Рішення адміністративного суду від 2014-02-10 00:00:00+02

Відповідач - Приватне підприємство «Вира-XXI», пройшов процедуру державної реєстрації, а відтак набув правового статусу суб'єкта господарювання в розумінні статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців від 15.05.2003 №755-IV (а.с. 35-40), та перебуває на обліку у Державній податковій інспекції у Шевченківському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області. Контролюючим органом направлено на адресу платника податків запит «Про надання пояснень, інформації та її документального підтвердження» від 15.01.2014 №859/10/2211, яким зобов'язано останнього надати інформацію щодо господарських операцій з контрагентами та її документальне підтвердження (а.с. 13). Даний запит отримано уповноваженою особою платника податків 21.01.2014, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 12). За результатами розгляду запиту, відповідачем надано контролюючому органу письмову відповідь у формі листа від 31.01.2014 №50 (а.с. 29), який отримано останнім 03.02.2014 (а.с. 31). Начальником Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області винесено наказ «Про проведення документальної виїзної позапланової перевірки» від 04.02.2014 №101, з питань дотримання Приватним підприємством «Вира-XXI» вимог податкового законодавства з податку на додану вартість та податку на прибуток підприємств при здійсненні фінансово-господарських операцій з контрагентами, за період з 01.06.2013 по 30.11.2013 (а.с. 6). Крім того, начальником Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області на підставі наказу від 04.02.2014 №101 видано направлення на перевірку від 04.02.2014 №91 (а.с. 4). Посадовими особами Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області складено Акт про відмову від ознайомлення та отримання копії наказу про проведення документальної позапланової виїзної перевірки, та відмову у підписі у направленні на перевірку від 04.02.2014 №5/08-30-22-11/34748493 (далі іменується - Акт від 04.02.2014) (а.с. 7). В подальшому фахівцями Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області складено Акт недопуску посадових осіб органів державної податкової служби до перевірки суб'єкта господарської діяльності від 05.02.2014 №6/2211/34748493 (далі іменується - Акт від 05.02.2014) (а.с. 9). На підставі вказаних вище документів, начальником Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області винесено рішення про застосування адміністративного арешту майна платника податків від 05.02.2014 №1, яким застосовано до Приватного підприємства «Вира-XXI» умовний адміністративний арешт майна платника податків (а.с. 15). За приписами пункту 94.10 статті 94 Податкового кодексу України від 02.12.2010 №2755-VI (далі іменується - ПК України), арешт на майно може бути накладено рішенням керівника контролюючого органу (його заступника), обґрунтованість якого протягом 96 годин має бути перевірена судом. Відтак, заявник звернувся до суду з поданням в порядку статті 183-3 КАС України, в якому просив підтвердити обґрунтованість адміністративного арешту майна платника податків - Приватного підприємства «Вира-XXI», застосованого на підставі рішення начальника Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області від 05.02.2014. Суд зазначає, що при розгляді подання контролюючого органу про підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків дослідженню підлягає правомірність рішення начальника контролюючого органу про застосування адміністративного арешту майна платника податків, та відповідність даного рішення вимогам частини 3 статті 2 КАС України, а також правовідносини, існування яких були передумовою виникнення підстав для застосування спеціальних заходів, перелічених у статті 183-3 КАС України. За приписами підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 ПК України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків. Відповідно до підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 ПК України, документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності обставин, зокрема, за наслідками перевірок інших платників податків або отримання податкової інформації виявлено факти, що свідчать про можливі порушення платником податків податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов'язковий письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначаються можливі порушення цим платником податків податкового, валютного та іншого законодавства протягом 10 робочих днів з дня отримання запиту. Судом встановлено, що запит контролюючого органу про надання інформації та підтверджуючих документів від 15.01.2014 