Рішення адміністративного суду від 2014-02-25 00:00:00+02

12 червня 2013 відповідачем на підставі акта перевірки №1687/22-221-36068718 від 24.05.2013 прийнято наступні оскаржувані податкові повідомлення-рішення, а саме: - 0003482220, яким позивачу на порушення п.п.139.1.9 ПК України збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на прибуток приватних підприємств» на загальну суму 101405,00грн., в т.ч. за основним платежем в сумі 81 124грн., штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 20 281грн. - 0003492220, яким позивачу за порушення п.п.198.3, 198.6 ПК України збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на додану вартість» на загальну суму 96576грн., в т.ч. за основним платежем в сумі 77261грн., штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 19315грн. Як вбачається з акта перевірки, висновку на заперечення №57/1687/22-221-36068718 від 07.06.2013 та відповіді на заперечення №34/10/22-211 від тієї ж дати, збільшення грошового зобов'язання та застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій ґрунтується на обставинах виключно нікчемності правочинів між позивачем та ТОВ «БОНТОН». Нікчемність, в свою чергу, встановлена податковим органом на підставі акта нікчемності правочинів ТОВ «Бонтон» за серпень, вересень 2012, складеного ДПІ у Києво - Святошинському районі Київської області №185/22-2/35324776 від 27.03.2013. Згідно вказаного акта встановлено відсутність підприємства за місцезнаходженням, відсутність складських приміщень, основних засобів, трудових ресурсів, товарних запасів. Загальна кількість працюючих одна особа. Інших обставин, на підставі яких контролюючим органом зроблено висновок про нікчемність правочинів, акт перевірки в собі не містить. Окружний адміністративний суд м. Києва вважає такі висновки відповідача помилковими, враховуючи наступне. Так, статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину. За змістом ст.228 Цивільного кодексу України, у редакції, чинній на момент здійснення розглядуваних господарських операцій, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Частиною 4 статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Таким чином, вина особи, яка виражається в намірі порушити публічний порядок (щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним) сторонами правочину або однією зі сторін, жодним чином не може бути встановлена на підставі актів перевірок позивача або його контрагентів, інформацій про відсутності постачальників в ланцюгу постачання за адресою реєстрації та/або наявності у податкового органу податкової інформації про відсутність у постачальника виробничих можливостей для провадження власної господарської діяльності. При цьому, згідно статті 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині. Посилання відповідача в акті перевірки на ст.203, 215, 216, 228 ЦК України є передчасними, адже згідно ст. 20 Податкового кодексу України, органам державної податкової служби України не надано повноважень щодо визнання тих чи інших угод (правочинів) недійсними та/або нікчемними. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається відповідач, жодним чином не можуть бути безумовним та достатнім доказом нікчемності угод та/або укладення між позивачем Контрагентом угод, які завідомо суперечать інтересам держави, адже, як вже зазначалось, доказом вини особи в порушенні публічного порядку або фіктивному підприємництві є виключно вирок суду та/або рішення суду про визнання угоди недійсною, з урахуванням ч.4 ст.72 КАС України, наявності яких, як на час проведення перевірки так і станом на час розгляду даної справи, судом не встановлено. В той же час, оцінивши письмові докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, судом приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, враховуючи наступне. Як вбачається з матеріалів справи, фактично позивачем сформовано податковий кредит в сумі 34456,45грн. та витрати в сумі 206738,70грн. на підставі видаткових накладних №РН-0000086 від 31.08.2012, №РН-000087 від 21.09.2012 та податкових накладних від 31.08.2012 №17, від 21.09.2012 №8. Податковий орган, приходячи до переконання про завищення позивачем податкового кредиту в сумі 77261,18грн. та витрат в сумі 386305,89грн., помилково не прийняв до уваги того, що видаткова накладна №РН-0000066 від 25.09.2012 на загальну суму 256 828,37грн., в т.ч. ПДВ 42804,73грн. та податкова накладна №19 від 25.09.2012 на суму ПДВ в розмірі 42804,73грн. не стосуються взаємовідносин позивача з постачальником ТОВ «Бонтон» та жодним чином не впливають на формування позивачем податкового кредиту та витрат. Дані видаткова та податкова накладі стосуються виключно взаємовідносин позивача (як постачальника) з ТОВ «Портал» (як покупця), а отже, можуть впливати лише на формування позивачем його зобов'язань з податку на прибутку в частині доходу та зобов'язань з ПДВ, втім аж ніяк не на витрати та податковий кредит. Таким чином, оскаржувані податкові повідомлення рішення підлягають визнанню протиправними та скасуванню: в частині збільшення позивачу грошового зобов'язання та застосування штрафних (фінансових) санкцій з ПДВ всього в сумі 53505,91грн., в т.