Рішення адміністративного суду від 2014-03-11 00:00:00+02

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача в якому просив: визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Гайсинської міжрайонної державної податкової інспекції №0024021700/0 від 17 листопада 2009 року про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 3 437 869 грн. Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 17.01.2014 року адміністративний позов задоволено повністю: визнано протиправним та скасовано рішення Гайсинської міжрайонної державної податкової інспекції № 0024021700/0 від 17.11.2009 року про застосування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 3437869 грн. відносно позивача. Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити повністю. В судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав. Представник позивача заперечив проти апеляційної скарги. Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Судом першої інстанції вірно встановлено, що в період з 19.10.2009 року по 30.10.2009 року податковим органом проведено планову виїзну перевірку позивача. За результатами перевірки складено акт № 2115/1700/[NUMBER] від 11.11.2009 року. На підставі акту перевірки Гайсинською МДПІ 17.11.2009 року винесено податкове повідомлення-рішення № 0024021700/0, відповідно до якого позивачу визначено суму штрафних (фінансових) санкцій в сумі 3437869 грн. за період з липня 2008 року по червень 2008 року, за порушення вимог пунктів 1, 2 ст. 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій в сфері торгівлі, громадського харчування, послуг", а саме не проведено розрахункові операції при продажу паливно - мастильних матеріалів в безготівковій формі оплати через РРО на суму 687 573,8 грн. Дана адміністративна справа розглядалася неодноразово. За наслідками касаційного оскарження сторонами рішення суду апеляційної інстанції ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22.10.2013 року касаційні скарги задоволено частково, постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 25.11.2010 року та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 09.03.2011 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Підставою скасування вказаних рішень слугувало те, що судами попередніх інстанції не розмежовано періоди здійснення правопорушення, з метою встановлення обґрунтованості застосування штрафних санкцій у відповідних розмірах спірним рішенням, з урахуванням вимог ст. 250 ГК України. Крім того, не враховано, що податкове повідомлення-рішення, як форма акта ненормативного характеру, може застосовуватись лише щодо обов'язків зі сплати податків і зборів. Таким чином, суди обох інстанцій дали передчасну юридичну оцінку встановленим фактичним обставинам справи. Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що на вимогу суду відповідач не надав розрахунок до акту перевірки про нарахування штрафних санкцій, а з наданого письмового пояснення, не можна встановити період нарахування штрафних санкцій з урахуванням вимог ст. 250 ГК України, а саме з 17.11.2009 року, як встановлено ухвалою ВАС України від 22.20.2013 року. Окрім того, податковому органу потрібно було винести рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій, а не податкове повідомлення-рішення. Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з таких підстав. Як вже встановлено, підставою для застосування штрафних санкцій до позивача слугували порушення вимог пунктів 1, 2 ст. 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", що полягало у непроведенні розрахункової операції при продажу паливно-мастильних матеріалів в безготівковій формі оплати через РРО на суму 687573,8 грн. Зокрема, встановлені порушення полягали в тому, що позивач при продажу паливно - мастильних матеріалів за період з 01.07.2008р. по 30.06.2009р. згідно відомостей на суму 687573,8 грн. розрахункові операції не проводились через реєстратор розрахункових операцій та відповідні розрахункові документи не роздрукувались та не видавались. Вказані порушення слугували підставою для застосування фінансових санкцій згідно з п. 1 ст. 17 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" в п'ятикратному розмірі суми непроведеної операції 687573,8 х 5 = 3437869,0 грн. Відповідно до пунктів 1, 2 ст. 