Рішення адміністративного суду від 2014-03-24 00:00:00+02

18.11.2013р. Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м.Львова звернулося з адміністративним позовом в суд, в якому просить скасувати постанову державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ВП №40174937 від 14 жовтня 2013 року про відмову у відкритті виконавчого провадження; зобов'язати Шевченківський відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції прийняти до провадження виконавчий документ (постанову №ЛВ 16086 від 24.12.2012 року). Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 25 грудня 2013 року у задоволені позову відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі апелянт просить постанову Шевченківського районного суду м. Львова від 25 грудня 2013 року скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити повністю позовні вимоги. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції недостатньо досліджені докази та обставини справи, рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання на виклик суду не з'явилися, хоча належним чином були повідомленні про дату, місце та час розгляду справи, а тому колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу згідно з п.2 ч.1 ст. 197 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, на основі наявних у справі доказів, колегія суддів приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав. Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваної постанови суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного. Судом першої інстанції встановлено, що постановою по справі про адміністративне правопорушення серія ЛВ №16086 від 24.12.2012р. [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу розмірі 425,00 грн. Частиною першою статті 307 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КупАП) передбачено, що штраф має бути сплачеш порушником не пізніш як через п'ятнадцять днів з дня вручення йому постанови щ накладення штрафу, а в разі оскарження або внесення на неї подання прокурора такої постанови - не пізніш як через п'ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги або подання без задоволення. У відповідності до ст. 308 КУпАП, у разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений частиною першою статті 307 цього Кодексу, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом. У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується: подвійний розмір штрафу, визначеного у відповідній статті цього Кодексу та зазначеного у постанові про стягнення штрафу Позивачем постанову по справі про адміністративне правопорушення як виконавчий лист направлено для примусового виконання у ВДВС Шевченківського району Львівського міського управління юстиції. Державним виконавцем 18.03.2013 року прийнято Постанову ВП №37003921 про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання постанови Серія ЛВ №16086 від 24.12.2012р. щодо стягнення з [PERSON] 850,00 грн. штрафу на користь управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова. 26.04.13р. державним виконавцем прийнято Постанову ВП №37003921 про закінчення виконавчого провадження. Як вбачається з мотивувальної частини постанови, у зв'язку з відмовою судом 22.04.2013р. у задоволенні позову боржника про скасування постанови про накладення штрафу як виконавчого документа та 25.04.2013р. сплатою боржником штрафу в розмірі 425,00грн., державний виконавець прийшов до переконання про фактичне виконання виконавчого документа. Позивачем повторно надіслано для виконання постанову по справі про адміністративне правопорушення Серія ЛВ № 16086 від 24.22.2013р., якою [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу в сумі 850,00 грн., оскільки правопорушником, на думку позивача, штраф сплачено після закінчення 15-ти денного терміну. Пунктом 8 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження. Згідно п.8 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС ЛМУЮ (ВП №40174937) від 14.10.2013р. на підставі п.8 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» відмовлено у відкритті виконавчого провадження про примусове виконання постанови Серії ЛВ №16086 від 24.12.2012р. про стягнення з [PERSON] 850,00 грн. штрафу на користь управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова з тих підстав, що виконавчий документ вже перебував на виконанні у Шевченківському ВДВС та був завершений на підставі п.8 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку із фактичним виконанням: штраф боржником у розмірі 425,00грн. сплачений у десятиденний строк після оскарження. Колегія суддів приходить до переконання, що державний виконавець прийнявши постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмова в прийнятті до провадження виконавчого документа) ВП №40174937 від 14 жовтня 2013 року за наявності постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №37003921 з підстав фактичного виконання в повному обсязі рішення за тим самим виконавчим документом, діяв з дотриманням вимог Закону України «Про виконавче провадження» та передбачених ст.2 КАС України принципів. Оскільки постанова про закінчення виконавчого провадження від 26.04.2013р. позивачем не є предметом оскарження у даній справі, а тому вимоги позивача про зобов'язання Шевченківський відділ державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції прийняти до провадження виконавчий документ (постанову №ЛВ 16086 від 24.12.2012 року) в силу приписів Закону України «Про виконавче провадження» до задоволення не підлягають. Окрім того, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» державною виконавчою службою підлягають виконанню постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом, які є виконавчими документами. Колегія суддів зауважує, що предметом даного позову є оскарження рішення суб'єкта владного повноваження: постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження за постановою по справі про адміністративне правопорушення як виконавчого листа та зобов'язання вчинити дії, які в силу вимог ч.2 ст.18 КАС України, постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13 грудня 2010 року №3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах з приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» відносяться до юрисдикції адміністративних судів, які розглядають позови про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби при виконанні всіх виконавчих документів, передбачених частиною другою статті 3 Закону України «Про виконавче провадження», крім тих, відносно яких законом установлено інший, виключний порядок їх оскарження. З огляду на наведене колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що даний публічно-правовий спір не підсудний Шевченківському районному суду м.Львова, оскільки у відповідності до вимог КАС України цей суд не наділений повноваженнями на розгляд позовної заяви Управління Пенсійного фонду України. Частиною 2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідно до ст.159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом. Таким чином, оскільки при вирішенні даної справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, та розглянуто і вирішено справу неповноважним судом, а тому оскаржувана постанова підлягає до скасування.

Результат розгляду: partial