ч. за основним платежем в сумі 42804,73грн., штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 10701,18грн. (ППР №0003492220); в частині збільшення грошового зобов'язання та застосування штрафних (фінансових) санкцій з податку на прибуток всього в сумі 56181,20грн., в т.ч. за основним платежем в сумі 44944,96грн.(214023,64*0,21), штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 11236,24грн. (ППР №0003482220). Разом з тим, суд не знаходить підтвердження матеріалами справи факту правомірності формування позивачем податкового кредиту в сумі 34456,45грн. та витрат в сумі 165585,57грн., з огляду на таке. Як вже зазначалось, на підтвердження правомірності формування позивачем зазначених показників податкової звітності, останнім до матеріалів справи надано лише видаткові накладні №РН-0000086 від 31.08.2012, №РН-000087 від 21.09.2012 та податкові накладні від 31.08.2012 №17, від 21.09.2012 №8. Під час розгляду справи суд неодноразово звертав увагу представника позивача на необхідність надання додаткових/опосередкованих доказів на підтвердження правомірності формування податкового кредиту та витрат, як то товаро-транспортні накладні, довіреності, виписані ТОВ «Євро класс» на отримання товару від ТОВ «Бонтон», графіків виконання робіт, однак, окрім вищевказаних видаткових накладних та податкових накладних, інших документів позивачем надано не було. При цьому, представник позивача не зміг пояснити суду, яким чином ТОВ «Євро класс» отримувало товар від ТОВ «Бонтон» за відсутності уповноважуючих на це документів (довіреностей). За таких обставин, суд відзначає, що наявність законодавчо визначених документів для формування податкового кредиту, зокрема, наявність податкових та видаткових накладних, виписаних платником податку є обов'язковою, але, не безумовною підставою для визнання правомірності формування платником податку показників податкової звітності за умови, якщо судом буде встановлено, що відомості в таких документах не відповідають дійсності, в тому числі, коли господарські операції не мали реального характеру через їх безтоварність. Суд критично ставиться до тверджень позивача про те, що наявність факту перерахування коштів на рахунок контрагента є належним доказом правомірності віднесення сум до податкового кредиту, адже, як зазначено вище, первинні бухгалтерські та податкові документи є підставою для змін в бухгалтерському та податковому обліку підприємства, виключно за умови фактичного вчинення господарської операції, чого, в даному випадку, судом не встановлено, а позивачем, в порушення принципу змагальності (ст.11 КАС України), доведено не було. Тобто, наявність самих лише обставин укладання цивільно-правового договору, формальних доказів про його виконання, не є безумовним свідченням правомірності здійснення змін у податковому обліку такого платника податку. Так як в ході розгляду справи, в порушення принципу змагальності сторін, позивачем не представлено належних та допустимих доказів фактичності виконання спірних господарських операції, суд вважає за можливе погодитьсь з твердженнями податкового органу про відсутність обставин фактичного отримання позивачем товару, внаслідок чого позивач позбавлений можливості віднесення відповідних сумм до податкового кредиту перевіряємого періоду. Враховуючи, що матеріалами справи не підтверджено, а позивачем в судовому засіданні не доведено реальності господарських операцій, суд погоджується з доводами податкового органу, що позивачем безпідставно сформований податковий кредит в сумі 34456,45грн. та витрати в сумі 172282,25грн., що призвело до втрат дохідної частини Державного бюджету України. Аналогічна позиція викладена в постанові ВАСУ від 20.02.2013 по справі №2а-4458/12/2670. Згідно ч.3 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Пунктом 19 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011р. №845, визначено, що безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів і їх перерахування на рахунок, зазначений у виконавчому документі про стягнення надходжень бюджету та/або заяві про виконання рішення про стягнення надходжень бюджету, здійснюються органами Казначейства з відповідного рахунка, на який такі кошти зараховані, шляхом оформлення розрахункових документів. Зі змісту листа Вищого адміністративного суду України від 21.11.2011р. №2135/11/-11 вбачається, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, з урахуванням принципу пріоритетності законів над підзаконними актами, судам у резолютивній частині такого судового рішення слід зазначати обов'язок органу Державної казначейської служби України стягнути судові витрати із Державного бюджету України шляхом їх безспірного списання із рахунка суб'єкта владних повноважень - відповідача. Відповідно, у виконавчому листі за таким судовим рішенням як боржника слід вказувати Державний бюджет України в особі суб'єкта владних повноважень - відповідача. Враховуючи викладене,

Результат розгляду: partial