Рішення адміністративного суду від 2014-03-05 00:00:00+02

14 січня 2013 року позивач - Відкрите акціонерне товариство «Український інститут автобусо-тролейбусобудування» звернулося в суд з позовом до відповідача - Державної податкової інспекції у Сихівському районі м. Львова Державної податкової служби, в якому просило (з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог, а.с.29-30) скасувати податкові повідомлення-рішення № 0003962321 та № 0003972321 від 03 грудня 2012 року та Акт №2181/22-20/00234844 від 15 листопада 2012 року про результати перевірки своєчасності сплати самостійно визначеного податкового зобов'язання до бюджету. Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 25 лютого 2013 року адміністративний позов задоволено в повному обсязі. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення - рішення Державної податкової інспекції у Сихівському районі м. Львова Державної податкової служби від 03 грудня 2012 року за № 0003962321 та № 0003972321. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що на момент проведення перевірки своєчасності сплати самостійно визначеного податкового зобов'язання до бюджету податкові зобов'язання позивача були узгоджені. Таким чином, оскаржувані податкові повідомлення - рішення прийняті правомірно. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог. Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не прибули, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, а тому суд, відповідно до положень п.2 ч.1 ст.197 КАС України, вважає можливим проведення розгляду справи в їхній відсутності в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами та на основі наявних у ній доказів. Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а оскаржувану постанову - змінити з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 15 листопада 2012 року ДПІ Сихівському районі м.Львова проведено перевірку своєчасності сплати ВАТ "Український інститут автобусо-тролейбусобудування" самостійно визначеного податкового зобов'язання з податку на додану вартість, якою встановлено порушення п.57.1 ст.57 Податкового кодексу України. За результатами перевірки складено Акт №2181/22-20/00234844 від 15 листопада 2012 року (а.с.9). 03 грудня 2012 року за результатами перевірки винесено податкові повідомлення-рішення № 0003962321 та № 0003972321, якими до ВАТ "Український інститут автобусо-тролейбусобудування" застосовано штрафні санкції у розмірі 654,66 грн. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що штрафні санкції до позивача були застосовані податковим органом за порушення сплати неузгодженого податкового зобов'язання, оскільки відповідно до п.56.18 ст.56 Податкового кодексу України при зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу грошове зобов'язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили. Таким чином, оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийняті на підставі помилкових висновків ДПІ у Сихівському районі м.Львова про порушення ВАТ "Український інститут автобусо-тролейбусобудування" вимог податкового законодавства. Відповідач не довів правомірності прийнятих ним рішень та не надав доказів на обґрунтування власних заперечень. Такий висновок суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідає нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильним, виходячи з наступного. П. 57.3 ст. 57 ПК України передбачено, що у разі визначення грошового зобов'язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у п.п. 54.3.1 - 54.3.6 п. 54.3 ст.54 цього Кодексу, платник податків зобов'язаний сплатити нараховану суму грошового зобов'язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу. Відповідно до п.56.1 ст.56 ПК України рішення прийняті конролюючим органом можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку. Згідно з п.56.18 ст.56 ПК України процедура адміністративного оскарження вважається досудовим порядком вирішення спору. При зверненні платника податків до суду з позовом щодо визнання недійсним рішення контролюючого органу грошове зобов'язання вважається неузгодженим до дня набрання судовим рішенням законної сили. П.126.1 ст.126 ПК України передбачено, що у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов'язання та/або авансових внесків з податку на прибуток підприємств протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу. Обов'язковою умовою притягнення платника податків до відповідальності за порушення строків сплати суми грошового зобов'язання у вигляді штрафу є несплата саме узгодженої суми податкового зобов'язання. Як вбачається з матеріалів справи, фактичною підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень став висновок податкового органу про порушення ВАТ "Український інститут автобусо-тролейбусобудування" граничних строків сплати суми узгодженого податкового зобов'язання, визначеного податковими повідомленнями-рішеннями № 000141231 та № 000142232 від 13 квітня 2012 року, якими позивачу збільшено грошове зобов'язання з податку на додану вартість. Разом з тим, матеріалами справи стверджується, що ВАТ "Український інститут автобусо-тролейбусобудування" у судовому порядку оскаржило податкові повідомлення-рішення № 000141231 та № 000142232 від 13 квітня 2012 року. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 04 травня 2012 року позовну заяву було залишено без руху, а позивачу встановлено строк до 01 червня 2012 року для усунення зазначених у мотивувальній частині ухвали недоліків шляхом долучення до позовної заяви документу, що підтверджує повноваження представника позивача, у необхідній кількості та копій всіх документів, які приєднуються до неї, для відповідача. