Рішення адміністративного суду від 2014-02-25 00:00:00+02

в грудні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про визнання неправомірною відмову відповідача у здійсненні переведення з пенсії за віком на пенсію державного службовця та зобов'язання провести перерахунок пенсії як державному службовцю у відповідності до вимог статті 37 Закону України «Про державну службу» відповідно до довідки від 22 жовтня 2013 року № 08-28/304/13, виданої Господарським судом Вінницької області. Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 30 грудня 2013 року позов задоволено. Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції, як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Оскільки рішення суду першої інстанції прийняте у порядку скороченого провадження за результатами розгляду, передбаченого п. 2 ч.1 ст. 183-2 КАС України, у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 197 КАС України, справа розглянута в порядку письмового провадження. Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а постанову суду першої інстанції - скасувати з наступних підстав. Позивач після досягнення пенсійного віку та призначення йому з вересня 2011 року пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", продовжував працювати на посаді судді господарського суду Вінницької області. 01 листопада 2013 року позивач звернувся до управління Пенсійного фонду в м. Вінниці із заявою про перехід з пенсії за віком на пенсію державного службовця у відповідності до статті 37 Закону України "Про державну службу". Листом № 355/Б-1 від 12 листопада 2013 року відповідач (а.с. 8-9) відмовив [PERSON] в переведенні на пенсію державного службовця, посилаючись на те що, відповідно до статті 129 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" судді отримують суддівську винагороду , а не заробітну плату. Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що Закон України "Про судоустрій і статус суддів" не містить положень, які б регулювали порядок пенсійного забезпечення працюючого судді, а оскільки робота (служба) на посадах суддів зараховується до стажу державної служби нарівні з роботою (службою) на посадах державних службовців у державних органах, передбачених у статті 25 Закону України "Про державну службу" то пенсійне забезпечення працюючих суддів повинно регулюватись положеннями статті 37 Закону України "Про державну службу". При цьому, відповідно до положень частини 4 статті 37 цього Закону пенсія державного службовця виплачується незалежно від його заробітку (прибутку), одержуваного після виходу на пенсію, у тому числі і на посадах державного службовця, за винятком пенсії по інвалідності, яка призначається за умови припинення державної служби. Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції. Згідно з статтею 23 Закону України "Про державну службу" граничний вік перебування на державній службі становить 65 років. У виняткових випадках після досягнення граничного віку перебування на державній службі державні службовці можуть бути залишені на державній службі лише на посадах радників або консультантів за рішенням керівника відповідного державного органу. Відповідно до частини 1 статті 37 Закону України "Про державну службу" (зі змінами відповідно до Закону України від 8 липня 2011 року № 3668-VI "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" (далі - Закон № 3668-VI)) на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія, призначена відповідно до цієї статті, в період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії в порядку і на умовах, передбачених цим Законом, законами України "Про статус народного депутата України", "Про прокуратуру", "Про наукову і науково-технічну діяльність", виплачується у розмірі, обчисленому відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", а після звільнення з таких посад - у розмірі, обчисленому відповідно до Закону України "Про державну службу". Аналіз статтей 23 та 37 Закону України "Про державну службу" дає підстави для висновку, що особи, які досягли пенсійного віку, мають право на отримання пенсії державних службовців за наявності відповідних підстав, а саме: залишення на державній службі лише на посадах радників або консультантів за рішенням керівника відповідного державного органу. Також, статтею 37 Закону України "Про державну службу" передбачено, що особі, якій призначена пенсія відповідно до цієї статті та яка продовжує працювати на державній службі, виплачується пенсія в розмірі, обчисленому відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Слід зазначити, що чинна редакція наведених статтей Закону України "Про державну службу" передбачає, що пенсійний вік державних службовців та граничний вік перебування на державній службі не збігаються. Конституцією України та Законом України "Про судоустрій та статус суддів" визначено граничний вік судді на посаді - 65 років. Відповідно до частини 1 статті 138 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-6 (далі Закон № 2453-6) судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 роки, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу", або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. Відповідно до частини 2 статті 138 Закону № 2453-6 суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною 1 цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною 1 цієї статті за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу. Аналіз статті 138 Закону № 2453-6 свідчить про те, що вона регулює відносини, пов'язані з відставкою судді, яка, у свою чергу, є підставою для виникнення спеціальної правоздатності у судді для набуття особливого соціального забезпечення. Зазначена стаття посилює гарантії незалежності суддів порівняно з іншими категоріями державних службовців, право на пенсію яких передбачено статтею 37 Закону України "Про державну службу". Зокрема, вона передбачає можливість вибору суддею одного з двох варіантів соціального забезпечення у разі виходу у відставку - отримання пенсії на умовах, визначених статтею 37 Закону України "Про державну службу", або неоподаткованого щомісячного довічного грошового утримання. Отже стаття 138 Закону № 2453-6 не суперечить положенням статті 37 Закону України "Про державну службу" та не обмежує право суддів на отримання пенсії державних службовців, а встановлює для них додаткові гарантії. Відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" (в редакції чинній до 01.10.2011 року ) пенсія державному службовцю виплачується незалежно від його заробітку (прибутку), одержуваного після виходу на пенсію. Тому, після набрання чинності Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" пенсія особі, яка продовжує працювати на державній службі, виплачується у розмірі, обчисленому відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", а після звільнення - у розмірі, обчисленому відповідно до Закону України "Про державну службу". Відтак, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції при прийняті рішення не звернув увагу на те, що позивач на даний час не перебуває у відставці і продовжує працювати на посаді судді, а тому відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" має право на пенсію, встановлену статтею 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", яку позивач отримує з вересня 2011 року. Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не дав належної оцінки вказаним обставинам та зібраним по справі доказам, не правильно застосував норми матеріального та процесуального права, у зв'язку із чим, ухвалив рішення, яке підлягає скасуванню. Відповідно до статті 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Результат розгляду: denied