був отриманий уповноваженою особою платника податків 21.01.2014. Заявник стверджує, що платник податків не подав до контролюючого органу запитуваних документів у строк протягом 10 робочих днів, оскільки початок перебігу такого строку розпочинається з дня отримання запиту, тобто з 21.01.2014. Крім того, зазначив, що встановлений законом десятиденний строк для надання інформації стосується виключно робочих днів, а календарний день 25.01.2014 - субота, був робочим днем, відтак підлягає включенню до цього строку. Представник відповідача заперечив проти таких доводів та вказав, що запит про надання інформації він отримав 21.01.2014, а відтак перебіг десятиденного строку розпочинається з наступного дня після отримання запиту. Крім того, зазначив, що Розпорядження Кабінету Міністрів України «Про перенесення робочих днів у 2014 році» від 21.11.2013 №920-р, згідно з яким у 2014 році для працівників, яким встановлено п'ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями, робочі дні з: четверга 2 січня - на суботу 11 січня; п'ятниці 3 січня - на суботу 25 січня; понеділка 6 січня - на суботу 8 лютого, має рекомендаційний характер, а відтак рішення про перенесення робочих днів приймаються керівниками підприємств, установ та організацій на власний розсуд. Відповідач зазначає, що день 25 січня 2014 року - субота, не являвся робочим днем на Приватному підприємстві «Вира-XXI», а відтак не може бути включеним для розрахунку десятиденного строку для надання відповіді. Щодо строків надання відповіді на запит контролюючого органу, суд зазначає наступне. Поняття строків та питання початку їх перебігу щодо надання платником податків інформації та документів у правовідносинах Податковим кодексом України не визначені. Як передбачено у частині сьомій статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Тому, при визначенні початку перебігу строку для надання платником податків інформації на запит, суд вважає за необхідне застосувати відповідні норми Цивільного кодексу України за аналогією. Так, за визначенням частини першої статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно з частиною 5 статті 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день. Відповідно до статті 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції. Письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв'язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно. Беручи до уваги ту обставину, що відповідач отримав письмовий запит контролюючого органу 21.01.2014, то десятиденний строк для надання інформації починає свій перебіг 22.01.2014. При чому, суд зазначає, що контролюючим органом ніяким чином не досліджувались обставини щодо наявності наказу керівника Приватного підприємства «Вира-XXI» про визначення робочим днем суботи 25.01.2014. Тобто, без наявності такого документа, контролюючий орган не мав підстав вважати, що вихідний день суботи 25.01.2014 був робочим днем на підприємстві, а відтак і включати такий день як робочий у перебіг строку для надання інформації. Представник відповідача пояснив, що такого наказу керівника підприємства не існує, а тому субота 25.01.2014 був вихідним днем на підприємстві. З урахуванням вимог ПК України про облік десятиденного строку в робочих днях, то такий строк закінчується 04.02.2014: 1 день - 22.01.2014; 2 день - 23.01.2014; 3 день - 24.01.2014; 25.01.2014 - вихідний день; 26.01.2014 - вихідний день; 4 день - 27.01.2014; 5 день - 28.01.2014; 6 день - 29.01.2014; 7 день - 30.01.2014; 8 день - 31.01.2014; 01.02.2014 - вихідний день; 02.02.2014 - вихідний день; 9 день - 03.02.2014; 10 день - 04.02.2014. Таким чином, десятий день строку для надання інформації припадав на 04.02.2014, тобто до закінчення цього дня платник податків мав право подати до контролюючого органу інформацію та відповідні документи. Судом встановлено, що платником податків була надана відповідь від 31.01.2014 на письмовий запит контролюючого органу, яка направлена контролюючому органу поштовим зв'язком в цей же день 31.01.2014. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, яке знаходиться в матеріалах справи, відповідь платника податків від 31.01.2014 отримана уповноваженою особою контролюючого органу 03.02.2014 (а.с. 31). Тобто, платником податків відповідь на письмовий запит контролюючого органу була надана у строки, встановлені ПК України. Заявник зазначає, що листом від 31.01.2014 платником податків не надана запитувана інформація та відповідні документи, а висловлена думка підприємства про відсутність підстав для надання таких документів через невідповідність письмового запиту контролюючого органу вимогам, встановленим ПК України. Представник відповідача пояснив, що після отримання запиту контролюючого органу про надання інформації та документів, відповідач прийшов до висновку про його необґрунтованість, безпідставність та невідповідність вимогам ПК України, а відтак, в силу приписів статті 73 ПК України, платник податків звільняється від обов'язку надавати відповідь на такий запит. З даного приводу суд зазначає, що перевірка повноти та обґрунтованості письмовому запиту контролюючого органу про надання інформації та документів від 15.01.2014 мала б місце при розгляді питання про правомірність винесення наказу про проведення перевірки від 04.02.2014, оскільки такі акти є взаємопов'язаними. Натомість, предметом розгляду даної справи являється підтвердження обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків, застосованого на підставі рішення начальника Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області про застосування адміністративного арешту майна платника податків від 05 лютого 2014 року №1, яке винесене через недопуск посадових осіб контролюючого органу до перевірки. На час розгляду справи, відповідачем не надано суду документального підтвердження щодо оскарження у судовому порядку наказу про проведення перевірки від 04.02.2014, або ж визнання протиправними дій контролюючого органу. Натомість, суд зазначає, що наказ про проведення перевірки від 04.02.2014 №101 винесено начальником контролюючого органу передчасно, оскільки останнім днем десятиденного строку для надання інформації та документів був день 04.02.2014. Тобто, до закінчення робочого дня 04.02.2014 платник податків мав можливість надати відповідні пояснення та документи до контролюючого органу. За приписами пункту 78.4 статті 78 ПК України, про проведення документальної позапланової перевірки керівник контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом. Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено під розписку копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки. Зі змісту наказу про проведення документальної виїзної позапланової перевірки від 04.02.2014 №101 вбачається, що початком проведення перевірки встановлено дату 04.02.2014. Аналогічне зазначення дати початку перевірки міститься і у направленні на перевірку від 04.02.2014 №91. За приписами пункту 81.1 статті 81 ПК України, посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред'явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу; копії наказу про проведення перевірки; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки. У направленні на перевірку від 04.02.2014 №91 зазначена посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку - начальник відділу проведення камеральних перевірок управління податкового аудиту [PERSON]. Заявник стверджує, що з метою вручення платнику податків копії наказу про проведення документальної виїзної позапланової перевірки від 04.02.2014 №101 та направлення на перевірку від 04.02.2014 №91, посадова особа контролюючого органу - начальник відділу проведення камеральних перевірок управління податкового аудиту [PERSON] вийшов на фактичну адресу підприємства. Також заявник зазначає, що посадові особи Приватного підприємства «Вира-XXI» відмовились від ознайомлення з наказом та підписання направлення на перевірку, про що складений Акт від 04.02.2014. В акті від 04.02.2014 зазначено, що посадова особа підприємства - директор (головний бухгалтер) ПП «Вира-XXI» Ляшенко Ірина Борисівна відмовилась ознайомитись та отримати копію наказу про проведення перевірки від 04.02.2014 №101 та розписатись у направленні на перевірку від 04.02.2014 №91. Зі змісту Акту від 04.02.2014 вбачається, що такий акт був підписаний трьома особами: начальником відділу проведення камеральних перевірок управління податкового аудиту [PERSON], головним державним ревізором-інспектором відділу проведення камеральних перевірок управління податкового аудиту - [PERSON], та головним державним ревізором-інспектором відділу проведення камеральних перевірок управління податкового аудиту - [PERSON]. З метою з'ясування всіх обставин щодо подій 04.02.2014, до суду викликались в якості свідків: начальник відділу проведення камеральних перевірок управління податкового аудиту [PERSON]; головний державний ревізор-інспектор відділу проведення камеральних перевірок управління податкового аудиту - [PERSON]; головний державний ревізор-інспектор відділу проведення камеральних перевірок управління податкового аудиту - [PERSON]; та охоронець Приватного підприємства «Сталкер Компані» - [PERSON]. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що 04.02.2014 здійснив вихід на Приватне підприємство «Вира-XXI» за його фактичною адресою з метою вручення уповноваженій особі платника податків наказу про проведення перевірки від 04.02.2014 №101 та направлення на перевірку від 04.02.2014 №91. За його свідченнями дана подія мала місце близько 15 години дня. Після того, як свідок прибув на територію підприємства, він підійшов до охоронця з проханням викликати представника ПП «Вира-XXI». Через кілька хвилин до [PERSON] вийшов представник ПП «Вира-XXI», який відмовився від отримання наказу про перевірку та направлення на перевірку. На постановлені судом запитання свідок відповів, що під час зустрічі з представником підприємства з метою вручення документів, він не встановлював особу, яка до нього підійшла та не запитував її ані про посаду, ані про відношення до підприємства. Натомість, свідок вказав, що до нього прибув представник підприємства, який в даному судовому засіданні представляє інтереси відповідача, тобто Білан В.Л. Свідок також вказав, що з директором підприємства Ляшенко Іриною Борисівною він не бачився та не спілкувався. За твердженнями свідка, він прибув на підприємство із заздалегідь підготовленим шаблоном Акту про невручення документів, а після того як представник підприємства відмовився отримати документи - підписав даний Акт від 04.02.2014 та повернувся до приміщення податкової інспекції. З даного приводу суд зазначає, що в Акті від 04.02.2014 зафіксовано, що посадова особа підприємства - директор (головний бухгалтер) ПП «Вира-XXI» Ляшенко Ірина Борисівна відмовилась ознайомитись та отримати копію наказу про проведення перевірки від 04.02.2014 №101 та розписатись у направленні на перевірку від 04.02.2014 №91. Натомість, свідок [PERSON] пояснив, що з директором не спілкувався. Відповідно до пункту 81.1 статті 81 ПК України, у разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки. З аналізу даної норми вбачається, що акт, складений посадовими особами контролюючого органу внаслідок відмови уповноважених осіб платника податків від отримання наказу та підписання у направленні, повинен посвідчувати факт такої відмови. Проте, ревізор, який прибув на підприємство, зафіксував в Акті від 04.02.2014 факт відмови директора підприємства «Вира-XXI» Ляшенко І.Б. від отримання документів, з якою взагалі не спілкувався. Натомість, представник відповідача Білан В.Л. пояснив, що 04.02.2014 він вийшов на подвір'я території підприємств та підійшов до [PERSON], який вказав, що має намір розпочати перевірку підприємства, оскільки на письмовий запит контролюючого органу платником податків не було надано запитуваної інформації та документів. При чому, представник відповідача вказав, що йому не вручались ревізором ані копія наказу, ані копія направлення, ані службове посвідчення особи, а був наданий лише запит про надання інформації. В подальшому Білан В.Л. повідомив ревізора, що на даний запит підприємством надано відповідну письмову відповідь, після чого ревізор покинув територію підприємств. На виконання вимог ухвали суду від 08.02.2014 Приватним підприємством «Сталкер Компані», у якого відповідач орендує приміщення, надав записи з камери відеоспостереження за 04.02.2014 та 05.02.2014, які долучені до матеріалів справи в якості речових доказів та залишені на зберігання в матеріалах справи. Під час судового засідання судом було досліджено дані докази у присутності представників сторін та свідка [PERSON], якому після надання свідчень дозволено залишитись у залі суду, зокрема, переглянуто за згодою сторін запис за 04.02.2014. З відеозапису з камери спостереження вбачається, що 04.02.2014 близько 14 год. 45 хв. на територію підприємств прибула одна особа. На запитання суду, свідок [PERSON] вказав, що особа на відео це саме він. Після спілкування ревізора з охоронцем на подвір'я вийшов представник відповідача, який підійшов до [PERSON]. З відео вбачається, що ревізор дістав з портфелю документи та після спілкування з представником підприємства протягом 1-2 хвилин поклав їх назад та покинув територію підприємств. Переглянувши даний відеозапис, суд зазначає, що з нього неможливо встановити які саме документи тримав у руках ревізор, проте дані докази свідчать про те, що на територію підприємства прибув лише один ревізор, який спілкувався з представником відповідача Біланом В.