Рішення адміністративного суду від 2014-01-09 00:00:00+02

09 грудня 2013 року на адресу Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов фізичної особи-підприємця [PERSON] до Первомайської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Луганській області про визнання нечинною вимоги від 21.11.2013 № Ф-38 та зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є пенсіонером за віком, йому була призначена пенсія та 09.08.2006 було видано пенсійне посвідчення серії [NUMBER]. 27.03.2009 позивача було зареєстровано в якості фізичної особи-підприємця. 23.11.2013 ФОП [PERSON] отримав від Первомайської ОДПІ ГУ Міндоходів у Луганській області вимогу від 21.11.2013 № Ф-38 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 10660,88 грн. Позивач вважає дії відповідача протиправними та такими, які порушують вимоги чинного законодавства з огляду на наступне. Міністерство доходів і зборів є правонаступником Пенсійного фонду стосовно питання адміністрування єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Відповідач, не зважаючи на те, що позивач є пенсіонером за віком, зобов'язує його сплачувати страхові внески, чим грубо порушує положення вимог статті 46 Конституції України. Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. 06 серпня 2011 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих норм Податкового кодексу України» від 07 липня 2011 року № 3609-VI. Даним Законом доповнено статтю 4 Закону № 2464-VI частиною четвертою такого змісту: особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування. Позивач вважає, що відповідач порушив соціальну гарантію, яку надала йому держава (пенсію), стягуючи з нього єдиний внесок. На підставі викладеного позивач просив визнати нечинною вимогу Первомайської ОДПІ ГУ Міндоходів від 21.11.2013 № Ф-38, про сплату суми недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 10660,88 грн. та зобов'язати Первомайську ОДПІ ГУ Міндоходів утриматися від вчинення певних дій - примушення позивача до сплати за себе єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Позивач у судове засідання не прибув, надав суду клопотання, в якому адміністративний позов підтримав у повному обсязі та просив розглянути справу без його участі. Представник відповідача в судовому засіданні проти адміністративного позову заперечував, пояснив, що повноваження щодо єдиного внеску органам доходів і зборів були передані восени 2013 року. Сума недоїмки зі сплати єдиного внеску, зазначена в вимозі від 21.11.2013 № Ф-38, визначена на підставі картки особового рахунку платника та розрахунків наданих УПФУ в м. Первомайську Луганської області Перевірити правомірність нарахування єдиного внеску Первомайська ОДПІ ГУ Міндоходів на цей час не має можливості. Представник третьої особи - УПФУ в м. Первомайську Луганської області, в судове засідання не прибув, просив розглянути справу без його участі. На адресу суду надав заперечення проти позову, в яких зазначив, що позов [PERSON] до Первомайської ОДПІ ГУ Міндоходів у Луганській області не підлягає задоволенню, оскільки позивач не є пенсіонером за віком, який досяг 60 років. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 69-72 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшов наступного. Судом установлено, що позивач - [PERSON], зареєстрований як фізична особа - підприємець Виконавчим комітетом Первомайської міської ради Луганської області 27.03.2009 за № 2 388 001 0001 003602 (арк. справи 15) та зареєстрований в Управлінні Пенсійного фонду в м. Первомайську Луганської області як платник страхових внесків. Відповідно до свідоцтва платника єдиного податку серії [NUMBER], фізична особа - підприємець [PERSON] з 01.01.2012 перебуває на спрощеній системі оподаткування (арк. справи 16). Позивач є пенсіонером за віком, що підтверджується протоколом «Призначення пенсій» від 17.06.2006 № 98055, заявою про призначення/перерахунок пенсії від 06.05.2006 та посвідченням 09.08.2006 № [NUMBER] (арк. справи 14, 51-52). 21.11.2013 відповідачем було сформовано та спрямовано позивачу вимогу № Ф 38, за якою Первомайська ОДПІ ГУ Міндоходів у Луганській області вимагає від позивача сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 10660,88 грн. (арк. справи 9). Згідно з розрахунками УПФУ в м. Первомайську зазначена недоїмка виникла через несплату позивачем єдиного внеску за період з січня 2011 року по червень 2013 року (арк. справи 58-61). У наданій відповідачем картці особового рахунку за відповідачем обліковується недоїмка з єдиного внеску в сумі 10660,88 грн. (арк. справи 56-57). Правовідносини, що склалися між сторонами, регулюються Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV (далі - Закон № 1058), Законом України «Про збір та облік єдиного внеску за загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон № 2464) та іншими нормативно-правовими актами, прийнятими для реалізації норм вказаних Законів. Статтею 1 Закону № 2464 передбачено, що єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону № 2464 платниками єдиного