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" суб'єкти підприємницької діяльності, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг зобов'язані: проводити розрахункові операції на повну суму покупки (надання послуги) через зареєстровані, опломбовані у встановленому порядку та переведені у фіскальний режим роботи реєстратори розрахункових операцій з роздрукуванням відповідних розрахункових документів, що підтверджують виконання розрахункових операцій, або у випадках, передбачених цим Законом, із застосуванням зареєстрованих у встановленому порядку розрахункових книжок; видавати особі, яка отримує або повертає товар, отримує послугу або відмовляється від неї, розрахунковий документ встановленої форми на повну суму проведеної операції. Умовою застосування даного положення Закону є здійснення суб'єктом господарювання розрахункової операції з видачею розрахункового документа. Згідно абз. 3 ст. 2 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", розрахункова операція - приймання від покупця готівкових коштів, платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо за місцем реалізації товарів (послуг), видача готівкових коштів за повернутий покупцем товар (ненадану послугу), а у разі застосування банківської платіжної картки - оформлення відповідного розрахункового документа щодо оплати в безготівковій формі товару (послуги) банком покупця або, у разі повернення товару (відмови від послуги), оформлення розрахункових документів щодо перерахування коштів у банк покупця. Згідно з абз. 15 ст. 2 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" розрахунковий документ - документ установлених форми та змісту (касовий чек, товарний чек, розрахункова квитанція, проїзний документ тощо), що підтверджує факт продажу (повернення) товарів, надання послуг, отримання (повернення) грошових коштів, купівлі-продажу іноземної валюти, надрукований у випадках, передбачених цим Законом, та зареєстрований в установленому порядку реєстратором розрахункових операцій або заповнений від руки. З матеріалів справи встановлено, що між позивачем та підприємствами (організаціями) існували договірні стосунки, за якими позивач поставляв (передавав) протягом вказаного в договорі періоду у власність споживачам паливно-мастильні матеріали на умовах після оплати, а також за готівку. Правила роздрібної торгівлі нафтопродуктами, затверджено Постановою КМ № 1442 від 20.12.1997 року із змінами і доповненнями згідно Постановами КМ N 450 від 06.05.2001 року, N 1178 від 17.08.2002 року; в редакції Постанови КМ № 162 ( 162-2009-п ) від 05.03.2009 року. Ці Правила визначають порядок приймання, зберігання і роздрібної торгівлі бензином, дизельним паливом, гасом, маслами, мастилами (далі - нафтопродукти), а також регламентують вимоги у дотриманні прав споживачів щодо належної якості цих нафтопродуктів, безпеки для життя та здоров'я споживачів, навколишнього природного середовища і рівня торгівельного обслуговування. Правила поширюються на всіх суб'єктів господарювання на території України, які зареєстровані з установленому порядку. Пункт 10 вищезгаданих Правил зазначає, що розрахунки за продані нафтопродукти здійснюються готівкою та/або у безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, талонів, відомостей на відпуск нафтопродуктів тощо) в установленому законодавством порядку. Разом з нафтопродуктами споживачеві в обов'язковому порядку видається розрахунковий документ за установленою формою на повну суму проведеної операції, який підтверджує факт купівлі товару. У розрахунковому документі зазначається інформація про форму здійснення розрахунку. Також у вищезгаданій Постанові передбачено встановлення порядку організації та виконання робіт, пов'язаних з прийманням, транспортуванням, зберіганням, відпуском та обліком товарної нафти і нафтопродуктів. Вищезгаданий порядок визначений у Інструкції про порядок приймання, транспортування, зберігання, відпуску та обліку нафти і нафтопродуктів на підприємствах і організаціях України, яка затверджена спільним наказом Міністерства палива та енергетики України, Міністерства економіки України, Міністерства транспорту та зв'язку України та Державного комітету з питань технічного регулювання та споживчої політики 20.05.2008р. N 281/171/578/155. Пунктом 10.3 цієї Інструкції визначений порядок відпуску нафтопродуктів, який проводиться у таких формах: - за готівку (п.10.3.1); - за відомостями ( п. 10.3.2); - за талонами ( п. 10.3.3); - за платіжними картками (п.10.3.4). Як вбачається із матеріалів справи, скаржником крім роздрібної торгівлі, здійснювалась реалізація нафтопродуктів за відомостями. Пунктом 10.3.2 вищезгаданої Інструкції регламентується відпуск нафтопродуктів за відомостями. Так, відпуск нафтопродуктів за безготівковим розрахунком за відомостями здійснюється АЗС на підставі договорів, укладених між підприємством та споживачем. Відпуск нафтопродуктів відображається у відомості на відпуск нафтопродуктів за формою N 16-НП . Відпуск дизельного палива за відомостями відображається у змінному звіті АЗС за формою N 17-НП за марками та видами. Проте, як вірно встановлено податковим органом, позивачем не дотримано форми № 16-НП та № 17-НП відомостей, передбаченої вищезазначеною Інструкцією. Вказані факти не спростовано позивачем, оскільки підтверджується наявними в матеріалах справи відомостями. Також слід зазначити, що п.