Рішення адміністративного суду від 2014-01-17 00:00:00+02

[PERSON] (далі - позивач) звернувся в Закарпатський окружний адміністративний суд з позовною заявою до Державної міграційної служби України (далі - відповідач, ДМСУ) в якій просить скасувати рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні [PERSON] біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати відповідача повторно розглянути заяву [PERSON] про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Свій позов позивач обґрунтовує наступним. Державна міграційна служба України своїм рішенням №565-13 від 13 вересня 2013 року відмовила громадянину Сомалі, [PERSON], у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Повідомлення про відмову № 52 від 18 вересня 2013р. він отримав від керівника ПТРБ в Закарпатській області 30 вересня 2013 року. Позивач вважає, що дане рішення є необгрунтованим і незаконним. [PERSON], громадянин Сомалі, [INFO], належить до клану меншості Мідган, проживав у районі Вердеглей, м. Могадішо. Основну причину свого виїзду із Сомалі позивач зазначає його переслідування за етнічною приналежністю до клану меншості Мідган, а також насильний примус терористичного угрупування Аль-Шабаб вступити позивача до їх лав, та участі у військових діях проти уряду. Повертатися до країни походження позивач не бажає так як обгрунтовано боїться переслідування та дискримінації його з боку кланів більшості, яка полягає у обмеженні вільного доступу до соціальних благ, медицини, навчання, роботи, а також постійного словесного та фізичного насилля з їх боку. Побоювання позивача стати жертвою тортур, чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання обґрунтовані тим, що він вже пережив переслідування, побиття, знущання з боку представників інших кланів. Страх за життя у [PERSON] посилюється тим, що його рідні, були вбиті представниками клану більшості Абгал/Хавіє, і позивач впевнений, що органи влади не будуть його захищати, так як представники клану Мідган вважаються людьми «нижчого сорту». Враховуючи все вище викладене, позивач стверджує, що у разі повернення його в Сомалі, йому буде загрожувати реальна небезпека бути підданому жорстокому чи нелюдському або такому, що принижує гідність поводженню або покаранню в порушення ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Позивач в судове засідання не з'явився, однак ним було подано клопотання до суду про розгляд справи за його відсутності. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві та поданих поясненнях. Вважає, що рішення центрального органу міграційної служби про відмову у визнанні [PERSON] біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є таким, що прийняте без повної оцінки основних елементів суб'єктивної сторони обґрунтованого побоювання, у їх співвідношенні з інформацією про країну походження заявника та суперечить положенням статей 1 і 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», нормам Правил розгляду заяв та оформлення документів та не відповідає принципам обґрунтованості, добросовісності та пропорційності рішень органів державної влади. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив та просив суд відмовити у задоволенні такого в повному обсязі, посилаючись на доводи викладені у раніше поданих письмових запереченнях проти позову. Звертає увагу суду на те, що позивача, за час перебування на території Закарпатської області, було двічі затримано на ділянці Чопського прикордонного загону за порушення законодавства України з прикордонних питань. Перебуваючи в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач самовільно залишив пункт тимчасового розміщення біженців у Закарпатській області та по факту спроби незаконного перетинання державного кордону України в пункті пропуску для міжнародного повітряного сполучення «Бориспіль», позивача втретє було затримано в ОКПП «Київ». Прокурор в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову повністю. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю. Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правовий статус біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення державних гарантій захисту біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону, особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити твердження і достовірність переконань заявника. Виходячи зі змісту статті 10 Закону спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка погребує додаткового захисту. Судом встановлено, що Громадянин Сомалі [PERSON] народився [INFO] в м. Могадішо, район Вардігле, Сомалі, сомалієць, мусульманин/суніт, належить до клану мідган, неодружений. Так, 08 травня 2013 року було відібрано пояснення від громадянина Сомалі [PERSON], що підтверджується наявною в матеріалах копією протоколу співбесіди. Відповідно до частини 4 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. 