Л., а не з директором підприємства Ляшенко Іриною Борисівною, як зазначено в Акті від 04.02.2014. Свідок [PERSON] пояснив, що на підприємство він прибув дійсно один, а після повернення до податкової інспекції надав Акт від 04.02.2014 на підпис ще двом особам: [PERSON] та [PERSON]. В судовому засіданні [PERSON] та [PERSON], які являються державними ревізорами-інспекторами відділу проведення камеральних перевірок управління податкового аудиту, вказали, що вони не виїжджали на підприємство 04.02.2014 з метою вручення уповноваженим особам платника податків копії наказу про проведення перевірки та направлення на перевірку. Дані свідки пояснили, що після повернення [PERSON] до податкової інспекції, останній надав їм Акт від 04.02.2014, який вони підписали. Свідок [PERSON] - охоронець, в судовому засіданні вказав, що 04.02.2014 на територію підприємств прибула одна особа - [PERSON], та висловив бажання поспілкуватись з представником ПП «Вира-XXI», після чого до нього вийшов представник відповідача Білан В.Л. За свідченнями охоронця розмова тривала кілька хвилин, після чого посадова особа контролюючого органу покинула територію підприємств та вийшла за ворота. При чому, свідок вказав, що перевіряючий не спілкувався з директором підприємства. Також, свідок вказав, що 05.02.2014 на підприємство не приходили представники контролюючого органу. Представник заявника вказав, що [PERSON] та [PERSON] мали повноваження підписувати Акт від 04.02.2014 навіть якщо і не перебували в цей день на території підприємства, оскільки в статті 81 ПК України вказано, що акт складається посадовими особами контролюючого органу, оскільки дана норма містись формулювання «посадовими особами», тобто множинне значення. Суд не погоджується з такими доводами заявника та зазначає, що останній формально та однобоко трактує дану норму закону, з огляду на наступне. У підпункті 81.1 статті 81 ПК України встановлено, що посадові особи мають право приступити до проведення перевірки за умови пред'явлення наступних документів: направлення на проведення перевірки, наказу про проведення перевірки та службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки. При чому, у направленні на проведення перевірки зазначається, зокрема, посада та прізвище посадової особи, яка проводитиме перевірку. Жоден з нормативно-правових актів не встановлює обмеження щодо кількості посадових осіб, які проводитимуть перевірку, та не встановлює обов'язку проведення такої перевірки лише однією особою. В розрізі норм статті 81 ПК України Акт про відмову від вручення наказу про проведення перевірки та направлення на перевірку може бути підписаний лише тими особами, на яких видані направлення та які фактично прибули на підприємство. Судом встановлено, що направлення на перевірку від 04.02.2014 №91 видане лише на одну особу - [PERSON], який одноособово виходив за фактичною адресою на підприємство, проте, Акт від 04.02.2014 підписано трьома особами. Оцінивши дані показання свідків та дослідивши докази у справі, суд зазначає, що Акт від 04.02.2014 складений з порушенням норм чинного законодавства, оскільки директор підприємства Ляшенко Ірина Борисівна не відмовлялась від отримання копії наказу про проведення перевірки та підписання у направленні на перевірку, а також Акт від 04.02.2014 підписаний окрім [PERSON], який самостійно виходив на підприємство, ще двома ревізорами, які посвідчили факт відмови уповноваженої особи підприємства від отримання наказу та направлення, при цьому не були присутніми під час таких дій. Посадовими особами контролюючого органу також складено Акт недопуску посадових осіб державної податкової служби до перевірки суб'єкта господарської діяльності від 05.02.2014 №6/2211/34748493, в якому вказано: посадова особа підприємства - директор (головний бухгалтер) ПП «Вира-XXI» Ляшенко Ірина Борисівна відмовилась ознайомитись та отримати копію наказу про проведення перевірки від 04.02.2014 №101 та розписатись у направленні на перевірку від 04.02.2014 №91; документи фінансово-господарської діяльності посадовими особами ПП «Вира-XXI» не надані, посадовій особі відмовлено в допуску до проведення перевірки. Відповідно до пункту 81.1 статті 81 ПК України, у разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) розписатися у направленні на перевірку посадовими (службовими) особами контролюючого органу складається акт, який засвідчує факт відмови. У такому випадку акт про відмову від підпису у направленні на перевірку є підставою для початку проведення такої перевірки. Посилаючись на дану норму закону, позивач вказує, що платник податків відмовився від отримання наказу про проведення перевірки та направлення на перевірку, про що було складено Акт від 04.02.2014, а відтак, це є підставою для початку проведення перевірки. За приписами пункту 81.2 статті 81 ПК України, у разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) у допуску посадових (службових) осіб контролюючого органу до проведення перевірки складається акт, який засвідчує факт відмови. З метою перевірки обставин, що були підставою для складання Акту від 05.02.2014, в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що в цей день - 05.02.2014, не виходив на фактичну адресу підприємства, а склав даний акт в приміщенні податкової інспекції, після чого надав його для підпису двом іншим інспекторам-ревізорам - [PERSON] та [PERSON]. Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили даний факт та сказали, що ані 04.02.2014, ані 05.02.2014 не виходили на підприємство, а підписали Акт від 05.02.2014 на прохання [PERSON] в приміщенні податкової інспекції. Відповідно до пункту 94.1 статті 94 ПК України, адміністративний арешт майна платника податків (далі - арешт майна) є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов'язків, визначених законом. Підпунктом 94.2.3 пункту 94.2 статті 94 ПК України встановлено, що арешт майна може бути застосовано, якщо з'ясовується одна з таких обставин, зокрема, платник податків відмовляється від проведення документальної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу. Суд зазначає, що відмова платника податків від проведення документальної перевірки або від допуску посадових осіб контролюючого органу за своєю суттю являються виразом активних дій платника податків, що унеможливлюють проведення перевірки (пряма відмова уповноваженої особи платника податків від проведення перевірки, недопуск посадових осіб контролюючого органу на територію, в приміщення, в кабінет тощо). При чому, фіксація таких дій платника податків повинна бути відображена в акті відмови або недопуску. В Акті від 05.02.2014 фактично продубльовано формулювання з Акту від 04.02.2014 про те, що посадова особа підприємства - директор (головний бухгалтер) ПП «Вира-XXI» Ляшенко Ірина Борисівна відмовилась ознайомитись та отримати копію наказу про проведення перевірки від 04.02.2014 №101 та розписатись у направленні на перевірку від 04.02.2014 №91, проте, як вже встановлено судом, з даною особою [PERSON] не спілкувався ані 04.02.2014, ані 05.02.2014. Крім того, в Акті від 05.02.2014 зазначено, що документи фінансово-господарської діяльності посадовими особами ПП «Вира-XXI» не надані, посадовій особі відмовлено в допуску до проведення перевірки. Суд зазначає, що Акт від 05.02.2014 складено з порушенням норм чинного законодавства, оскільки даним актом посвідчені факти, які взагалі не мали місця. За погодженням із представниками сторін в судовому засіданні не досліджувались докази - записи з камери спостереження за 05.02.2014, оскільки представник позивача та свідок [PERSON] вказали, що в цей день жоден перевіряючий на підприємство не виходив. Відповідно до пункту 94.6 статті 94 ПК України, керівник контролюючого органу (його заступник) за наявності однієї з обставин, визначених у пункті 94.2 цієї статті, приймає рішення про застосування арешту майна платника податків, яке надсилається: платнику податків з вимогою тимчасово зупинити відчуження його майна; іншим особам, у володінні, розпорядженні або користуванні яких перебуває майно такого платника податків, з вимогою тимчасово зупинити його відчуження. Арешт коштів на рахунку платника податків здійснюється виключно на підставі рішення суду шляхом звернення контролюючого органу до суду. За приписами статті 19 Конституції України від 28.06.1996 №254к/96-ВР, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд приходить до висновку, що Рішення про застосування адміністративного арешту майна платника податків від 05.02.2014 №1 винесено протиправно, оскільки законних підстав для застосування до платника податків такого виняткового способу забезпечення виконання його обов'язків, як арешт майна, не було. Таким чином, законні підстави для обґрунтованості адміністративного арешту майна платника податків - ПП «Вира-XXI», застосованого на підставі рішення начальника Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Запоріжжя Головного управління Міндоходів у Запорізькій області про застосування адміністративного арешту майна платника податків від 05 лютого 2014 року №1, відсутні. Частиною 4 статті 94 КАС України встановлено, що у справах, в яких позивачем є суб'єкт владних повноважень, а відповідачем - фізична чи юридична особа, судові витрати, здійснені позивачем, з відповідача не стягуються. У разі відмови у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судових витрат, а також залишення адміністративного позову без розгляду судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок Державного бюджету України. Враховуючи наведене та

Результат розгляду: denied