п. 4.2.5.2 вказаної Інструкції передбачено, що під час реалізації споживачам світлих нафтопродуктів та олив споживачам на АЗС мають застосовуватись лише паливороздавальні колонки з допустимою відносною похибкою в умовах експлуатації в усьому діапазоні температур не гіршою, ніж +- 0,5% та оливороздавальні колонки з допустимою основною відносною похибкою не гіршою, ніж +- 1,0% з реєстраторами розрахункових операцій відповідно до вимог Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг". Відповідно акта перевірки позивач здійснював продажу ПММ на автозаправочній станції яка була обладнана електронним контрольно-касовим апаратом МІНІ-600.МЕ., а тому останній мав відпускати пальне через реєстратор розрахункових операцій та роздруковувати відповідні розрахункові документи як того вимагає чинне законодавство. Зважаючи на викладене достовірно встановлено порушення позивачем вимог Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг". Щодо правомірності винесення податкового повідомлення-рішення, колегія суддів зважає на наступне. Пунктом 1.2 ст. 1 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами", який діяв на момент виникнення спірних правовідносин визначено, що податкове зобов'язання - зобов'язання платника податків сплатити до бюджетів або державних цільових фондів відповідну суму коштів у порядку та у строки, визначені цим Законом або іншими законами України. Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему оподаткування" під податком і збором (обов'язковим платежем) до бюджетів та до державних цільових фондів слід розуміти обов'язковий внесок до бюджету відповідного рівня або державного цільового фонду, здійснюваний платниками у порядку і на умовах, що визначаються законами України про оподаткування. Види та перелік податків і зборів (обов'язкових платежів), що справляються на території України, встановлені статтями 14 і 15 Закону України "Про систему оподаткування". Аналіз наведених правових норм свідчить, що податкове зобов'язання стосується обов'язку платника податків сплатити до бюджету відповідного рівня або державного цільового фонду податку, збору (обов'язкового платежу), встановленого Законом України "Про систему оподаткування". Відповідно до п. 1.9 ст. 1 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" податкове повідомлення - письмове повідомлення контролюючого органу про обов'язок платника податків сплатити суму податкового зобов'язання, визначену контролюючим органом у випадках, передбачених цим Законом. Згідно з п. 1.10 ст. 1 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" податкова вимога - письмова вимога податкового органу до платника податків погасити суму податкового боргу Таким чином, податкове повідомлення - рішення як форма акту ненормативного характеру може застосовуватися лише щодо обов'язків по сплаті податків і зборів (обов'язкових платежів), вичерпний перелік яких визначено у Законі України "Про систему оподаткування". З наведеного слідує, що накладений відповідачем штраф позивачу, не визначений як податок або збір. Положення преамбули Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" щодо поширення встановленого цим Законом порядку нарахування і сплати пені та штрафних санкцій, що застосовуються до платників податків контролюючими органами, на пеню та штрафні санкції за порушення у сфері застосуванні РРО не надає вказаним видам пені та штрафних санкцій статусу податкового платежу, а зобов'язанню по їх сплаті - статусу податкового зобов'язання. За своєю суттю штраф за порушення правил застосування РРО є адміністративно-господарською санкцією, оскільки є заходом майнового характеру, який застосовується органом державної влади за порушення суб'єктом господарювання встановлених законодавчим актом правил здійснення господарської діяльності та спрямований на припинення правопорушення і ліквідації його наслідків, тобто підпадає під критерії визначення адміністративно-господарської санкції, встановлені статтею 238 ГК України. А відтак, притягнення до відповідальності за вчинене правопорушення в сфері господарської діяльності, можливе в межах строків, встановлених статтею 250 зазначеного Кодексу, тобто не пізніше шести місяців з дня виявлення порушення і не пізніше року з дня його вчинення. Відтак, враховуючи норми вимог чинного законодавства, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, податковим органом потрібно було винести рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій, а не податкове - повідомлення рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій. Аналізуючи норми законодавства які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що відповідачем дійсно порушено порядок застосування до позивача штрафних (фінансових) санкцій, разом з тим, як вже встановлено, позивачем не спростовано факт порушень вимог пунктів 1, 2 ст. 