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 06 червня 2012 року матеріали адміністративного позову повернуто позивачу. Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, позивач оскаржив її в апеляційному порядку. Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 16 липня 2012 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ВАТ "Український інститут автобусо-тролейбусобудування" на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 06 червня 2012 року про повернення позовної заяви у справі № 2а-3829/12/1370 за позовом ВАТ "Український інститут автобусо-тролейбусобудування" до Державної податкової інспекції у Сихівському районі міста Львова про скасування податкових повідомлень-рішень. Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що податкове зобов'язання, визначене податковими повідомленнями-рішеннями № 000141231 та № 000142232 від 13 квітня 2012 року, якими позивачу збільшено грошове зобов'язання з податку на додану вартість на момент перевірки відповідачем своєчасності його сплати до бюджету не було узгоджене, таким чином податкові повідомлення - рішення ДПІ у Сихівському районі м. Львова Державної податкової служби № 0003962321 та № 00039723 від 03 грудня 2012 року прийняті неправомірно. Колегія суддів звертає увагу на те, що збільшення суми грошового зобов'язання (шляхом прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення) порушує право позивача мирно володіти своїм майном, визначення якого міститься у Першому Протоколі до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини від 20 березня 1952 року (надалі також "Протокол 1 до Конвенції"), яка є частиною національного законодавства України згідно із ст.9 Конституції України. Зокрема, стаття 1 Протоколу 1 до Конвенції так визначає підстави, за яких особа може бути позбавлена свого майна: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права". Роз'яснення цієї норми містяться в рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, у рішенні в справі "Щокін проти України"(п. 49) ЄСПЛ вказав, що збільшення податковим органом зобов'язання особи з податку безперечно є втручанням до майнових прав заявника, гарантованих статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції. Таке втручання за Конвенцією може бути визнане тільки якщо здійснене на умовах, передбачених законом. Так, у пп. 50-51 згаданого рішення ЄСПЛ зазначає: "Найпершою та найбільш важливою вимогою ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції є те, що будь-яке втручання державних органів у мирне володіння майном повинне бути законним: друге речення першого параграфу наділяє правом позбавляти майна лише "на умовах, передбачених законом" і другий параграф визначає, що Держава має право контролювати використання майна шляхом введення в дію "законів". Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, притаманний всім статтям Конвенції. Це поняття (поняття "закону") вимагає, перш за все, щоб заходи, що застосовуються, ґрунтувалися на національному законодавстві. Воно також посилається на якість закону, що застосовується, вимагаючи його доступності для осіб, яких він стосується, точності та передбачуваності в його застосуванні." Таким чином, будь-які дії, спрямовані на позбавлення особи її майна є незаконними, якщо контролюючі органи діють не у відповідності до закону. Відповідно до ч.2 ст.8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином, колегія суддів прийшла до переконання про те, що доводи апеляційної скарги щодо правомірності прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції в цій частині. Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем у позовній заяві ставилася вимога про скасування Акту №2181/22-20/00234844 від 15 листопада 2012 року про результати перевірки своєчасності сплати самостійно визначеного податкового зобов'язання до бюджету, разом з тим, заявлена вимога не була вирішена судом першої інстанції. Колегія суддів вважає, що оскаржуваний акт є виключно носієм доказової інформації про виявлені податковим органом під час проведення перевірки порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єктами господарювання, обов'язковим документом, на підставі якого приймається відповідне рішення контролюючого органу. Контролюючий орган не позбавлений права викладати в акті перевірки власні суб'єктивні висновки щодо зафіксованих обставин, та в подальшому, у разі виникнення спору щодо рішень, що приймаються на підставі такого акту, обґрунтовувати ними власну позицію щодо наявності певних допущених платником податку порушень. Акт перевірки та викладені у ньому факти та висновки не можна розглядати як рішення суб'єкта владних повноважень, що породжує для суб'єкта господарювання певні правові наслідки. При цьому, необхідно зазначити, що оцінка акту перевірки, в тому числі і оцінка дій посадових осіб податкового органу щодо його складання, викладення у ньому висновків перевірки, а також щодо самих висновків перевірки, надається уповноваженими законом органами влади при вирішенні спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акту. Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що акт перевірки та викладені у ньому факти та висновки не можна розглядати як рішення суб'єкта владних повноважень, що породжує для суб'єкта господарювання певні правові наслідки, а тому підстави для задоволення адміністративного позову в цій частині відсутні. Відповідно до п. 2 ст. 201 КАС України підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є вирішення не всіх позовних вимог або питань. З врахуванням усіх вищенаведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вирішив не всі позовні вимоги, що є підставою для зміни оскаржуваної постанови.

Результат розгляду: partial