внеску є фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. Відповідно до частини 2 статті 6 Закону 2464 платник єдиного внеску зобов'язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування. Згідно з підпунктом 3 частини 1 статті 7 та частини 11 статті 8 Закону 2464 фізичні особи-підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування, нараховують єдиний внесок у розмірі 34,7 відсотка на суми, самостійно визначені, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих норм Податкового кодексу України» від 07 липня 2011 року статтю 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» доповнено частиною четвертою такого змісту: «Особи, зазначені у пункті 4 частини першої цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування». Зазначений Закон набрав чинності 06 серпня 2011 року. Отже, стаття 4 Закону № 2464 в редакції, яка діє з 06 серпня 2011 року, виключає з числа платників єдиного соціального внеску фізичних осіб-підприємців, які є пенсіонерами за віком та отримують пенсію або соціальну допомогу, окрім випадків добровільної участі цих осіб в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування. Статтею 1 Закону № 1058 визначене поняття «пенсія» як щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом. Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 1058 за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника. Згідно зі статтею 26 Закону № 1058 в редакції, що діяла на момент призначення позивачу пенсії, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення чоловіками 60 років, жінками - 55 років та наявності страхового стажу не менше п'яти років. При цьому статтею 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII встановлено, що працівники, безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних і відкритих гірничих роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) по видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт і рудників та в металургії, - за списком робіт і професій, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, мають право на пенсію незалежно від віку, якщо вони були зайняті на цих роботах не менше 25 років, а працівники провідних професій на цих роботах: робітники очисного вибою, прохідники, вибійники на відбійних молотках, машиністи гірничих виймальних машин, сталевари, горнові, агломератники, вальцювальники гарячого прокату, оброблювачі поверхневих дефектів металу (вогневим засобом вручну) на гарячих дільницях, машиністи кранів металургійного виробництва (відділень нагрівальних колодязів та стриперних відділень), - за умови, якщо вони були зайняті на цих роботах не менше 20 років. Такий же порядок пенсійного забезпечення поширюється і на працівників, безпосередньо зайнятих повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничо-рятувальних частин) на шахтах по видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, що реструктуризуються або знаходяться в стадії ліквідації, але не більше 2 років. Як слідує з наведених норм, законодавець підкреслив, що пенсійний вік для громадян, які працювали на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, зменшується. Судом установлено, що позивачу призначено пенсію за віком на пільгових умовах з 06.05.2006 у віці 43 роки відповідно до статті 14 Закону № 1788-XII (арк. справи 52). Як зазначено УПФУ в м. Первомайську Луганської області в своїх запереченнях, позивач мав більше ніж 25 років загального стажу та 20 років підземного стажу роботи (арк. справи 50). Тобто, позивачу призначена пенсія на підставі статті 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» до досягнення 60-річного віку. На підставі системного аналізу, виходячи із правого змісту зазначених положень законодавства, суд вважає, що позивач, як приватний підприємець, що є пенсіонером за віком та зареєстрований платником єдиного податку, не зобов'язаний сплачувати такий внесок з серпня 2011 року. В даному випадку частиною четвертою статті 4 Закону 2464-VI, яка діє з 06 серпня 2011 року, не визначено обмежень щодо осіб, які є пенсіонерами за віком. Також чинне законодавство не пов'язує право позивача на звільнення від сплати відносно себе єдиного внеску з досягненням 60-річчя відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Тобто частина четверта статті 4 Закону 2464-VI встановлює пільги для всіх суб'єктів, які є пенсіонерами за віком, незалежно від того, на підставі якого закону особа набула статусу пенсіонера за віком, будь-то на пільгових умовах, чи набула вона 60-річного віку для чоловіків та 55-річного віку для жінок. Будь-яких обмежень щодо надання таких пільг з цього приводу внесеними змінами до статті 4 Закону 2464-VI не встановлено, зазначений перелік обставин є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. З огляду на зазначене суд критично оцінює посилання третьої особи на те, що позивач не може вважатися пенсіонером за віком, оскільки позивач не є пенсіонером за віком, який досяг 60 років. Крім того, згідно з протоколом «Призначення пенсій» від 17.06.2006 № 98055 