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", що має суттєве значення при вирішенні даного спору. Окрім того, в податковому повідомленні рішенні чітко визначено порушення та сума за штрафними (фінансовими) санкціями. Підпунктом 4.1.3. п. 4.1 ст. 4 ПК України визначено, що податкове законодавство України ґрунтується на принципі невідтворності настання визначеної законом відповідальності у разі порушення податкового законодавства. З врахуванням викладено, колегія суддів вважає, що позивач зобов'язаний сплатити штрафні (фінансові) санкції за порушення ним правил здійснення господарської діяльності. Щодо строків застосування відповідачем адміністративно - господарських санкцій. Статтею 239 ГК України, передбачено перелік видів адміністративно-господарських санкцій, які можуть бути застосовані суб'єктом владних повноважень до суб'єктів господарювання, у випадку порушення останніми правил здійснення господарської діяльності, встановлених законодавством України. За змістом ст. 250 ГК України адміністративно-господарські санкції можуть бути застосовані до суб'єкта господарювання протягом шести місяців з дня виявлення порушення, але не пізніш як через один рік з дня порушення цим суб'єктом встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності, крім випадків, передбачених законом. З матеріалів справи слідує, що порушення позивачем вимог пунктів 1, 2 ст. 3 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" мали місце протягом 01.07.2008 року - 30.09.2009 року, перевірка проведена працівниками податкового органу 11.11.2009 року, а спірне рішення прийнято 17.11.2009 року. Відтак з врахуванням вимог ст. 250 ГК України, податковий орган, приймаючи оскаржуване рішення, повинен був застосувати адміністративно-господарську санкцію за період з 17.11.2008 року, а не з 01.07.2008 року. Водночас слід зазначити, що актом перевірки від 11.11.2009 року №2115/1700/[NUMBER] зафіксовано суми паливно-мастильних матеріалів реалізованих в безготівковій формі оплата помісячно в період з липня 2008 року по червень 2009 року, а саме: в грудні 2008 року - 77154,67 грн.; в січні 2009 року - 34578,80 грн.; в лютому 2009 року - 34611,83 грн.; в березні 2009 року - 37197,21 грн.; в квітні 2009 року - 72416,81 грн.; в травні 2009 року - 64174,81 грн.; в червні 2009 року - 47647,78 грн.. Згідно з п. 1 ст. 17 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" встановлено розмір фінансових санкцій за дане правопорушення в п'ятикратному розмірі від суми не проведеної операцій. Таким чином сума фінансових санкцій за період з грудня 2008 року по червень 2009 року становить 367781,91 грн. x 5 = 1838909,6 грн. Проте, приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано розрахунок здійснення правопорушення, а тому суд не має можливості визначити розмір фінансових санкцій. На думку колегії суддів такий висновок не правильний, оскільки з наданого відповідачем пояснення чітко визначено суму фінансових санкцій, а саме 1 838 909,6 грн. та період з грудня 2008 по червень 2009 року, а також такий розрахунок міститься в акті перевірки. Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідачем доведено правомірність штрафних (фінансових) санкцій з врахуванням вимог ст. 250 ГК України в сумі 1838909,6 грн. При цьому, наслідком встановлення судом невідповідності частини рішення суб'єкта владних повноважень вимогам чинного законодавства є визнання такого акта частково протиправним, при умові, що цю частину може бути ідентифіковано (виокремлено, названо) та що без неї оспорюваний акт в іншій частині (частинах) не втрачає свою цілісність, значення. Зокрема, частково протиправним можна визнати якусь частину, пункт, речення рішення або рішення в частині нарахування певної суми окремого виду податку чи збору, накладення штрафних (фінансових) санкцій в якійсь сумі. Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що податкове повідомлення - рішення № 0024021700/0 від 17.11.2009 року підлягає скасуванню в частині визначення штрафних (фінансових) санкцій в сумі 1 598 959,4 грн. Відповідно до ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання. Згідно з положенням ч. 3 ст. 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позов підлягає задоволенню частково, позивачу має бути присуджено 2,55 грн. документально підтвердженого сплаченого ним судового збору з Державного бюджету України.

Результат розгляду: partial