Рішення адміністративного суду від 2014-01-22 00:00:00+02

25 грудня 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просить скасувати постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області від 28.11.2013 року серії ВП № 31494025 про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-а-8/11, виданого 28.02.2012 року Решетилівським районним судом Полтавської області. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що при винесенні оскаржуваної постанови державним виконавцем не було проведено всіх дій з виконання зазначеного виконавчого документа в частині покладення на боржника здійснити виплату нарахованої за судовим рішенням суми. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, звернувся до суду із письмовою заявою про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача - відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час і місце судового засідання, про причину своєї неявки суд не повідомив. Представник третьої особи - управління праці та соціального захисту населення Решетилівської РДА в судове засідання не з'явився, подав до суду пояснення по суті позову, в якому зазначив, що на виконання постанови Решетилівського районного суду Полтавської області від 11.04.2011 року у справі № 2-а-8/11 здійснено відповідні нарахування, одначе за відсутності фінансування з Державного бюджету виплати не проведено, просить суд розглянути справу за його відсутності. За таких обставин суд вирішив можливим розглянути справу за відсутності осіб, які беруть участь у справі, на підставі наявних у справі доказів. Згідно ч.2 ст. 181 КАС України позовну заяву на незаконні дії державного виконавця може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів. Як вбачається із позовної заяви, постанову про закінчення виконавчого провадження позивач отримав 19 грудня 2013 року, а з даним позовом звернувся до суду 2 грудня 2013 року. Доказів того, що відповідачем була направлена позивачеві оспорювана постанова у строки, передбачені ЗУ «Про виконавче провадження» та про пропуск позивачем строку звернення до суду не надано. Не надано таких доказів і відповідачем. Таким чином вказівка позивача на дату отримання постанови нічим не спростована, а тому суд вважає, що даний позов було подано до суду в межах строків, встановлених частиною 2 статті 181 КАС України. З матеріалів справи та наявних у ній доказів судом встановлено наступне: із доданої до позовної заяви копії постанови серії ВП № 31494025 від 28 листопада 2013 року вбачається, що дана постанова була винесена державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області Ткаченком С.В про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-а-8/11, виданого 28.02.2012 року Решетилівським районним судом Полтавської області, на підставі п. 11 ч.1 ст. 49 та п.3 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно зазначеного вище повідомлення начальника управління праці та соціального захисту населення Решетилівської РДА управлінням на виконання судового 2-а-8/11 позивачеві було здійснено нарахування одноразової компенсації та допомоги на оздоровлення за 2010 рік, одначе за відсутності фінансування ресурсу виплати не проведені. Із матеріалів адміністративної справи № 2-а-8/11 вбачається, що у квітні 2013 року державний виконавець звертався до Решетилівського районного суду Полтавської області з поданням про зміну порядку і способу виконання постанови суду у справі № 2-а-8/11. Ухвалою Решетилівського районного суду від 17 липня 2013 року з посиланням на правові позиції, викладені в інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 13.06.2012 року № 1483/12/13/12 у задоволенні подання було відмовлено. Незважаючи на наявність на момент винесення зазначеної ухвали правових позицій Вищого адміністративного суду України, викладених в інформаційному листі від 13.06.2013 року № 846/12/13-13, про які суду не було відомо, державний виконавець не оскаржив зазначену ухвалу і не скористався правом повторного звернення до суду із поданням про зміну способу і порядку виконання судового рішення. Згідно ч. 1 ст. 181 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону. Згідно ч.3 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав. Суд находить, що державним виконавцем не виконані всі дії для повного виконання судового рішення і не використані всі можливості, передбачені частиною Законом України «Про виконавче провадження». Крім того, з огляду на позиції Європейського суду з прав людини відсутність у державному бюджеті відповідного фінансового ресурсу не може бути підставою для невиконання рішення суду. За таких обставин суд не вбачає законних підстав для повернення відповідно до положень ч. 3 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчого документа та закінчення з цих підстав виконавчого провадження.

Результат розгляду: granted