянкою Сирії, уродженка м. Дамаск Сирії, за національністю - арабка, за віросповіданням - мусульманка. До України прибула 14 серпня 2012 року легально за національним паспортом, з приватною метою (мета поїздки - 03) за одноразовою візою типу «С», строком перебування 60 днів. 11 жовтня 2012 року Головним управлінням ДМС України в Харківській області позивачу було продовжено термін перебування в Україні до 11 лютого 2013 року. В січні 2013 року позивач звернулася до Головного управління ДМС України в м. Києві з заявою про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. В заяві зазначила, що причиною її звернення є страх бути викраденою, зґвалтованою та вбитою по причині війни, що має місце в Сирії. Також зазначає, що вона належить до релігійної меншини Алавіт, яку переслідують озброєні групи, а її батько служить в армії. Зазначала, що на неї та на її батька здійснювались напади, і вони були змушені переїхати у 2011 році через озброєний конфлікт у їхньому районі. Наголошувала на тому, що вона може стати випадковою жертвою військових сутичок. Під час розгляду зазначеної заяви Головним управлінням ДМС України в м. Києві з позивачем проведено співбесіду, про що свідчить протокол співбесіди від 22 січня 2013 року. Так, позивач повідомила, що прибула в Україну з метою навчання, проте наявність лише відкритої туристичної візи унеможливила реалізацію вказаної мети, а тому, позивач, мала повернутись до Сирії і відкрити нову візу. Проте, посольство України в Сирії закрито, що позбавило її можливості отримати відповідну візу. Зазначила, що на території її батьківщини іде війна і залишатись там небезпечно. З часу її приїзду в Україну становище у Сирії погіршилось і стало набагато небезпечніше. Додатково просила врахувати, що у Сирії загострюється конфлікт між сунітами та алавітами, а її віра - Алавіт. Наказом від 30 січня 2013 року № 41 Головне управління ДМС України в м. Києві прийняло рішення про оформлення документів позивачки для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Під час додаткової співбесіди, яка зафіксована у протоколі від 12 березня 2013 року, позивач повідомила, що перш за все прилетіла в Україну у зв'язку з народженням дитини у брата. Разом з тим, в силу останніх подій вона боїться повертатись на батьківщину. Вказувала на те, що за вірою позивач належить до релігійної меншини Алавіт, а тому не носить хіджаби. Її релігію переслідують Суїти, які вважають, що всі Алавіти на боці президента, який є Алавітом. Головним управлянням ДМС України в м. Києві 29 квітня 2013 року, за результатами розгляду справи № 2013 KYIV 0006, було складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Згідно з зазначеним висновком, відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту» рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У висновку зазначено, що у позивача не існує обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та стосовно якої встановлено загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону. Рішенням ДМС України від 19 червня 2013 року №373-13 зазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Пунктом 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, що потребують додаткового чи тимчасового захисту» ( далі Закон України №3671), визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Водночас, згідно з пунктом 13 вказаної статті Закону, особа, яка потребує додаткового захисту, є особою, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України №3671, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У частині 1 статті 7 Закону України №3671, визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника. За частинами 1 та 2 статті 9 Закону України № 3671, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців. Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. При цьому, згідно з частиною 8 зазначеної статті Закону, у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатись з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України. Тобто, з наведених норм вбачається, що міграційний орган, зобов'язаний розглянути заяву про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, для встановлення додаткової інформації, необхідної для оцінки достовірності повідомленого, провести з нею співбесіду та у разі виникнення сумнівів щодо такої достовірності, звернутись до відповідних органів для підтвердження або спростування наданих заявником відомостей. Крім того, Законом України «Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18 березня 2004 року №1629-IV, визначено, що метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis соmmunautairе з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що, в свою чергу, є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики. Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається» від 29 квітня 2004 року, яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: - заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; - усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; - твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; - заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; - встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри. Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця або особою, яка потребує додаткового захисту. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Повідомлені обставини позивачем є загальновідомими (витяги з доповідей УВКБ ООН, інформаційні довідки за 2011-2013 роки, інші офіційні та неофіційні джерела та Інтернет видання), оскільки ситуація в Сирії нестабільна, постійно відбуваються заворушення, внаслідок яких потерпає мирне населення, продовжується переслідування алавітів та привселюдне ґвалтування жінок. Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з суб'єктивної сторони позивач довела свої побоювання щодо переслідування за її релігійною належністю. Також відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення не надано оцінки об'єктивної сторони звернення позивача за притулком в Україні. В Рекомендаціях УВКБ ООН щодо питань міжнародного захисту відносно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку, зазначено: «…Методы ведения боевых действий в Сирии включают обстрел или другие формы атаки на целые районы, якобы по причинам действительной или предполагаемой поддержки другой стороны конфликта, а также недавние отчеты об уничтожении жилищ.», «…Группы меньшинств, такие как православные, армяне и другие христиане, друзы, палестинцы и алавиты, все в большей степени вовлекаются в конфликт, который, как говорится преобретает все более межконфессиональный характер. Члены общин национальных меньшинств могут иметь обоснованный страх преследований в связи с их расовой или национальной принадлежностью…» (рос). Крім того, відповідно до статті 3 Угоди між Урядом України та УВКБ ООН щодо співробітництва у галузі надання міжнародного захисту біженцям, згідно позиції УВКБ ООН щодо повернень до Сирійської Арабської Республіки, урядам країн рекомендується ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення (Звернення Олдріха Андрисека - регіонального представника УВКБ ООН в Білорусії, Молдові, Україні від 27 березня 2012 року). Таким чином, суд вважає, що з об'єктивної сторони позивач має усі підстави побоюватись повернутись до країни громадянської приналежності через воєнний конфлікт в державі та - належність позивача до певної релігійної меншини. У частині 5 статті 10 Закону України №3671 визначено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Враховуючи вище наведене, суд дійшов висновку, що ДМС України, відмовляючи позивачу у наданні статусу біженця, не надав належної оцінки доводам заявника, не дослідив всебічно обставини та докази, які б могли встановити обґрунтованість доводів позивачу або - їх спростувати, що призвело до прийняття передчасного рішення. Також суд не приймає до уваги доводи відповідачів стосовно того, що позивач не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки звернулась до міграційного органу з порушенням встановленого статтею 5 Закону України строку. Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластись як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на час вирішення заяви особи, яка звернулась до міграційного органу. Вказана правова позиція наявна у Постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» від 25 червня 2009 року № 1. Таким чином, колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що прийняте на підставі висновку Головного управління ДМС України в м. Києві відповідачем-1 рішення від 19 червня 2013 року №373-13 є передчасним та не ґрунтується на повному дослідженні обставин справи. Згідно з п. 22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 16 березня 2012 року «Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо). Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Разом із цим судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини. Згідно із Позицією УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» від 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Проаналізувавши наведені законодавчі норми, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що під час прийняття оскаржуваного рішення відповідачем не дотримано положення ст. 19 Конституції України, а також наведені положення Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки відповідачем не здійснено всебічного вивчення та оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а тому прийнято необґрунтоване та передчасне рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції в частині зміни способу захисту порушеного права позивача, а саме визнання протиправними дії уповноваженої особи Державної міграційної служби України в частині не викладення у повідомленні «про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» від 04 липня 2013 року №124 причин відмови громадянки Сирії [PERSON] у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, виходячи з наступного. Відповідно до п. 13 ст. 10 Закону України №3671, у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення. Проаналізувавши зміст повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 04.07.2013 року № 124, колегія суддів дійшла висновку про його відповідність положенням закону. Так повідомлення містить підстави прийняття рішення, причини та порядок його оскарження. Враховуючи викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем при здійсненні повідомлення позивача про прийняття спірного рішення дотримано вимоги ч. 13 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». А тому, постанова суду першої інстанції частково не відповідає нормам матеріального права, доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції, викладені у зазначеній постанові, у зв'язку з чим є підстави для часткового скасування її в частині визнання протиправними дії уповноваженої особи Державної міграційної служби України в частині не викладення у повідомленні «про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» від 04 липня 2013 року №124 причин відмови громадянки Сирії [PERSON] у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з постановленням нової постанови про відмову в задоволені позовних вимог в цій частині.

Результат розгляду: partial