позивачу призначено пенсію за віком (арк. справи 52). Суд звертає увагу, що частина 4 статті 4 Закону № 2464, яка діє з 06 серпня 2011 року, не пов'язує звільнення від сплати єдиного внеску з досягненням особою певного віку, а передбачає звільнення від сплати єдиного внеску всіх пенсіонерів за віком. Також матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] у відповідності до статті 12 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» уклав з відповідачем договір про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування. Наявними в матеріалах справи документами підтверджено право позивача на отримання пенсії за віком з 06.05.2006, здійснення ним підприємницької діяльності, перебування позивача на спрощеній системі оподаткування. Враховуючи наведені обставини та відсутність в матеріалах справи доказів укладення [PERSON] з відповідачем договору про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, позивач з 06 серпня 2011 року звільняється від обов'язку зі сплати єдиного внеску. Відповідно до розрахунків УПФУ в м. Первомайську недоїмка в розмірі 10660,88 грн. виникла через несплату позивачем єдиного внеску за період з січня 2011 року по червень 2013 року, а саме: розрахунок за 2011 рік на загальну суму 4010,30 грн. (сума страхових внесків з січня по липень 2011 року в розмірі 2312,07 грн., з серпня по грудень 2011 року - 1698,23 грн.), сума сплачених внесків позивачем - 309,90 грн.; розрахунок за 2012 рік на загальну суму 4572,42 грн.; розрахунок за І квартал 2013 року на загальну суму 1194,03 грн.; розрахунок за ІІ квартал 2013 року на загальну суму 1194,03 грн. (арк. справи 58-61). Отже відповідачем безпідставно визначено недоїмку позивача зі сплати єдиного внеску за період з серпня 2011 року по червень 2013 року в сумі 8658,71 грн. Таким чином, матеріалами справи підтверджено правомірність визначення відповідачем недоїмки з єдиного внеску в період з січня 2011 року по липень 2011 року в сумі 2002,17 грн., недоїмку в період з серпня 2011 року по червень 2013 року в сумі 8658,71 грн. визначено неправомірно. Частиною 4 статті 25 Закону № 2464 передбачено, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Вимога про сплату недоїмки є виконавчим документом. Оскільки в ході судового розгляду підтверджено наявність недоїмки позивача в сумі 2002,17 грн., вимога відповідача в частині визначення недоїмки з єдиного внеску в сумі 8658,71 грн. є неправомірною та підлягає скасуванню. Частиною 1 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини другої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. У відповідності до пункту 1 частини 2 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення. Оскільки [PERSON] станом на час виникнення спірних правовідносин є пенсіонером за віком та фізичною особою-підприємцем, який обрав спрощену систему оподаткування та сплачує єдиний податок, суд робить висновок про те, що він не зобов'язаний сплачувати єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, передбачений Законом України «Про збір та облік єдиного внеску за загальнообов'язкове державне соціальне страхування», тому з метою повного захисту прав та інтересів позивача суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог, визнати протиправною та скасувати вимогу Первомайської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Луганській області про сплату боргу (недоїмки) від 21.11.2013 № Ф-38 в частині суми 8658,71 грн. Щодо обраного позивачем способу захисту своїх прав шляхом зобов'язання Первомайської ОДПІ ГУ Міндоходів утриматися від вчинення певних дій - примушення позивача до сплати за себе єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування суд зазначає наступне. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Згідно з пунктом першим частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції (далі - адміністративна справа) - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Відповідно до статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України позивач - це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов. Згідно з пунктом першим частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Виходячи із завдань Кодексу адміністративного судочинства України, як то захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, судовий захист права може бути здійснений лише за умови наявності порушення для фізичної чи юридичної особи прав (чи інтересів). Проте вимога позивача про зобов'язання відповідача утриматись від будь-яких дій в майбутньому не є захистом порушеного права, а суд не може захистити права та обов'язки позивача на майбутнє. Позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, оскільки вказаний спосіб захисту не відповідає об'єкту порушеного права. Таким чином, адміністративний позов підлягає частковому задоволенню. Згідно з частиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову, відшкодуванню на користь позивача підлягають судові витрати в сумі 86,03 грн., відповідно до задоволеної частини вимог.

Результат розгляду: partial