Рішення адміністративного суду від 2014-01-29 00:00:00+02

[PERSON] (надалі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до першого заступника голови державної інспекції ядерного регулювання України Гашева Михайла Хазреталійовича (надалі по тексту - відповідач), в якому просив: визнати протиправними дії відповідача у частині переадресування запиту до публічної інформації до не розпорядника інформації, що привело до ненадання йому інформації щодо об'єктів Одеської, Миколаївської, Херсонської областей, що використовують джерела іонізуючого випромінювання у практиці ветеринарної медицини; зобов'язати відповідача у встановлені Законом України «Про доступ до публічної інформації» надіслати його запит до публічної інформації про який йдеться у цьому позові до відповідного розпорядника інформації. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 02.11.2013 року він направив на електронну адресу Державної інспекції ядерного регулювання України (надалі по тексту - Держатомрегулювання України) запит до публічної інформації з проханням надати йому перелік об'єктів Одеської, Миколаївської, Херсонської областей, що використовують джерела іонізуючого випромінювання у практиці ветеринарної медицини. У відповідь позивач отримав листа, у якому Держатомрегулювання України, на його думку, хибно посилаючись на норму ч. 3 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» надіслала його запит до Державного регістру джерел іонізуючого випромінювання України, при цьому останній у відповіді позивачу відмовив і запропонував внести плату за надання йому відповідної інформації та крім того висунув вимогу щодо надання запиту на інформацію у відповідності до встановленої форми. Думка позивача щодо протиправних дії відповідача ґрунтується на тому, що вищевказаний Державний регістр джерел іонізуючого випромінювання України не є розпорядником інформації у цілях та визначенні Закону України «Про доступ до публічної інформації». На думку позивача, дії першого заступника голови Держатомрегулювання України, а саме переадресування його запиту до публічної інформації не розпоряднику інформації можна вважати такими які трактує ч. 2 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», а саме відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. Позивач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, направив до суду заяву, в якій посилаючись на те, щ він є інвалідом 2 групи та участь у судовому засіданні може негативно вплинути на стан його здоров'я, просив проводити судові засідання без його участі. Представники відповідачів у судовому засіданні відносно задоволення позовних вимог заперечували, просили суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у письмових запереченнях на позов. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників відповідача, дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення, перевіривши їх доказами, судом встановлені наступні факти та обставини. 02 листопада 2013 року [PERSON] направив на електронну адресу Держатомрегулювання України запит на публічну інформацію на підставі Закону України «Про доступ до публічної інформації». У зазначеному запиті позивач висловив прохання надати йому перелік об'єктів Одеської, Миколаївської, Херсонської областей, що використовують джерела іонізуючого випромінювання у практиці ветеринарної медицини (а.с. 8). У відповідь, позивач від Держатомрегулювання України отримав лист за № 21-15/7849-46із від 07.11.2013 року, яким відповідач, посилаючись на ч. 3 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», повідомив позивача про те, що у зв'язку з тим, що запитуваною позивачем інформацією володіє Державний регістр джерел іонізуючого випромінювання, його запит листом від 07.11.2013 року № 21-23/785046із направлено до належного розпорядника, яким є Державний регістр джерел іонізуючого випромінювання (а.с. 9). Позивач, вважаючи дії першого заступника голови Держатомрегулювання України щодо переадресування його запиту до публічної інформації не розпоряднику інформації такими які трактує ч. 2 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», а саме відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації, звернувся до суду з даним позовом. Вирішуючи спір по суті, суд виходив з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно з частиною другою ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992р. № 2657-ХІІ, інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Згідно ст. 5 вказаного Закону, кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Гарантії забезпечення права на доступ до публічної інформації, визначені в ст. 3 Закону України від 13.01.2011р. № 2939-VІ «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон № 2939-VІ), в чинній редакції на момент виникнення спірних правовідносин, полягають у обов'язку розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; доступом до засідань колегіальних суб'єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації. Доступ до інформації забезпечується шляхом: надання інформації за запитами на інформацію (п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону № 2939-VІ). Пунктом 1 ч. 1 ст. 13 Закону № 2939-VІ визначено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання. Строк розгляду запитів на інформацію визначений статтею 20 Закону № 2939-VІ, відповідно до частини першої якої розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту. Як вбачається з матеріалів справи, листом від 07.11.2013 року, надісланим електронною поштою, відповідач - перший заступник голови Держатомрегулювання України надав відповідь на запит позивача від 02.11.2013 р., з якого вбачається, що відповідач не є розпорядником запитуваної позивачем інформації, проте запитуваною позивачем інформацією володіє Державний регістр джерел іонізуючого випромінювання, у зв'язку з чим запит позивача направленого до належного розпорядника. Таким чином, відповідач надав у строк протягом п'яти робочих днів відповідь на запит позивача. Щодо змісту відповіді на вищезазначений запит на публічну інформацію, суд приходить до наступних висновків. Суд погоджується з твердженням відповідача, що останній не є розпорядником інформації, яка була предметом запиту позивача, зважаючи на таке. Держатомрегулювання України, як орган виконавчої влади є розпорядником інформації, визначеним для цілей Закону України «Про доступ до публічної інформації» та має надавати відповіді на запити на інформацію в рамках зазначеного Закону. Відповідно до ст. 1 Закону № 2939-VІ публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до підпункту 15 пункту 4 Положення про Державну інспекцію ядерного регулювання України, затвердженого Указом Президента України від 6 квітня 2011 року № 403/2011, Держатомрегулювання України здійснює в установленому законодавством порядку ліцензування діяльності з використання та виробництва джерел іонізуючого випромінювання (ДІВ). Ліцензування діяльності з ДІВ здійснюється незалежно від сфери застосування ДІВ (в промисловості, в медицині, в сільському господарстві, тощо), але з урахуванням диференційованого підходу до різних видів ДІВ в залежності від їх потенційної небезпеки. Тобто, ліцензуванню підлягає діяльність з тими ДІВ, які за своїми характеристиками одночасно не відповідають «Критеріям за якими діяльність з використання джерел іонізуючого випромінювання звільняється від ліцензування», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2011 р. № 1174, та не включені до «Переліку джерел іонізуючого випромінювання, діяльність по використанню яких звільняється від ліцензування», затвердженому наказом Держатомрегулювання України від 03.12.2013 року № 138, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 19 грудня 2013 року за № 2148/24680. Відповідно до підпункту 18 пункту 4 Положення Держатомрегулювання України веде в установленому порядку єдиний реєстр виданих ліцензій на провадження діяльності у сфері використання ядерної енергії. Перелік відомостей, які вносяться до реєстру, встановлено Порядком формування, ведення Єдиного реєстру виданих ліцензій на провадження діяльності у сфері використання ядерної енергії, затвердженим наказом Держатомрегулювання України від 14 червня 2013 року №N 64-од, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 09 липня 2013 року за № 1141/23673. З огляду на викладене, суд погоджується з твердженнями відповідача, що не всі суб'єкти, які використовують ДІВ в своїй діяльності повинні отримувати ліцензію Держатомрегулювання України, а відносно тих, які отримують ліцензію і внесені до Єдиного реєстру виданих ліцензій на провадження діяльності у сфері використання ядерної енергії не зазначається сфера застосування цих ДІВ. Отже, запитувана позивачем інформація щодо переліку об'єктів Одеської, Миколаївської, Херсонської областей, що використовують джерела іонізуючого випромінювання у практиці ветеринарної медицини не є задокументованою Держатомрегулювання України на будь-яких носіях інформацією і, відповідно, не може бути надана Держатомрегулюванням України через її відсутність. При цьому, слід зазначити, що не зважаючи на те, чи звільняється діяльність з ДІВ від ліцензування чи не звільняється вона не звільняється від регулюючого контролю, що передбачає, відповідно до Закону України «Про дозвільну діяльність у сфері використання ядерної енергії», державну реєстрацію ДІВ. Державна реєстрація ДІВ здійснюється відповідно до вимог статті 11 Закону України «Про дозвільну діяльність у сфері використання ядерної енергії» та у порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 16.11.2000 року №1718. Положення про Державний регістр джерел іонізуючого випромінювання і порядок оплати послуг з їх реєстрації, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 4 серпня 1997 року № 847. Пунктом 1 цього Положення визначено, що Державний регістр джерел іонізуючого випромінювання (далі - Регістр) - єдина державна система обліку і контролю