Рішення адміністративного суду від 2014-01-23 00:00:00+02

15.02.1996 між МП «Клен» та [PERSON] укладено договір дарування квартири, відповідно до якого [PERSON] прийняла у дар квартиру [ADDRESS]. 14.06.1996 ухвалою Печерського районного суду м. Києва у справі за позовом АТ «Експромтах» до [PERSON], ПП «Клен» про визнання договорів купівлі-продажу недійсними накладено арешт на квартиру [ADDRESS]. В подальшому, 02.07.1996 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу вказаної вище квартири. 24.02.2009 за №32517м КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" за [PERSON] зареєстровано право власності не нерухоме майно - квартиру [ADDRESS]. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.11.2013 по справі №757/20190/13-ц скасовано заходи забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно з забороню його відчуження будь-яким способом, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна визначено Законом України від 01.07.2004 № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" ( редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до ст. 1 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону № 1952-IV обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно. Частиною 1 статті 17 Закону № 1952-IV встановлено, що державна реєстрація речових прав проводиться в такому порядку: облік заяви про державну реєстрацію речових прав; прийняття і перевірка документів, поданих для державної реєстрації речових прав; установлення відсутності підстав для відмови в державній реєстрації речових прав; державна реєстрація речових прав або відмова в такій реєстрації прав та внесення даних до Державного реєстру прав; присвоєння кадастрового номера об'єкту нерухомого майна; видача документів, що підтверджують зареєстроване речове право. Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону № 1952-IV державній реєстрації підлягають заявлені речові права на нерухоме майно за наявності документів, що підтверджують вчинення правочинів щодо таких об'єктів, посвідчених відповідно до закону, або свідчать про наявність інших, передбачених законом підстав. Статтею 19 згадуваного Закону визначено, що підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, є: нотаріально-посвідчений договір купівлі-продажу. Судом встановлено, що державна реєстрація права власності згадуваного нерухомого майна за [PERSON] відбулась на підставі нотаріально посвідченого дублікату договору купівлі-продажу квартири, який має силу оригіналу. Судом встановлено та позивачем не заперечується, що договір купівлі-продажу вказаної вище квартири від 02.07.1996 укладений між [PERSON] та [PERSON] є дійсним та оформлено у встановленому законом порядку. Отже, реєстраційний напис від 24.02.2009 №32517 вчинено на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, що є належною підставою для державної реєстрації права власності в розумінні ст. 19 Закону № 1952-IV, а відтак твердження позивача, що реєстрація права власності спірної квартири за [PERSON] суперечить чинному законодавству є необґрунтованим та спростовується наявними матеріалами справи. Щодо посилання позивача на ухвалу Печерського районного суду м. Києва, якою накладено арешт на квартиру [ADDRESS], суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 23 Закону № 1952-IV державна реєстрація обмежень речових прав на ерухоме майно проводиться органом державної реєстрації прав на підставі: ухвали суду про забезпечення позову. Державна реєстрація обмежень речових прав проводиться в день отримання відповідних документів місцевим органом державної реєстрації прав. Датою і часом державної реєстрації обмежень вважається дата і час обліку заяви в місцевому органі державної реєстрації прав. Документи щодо обмеження речових прав надаються особами, на користь яких встановлено обмеження, якщо інше не передбачено договором або законом. Отже, речове право, в даному випадку право власності на нерухоме майно, є обмеженим, з часу державної реєстрації такого обмеження відповідно до ст. 23 Закону № 1952-IV. Відповідно до ч. 1 ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі та ніші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. В матеріалах справи відсутні доказ того, що органом державної реєстрації прав не було зареєстровано обмеження прав на спірну квартиру на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 14.06.1996. Отже, станом на час здійснення реєстраційного напису від 24.02.2009 №32517 про реєстрацію права власності спірної квартири за [PERSON], органом державної реєстрації прав не було зареєстровано обмеження прав на спірну квартиру на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 14.06.1996, а відтак відповідачем під час реєстрації 24.02.2009 права власності спірної квартири за [PERSON] не порушено вимоги Закону № 1952-IV. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Оскільки судом встановлено, що під час реєстрації 24.02.2009 права власності спірної квартири за [PERSON] відповідачами не порушено вимоги Закону № 1952-IV, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Результат розгляду: denied