07 серпня 2013 року Головним управлінням ДМС України в Закарпатській області було винесено Висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Сомалі [PERSON]. У вищевказаному висновку зазначається, що за матеріалами справи ознак того, що заявник міг бути причетний до подій, які могли б підвести його під дію положень про виключення, що містяться в підпункті а), в) або з) пункту F статті 1 Конвенції 1951 року не виявлено. Натомість, Управління Служби безпеки України в Закарпатській області повідомляє, що громадянин Сомалі [PERSON], [INFO] потрапив на територію України нелегально, документів, що засвідчують особу немає, провести його ідентифікацію, а також здійснити перевірку та отримати дані, необхідні для вирішення питання щодо надання йому відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» статусу біженця, не виявляється можливим. 13 вересня 2013 року Державною міграційною службою України відповідно до статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами розгляду особової справи № 2013 UZ 0018 надісланої до ДМС України Головним управлінням ДМС у Закарпатській області для прийняття остаточного рішення, на основі всебічного вивчення матеріалів особової справи, було винесено рішення за №565-13 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно з яким підтримано висновок Головного управління ДМС у Закарпатській області та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзацу четвертого частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього закону, відсутні. Відповідно до протоколу співбесіди від 08.05.2013 року із [PERSON] вбачається, що до територіального органу міграційної служби документів, що посвідчують особу [PERSON] не надав. Прізвище, ім'я, по батькові та інші дані записані за вказівкою заявника. Позивач, 21.08.2011 року у супроводі перевізника автомобільним транспортом та пішки нелегально вирушив до Ефіопії. Звідти на підставі фальшивого паспорту повітряним транспортом 30.08.2011 року прибув до Москви. З Москви у нелегальний спосіб 07.09.2011 року приїхав в м. Луганськ, де 09.09.2011 року звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до сектору міграційної служби у Луганській області. За результатом розгляду його заяви, 29.09.2011 року було прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 25.09.2012 року матеріали особової справи заявника були надіслані з Управління ДМС України в Луганській області до Головного управління ДМС України в Донецькій області. У зв'язку із зміною місця проживання на Закарпатську область, заявник 19.04.2013 року звернувся із заявою про припинення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на адресу начальника ГУ ДМС України в Донецькій області. До органу міграційної служби в Закарпатській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник звернувся особисто. Відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу щодо статусу біженців 1967 року, на підставі п. 2 ст. 2, ст.ст. 5, 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», наказу МВС України від 07.09.2011 року №649, заяву прийнято до розгляду 19.04.2013 року. У заяві позивач просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки в Сомалі були вбиті його рідні. Він належить до клану меншості Мідген і тому немає захисту від насилля з боку великих озброєних кланів. У ході розгляду заяви та проведеної співбесіди стало відомо, що у підлітковому віці (12-14 років) граючи у футбол до позивача підійшли люди з іншого клану і запитали, що він тут робить. Далі вигнали і заборонили в цьому місці грати футбол. Коли він прийшов наступного разу, його побили. Також позивач повідомив про інший випадок, який трапився з ним по дорозі з роботи додому. Так, у 2009 році прямуючи з магазину його на вулиці перестріли невідомі і стали вимагати гроші та продукти. Він спробував пручатися, однак двоє людей його схопили, а третій порізав йому обличчя та вдарив. На думку позивача, напад пов'язаний через належність до клану Мідген. Крім цього, на запитання «яка подія передувала виїзду з Сомалі», позивач відповів: «в 2007 році до міста прийшли Аль-Шабаб, які забирали молодих людей. Вони тримали два роки у своїх будинках і після цього давали одяг та зброю і вимагали вбивати інших людей. Якщо ти відмовлявся вступати до Аль-Шабаб, то тебе вбивали прямо на місті. З 2008 року я намагався покинути країну, але було небезпечно виходити з будинку і я провів 2,5 роки всередині будинку тітки. Після чого вона мені допомогла