джерел іонізуючого випромінювання (далі - ДІВ), діяльність з якими не звільняється від регулюючого контролю і які вироблені на території України або ввезені чи вивезені через державний кордон, а також власників цих ДІВ, юридичних і фізичних осіб, за якими ДІВ закріплені на праві повного господарського відання або оперативного управління чи знаходяться у їх володінні і користуванні на інших підставах. Для ведення Регістру на базі державного виробничого підприємства «Ізотоп» було створено окремий підрозділ - Головний реєстровий центр та мережа регіональних реєстрових центрів. Порядок користування Державним регістром джерел іонізуючого випромінювання, затверджений наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища та ядерної безпеки України, Міністерства промислової політики України від 18 січня 2000 року № 17/21, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 15 березня 2000 року за № 167/4388. Цей Порядок визначає правила та умови користування Регістром, визначає обсяг інформації, яка може бути отримана з Регістру, встановлює види взаємодії Регістру з державними органами, юридичними та фізичними особами, порядок унесення запитів до Регістру, їх форму і зміст. Регістр надає дані про власників ДІВ, про юридичних та фізичних осіб, за якими ДІВ закріплені на праві повного господарського відання або оперативного управління чи перебувають у їх володінні і користуванні на інших підставах, а також про місцезнаходження, кількість, активність і типи ДІВ. Таким чином на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що інформацією, про яку йде мова у запиті позивача володіє саме Державний регістр джерел іонізуючого випромінювання. Ніяке інше підприємство, яке є розпорядником» інформації у значенні Закону України «Про доступ до публічної інформації», ні Держатомрегулювання України, ніякий інший орган виконавчої влади вказаною інформацією не володіє. Суд вважає, що оскільки Держатомрегулюванню України за статусом та характером своєї діяльності відомо, що саме Регістр є розпорядником запитуваної позивачем інформації, відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» запит [PERSON] було правомірно направлено належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. При цьому представники відповідача у письмових запереченнях на позов та в судовому засіданні наголосили, що зазначена вище інформація достовірно відома [PERSON], оскільки він працював на посаді заступника начальника Південної державної інспекції з ядерної та радіаційної безпеки Держатомрегулювання України - начальника відділу безпеки РАВ, перевезень та гарантій - державного інспектора з моменту створення цієї Інспекції, а саме з 2006 по 2013 роки, [PERSON] був звільнений 15 травня 2013 року з вищевказаної посади за власним бажанням у зв'язку з виходом державного службовця на пенсію, достроково, як інвалід другої групи. Пунктом 1 ч. 1 ст. 22 Закону № 2939-VІ передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту, якщо розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит. Частиною 3 ст. 22 Закону № 2939-VІ передбачено, що розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов'язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем вказана вимога закону була також дотримана. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Перевіривши дії відповідача при розгляді запиту на публічну інформацію від 02.11.2013 року, суд дійшов висновку, що вони вчинені ним з урахуванням вимог Конституції України, чинного законодавства України і з дотриманням передбачених ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України принципів. На підставі вищевикладеного, з урахуванням встановлених судом фактів, оцінюючи надані сторонами у справі докази у сукупності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Разом з тим суд враховує, що в рішенні Конституційного суду України від 09.07.2002 року у справі за конституційним зверненням товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої ст. 124 Конституції України (справа № 1-2/2002 про досудове врегулювання спорів) в п. 3 зазначено, що положення частини другої ст. 124 Конституції України треба розглядати у системному зв'язку з іншими положеннями Основного Закону України, які передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, встановлюють юридичні гарантії їх реалізації, надаючи можливість кожному захищати свої права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (ч. 5 ст. 55 Конституції України). Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у т.ч. судовий захист. Для забезпечення судового захисту Конституція України у ст. 124 встановила принципи здійснення правосуддя виключно судами. Із змісту частини другої ст. 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на всі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Таким чином, позивач, враховуючи свою адміністративну правосуб'єктність необмежену Законом України «Про доступ до публічної інформації»,

Результат розгляду: denied