втекти». Відповідно до Керівних положень УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року, пункт 5 і 6: «Факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов'язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обов'язком доказування». У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов'язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Згідно з абзацом 7 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин. Як випливає з матеріалів справи, в твердженнях та повідомлених фактах позивача існують суттєві розбіжності, а саме: під час співбесіди позивач стверджував, що з 2008 року він 2,5 роки не виходив з будинку тітки. В той же час повідомляє, що в 2009 році ходив на роботу (працював підсобником на будівництві) та при поверненні додому мав конфлікт на вулиці з невідомими особами. Також на запитання «з якого року Ви почали працювати», він відповів, «з 16-17 років». Якщо виходити з дати народження, то позивач розпочав працювати в 2007-2008 pp., а отже переховуватися в будинку тітки з 2008 року позивач не міг. У контексті наведеного можна зробити висновок, що твердження позивача викликають сумнів і не можуть вважатися достовірними чи правдоподібними. Судом встановлено, що за час перебування позивача на території Закарпатської області його двічі було затримано на ділянці Чопського прикордонного загону за порушення законодавства України з прикордонних питань, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією повідомлення Чопського прикордонного загону від 22.04.2013 року за № 29/361. Перебуваючи в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту заявник самовільно залишив пункт тимчасового розміщення біженців у Закарпатській області та по факту спроби незаконного перетинання державного кордону України в пункті пропуску для міжнародного повітряного сполучення «Бориспіль», заявника втретє було затримано в ОКПП «Київ», що підтверджено матеріалами справи (копія повідомлення Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» від 01.06.2013 року за №29/287). Окрім цього, суду стало відомо, що позивач двічі втрачав довідки про звернення за захистом в Україні, які йому були видані ГУ ДМС України в Закарпатській області. Також, як зазначено у висновку ГУДМС України в Закарпатській області від 07.08.2013 року, позивач не з'явився для проведення співбесіди, хоч про час та місце проведення був повідомлений (повідомлення про співбесіду №6148 від 05.07.2013 року). Про необхідність проведення співбесіди був проінформований адміністрацією ПТРБ у Закарпатській області, однак позивач відмовився прибути до органу міграційної служби. У контексті вищенаведеного позивач був ознайомлений під особистий підпис з протоколом ознайомлення з прийняттям рішення за заявою, правами і обов'язками особи, стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту згідно якого зобов'язаний: - відбути до визначеного місця тимчасового проживання у разі одержання направлення органу міграційної служби; - проходити медичне обстеження на вимогу органів міграційної служби; - з'являтися до відповідного органу міграційної служби у визначений ним строк; - повідомляти органу міграційної служби, до якого було подано заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про свої поїздки за межі адміністративно-територіальної одиниці України, на яку поширюються повноваження цього органу, чим порушив вимоги частини 2 статті 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Згідно п. 4.3. Правил на підставі письмового висновку уповноваженої посадової особи органу міграційної служби щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби в межах установленого строку приймає одне з таких рішень: - про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Враховуючи вищенаведене у колегії суддів є всі підстави вважати, що позивач не розглядає Україну як країну для отримання статусу біженця або додаткового захисту, а тому позивача можна віднести до категорії осіб, які використовують територію України як транзит на шляху до Євросоюзу, а факт спроби втечі можна розцінювати, як відверте порушення законодавства про біженців. Згідно ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Таким чином, суд приходить до переконання про законність оскаржуваного рішення, оскільки не знайшов підстав вважати його таким, що прийняте з порушеннями законодавства. Позивачем та його представником не доведено протиправності оскаржуваного рішення, проте відповідачем всі твердження позивача були спростовані. Зважаючи на ці обставини суд вважає оскаржуване рішення законним, а відтак адміністративний позов задоволенню не підлягає. На підставі наведеного та

Результат розгляду: denied