Рішення адміністративного суду від 2014-01-27 00:00:00+02

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Приватне акціонерне товариство "Кондитерська фабрика "Лагода" з позовом до Миронівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень: від 11.09.2013 № 0002532200, згідно з яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем "Податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг)" на загальну суму 1504114,00 грн., з яких: 1504113,00 грн. - за основним платежем; 1,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафом); від 11.09.2013 № 0002522200, згідно з яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем "Податок на прибуток приватних підприємств" на загальну суму 1880142,00 грн., з яких: 1880142,00 грн. - за основним платежем; 0,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафом); від 04.12.2013 № 0004012200, згідно з яким позивачу визначено суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) за платежем "Податок на прибуток приватних підприємств" на суму 313779,57 грн. В основу визначення податкових зобов'язань згідно із зазначеними повідомленнями-рішеннями податковим органом покладено висновки про неправомірне віднесення позивачем до складу валових витрат коштів, сплачених контрагенту за придбаний товар, а також формування податкового кредиту з податку на додану вартість за рахунок сум податку, сплачених цьому ж контрагенту у складі ціни придбаного товару, що призвело до заниження податкових зобов'язань з податку на прибуток та податку на додану вартість. Орган доходів і зборів стверджує, що в дійсності господарські операції з поставки товару мали фіктивний характер: товар не поставлявся, а договори та інші фінансово-господарські документи складено учасниками господарських операцій з метою незаконного отримання податкової вигоди. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що правильно визначив податкові зобов'язання з податку на прибуток та податку на додану вартість, а висновки податкового органу вважає безпідставними, оскільки укладені договори мали реальний характер - товар поставлено контрагентом у повному обсязі й оплачено позивачем, ці факти підтверджуються документально, господарські операції належним чином відображені у бухгалтерському обліку та податковій звітності. Таким чином, позивач просив суд податкові повідомлення-рішення визнати протиправними і скасувати. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити. Відповідач позову не визнав, в обґрунтування заперечень проти позову зазначив, що податкові повідомлення-рішення є правомірними і підстави для їх скасування відсутні, тому просив суд у задоволенні позову відмовити. Заслухавши представників сторін, дослідивши представлені документи та інші зібрані по справі матеріали, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Приватне акціонерне товариство "Кондитерська фабрика "Лагода" є юридичною особою, що зареєстрована 07.09.2004 Кагарлицькою районною державною адміністрацією Київської області, як платник податків перебуває на обліку в Миронівській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області. Позивач також зареєстрований як платник податку на додану вартість. Основними видами діяльності позивача за КВЕД є: виробництво сухарів і сухого печива; виробництво борошняних кондитерських виробів, тортів і тістечок тривалого зберігання; роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; діяльність посередників у торгівлі продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами; неспеціалізована оптова торгівля продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами. У серпні 2013 року посадовими особами Миронівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області проведено документальну виїзну позапланову перевірку позивача щодо підтвердження відомостей, отриманих від особи, яка мала правові відносини з платником податків Товариством з обмеженою відповідальністю "Саноіл Торг" за період з 01.01.2010 по 11.07.2013 (акт перевірки від 22.08.2013 № 47/22-011/32967502). За результатами перевірки податковим органом встановлено порушення позивачем вимог чинного законодавства, а саме: пункту 1.32 статті 1, пункту 3.1 статті 3, підпункту 5.2.1 пункту 5.2 статті 5, підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств", статей 2, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", що призвело до завищення валових витрат на загальну суму 7520566,00 грн.; підпункту 7.4.1.5 пункту 7.4 статті 7, підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість", частини першої статті 203, частини першої статті 207, статті 215, пункту 1 статті 216, статей 228, 662, 655, 656 Цивільного кодексу України, що призвело до завищення залишку від'ємного значення в сумі 1004092,00 грн.; підпункту 192.1.1 пункту 192.1 статті 192, пунктів 198.1, 198.3 статті 198, пунктів 201.10, 201.6 статті 201 Податкового кодексу України, що призвело до неправомірного формування податкового кредиту за лютий 2011 року на загальну суму 50021,50 грн. Висновки податкового органу пов'язуються з оцінкою господарських операцій позивача з приводу придбання товару (олії соняшникової та макухи з насіння соняшнику), які здійснювались на підставі договорів, укладених з Товариством з обмеженою відповідальністю "Саноіл Торг". На думку посадових осіб податкового органу, товар контрагентом позивачу фактично не поставлявся, адже він не має для цього відповідних адміністративно-господарських можливостей: відсутні основні засоби, нерухомість, виробничі потужності, трудові ресурси тощо. Позивач не надав податковому органу документи, що підтверджують транспортування (товарно-транспортні накладні), приймання-передачу товару по якості й кількості (акти приймання-передачі, довіреності тощо). За аналітичними даними податкового органу вказаний контрагент позивача є транзитним підприємством, що задіяне у схемах незаконної мінімізації податкових зобов'язань та ухилення від сплати податків. За результатами перевірки Миронівською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів у Київській області прийнято два податкових повідомлень-рішень: від 11.09.2013 № 0002532200, згідно з яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем "Податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг)" на загальну суму 1504114,00 грн., з яких: 1504113,00 грн. - за основним платежем; 1,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафом); від 11.09.2013 № 0002522200, згідно з яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем "Податок на прибуток приватних підприємств" на загальну суму 1880142,00 грн., з яких: 1880142,00 грн. - за основним платежем; 0,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафом); від 04.12.2013 № 0004012200, згідно з яким позивачу визначено суму штрафних (фінансових) санкцій (штрафу) за платежем "Податок на прибуток приватних підприємств" на суму 313779,57 грн. Не погоджуючись з прийнятими податковими повідомленнями-рішеннями, позивач оскаржив їх до вищестоящих податкових органів у порядку адміністративного оскарження, однак за результатами розгляду скарг податкові повідомлення-рішення залишені без змін, а скарги без задоволення. У подальшому позивач звернувся до суду з даним позовом. З метою всебічного і повного з'ясування обставин справи суд витребував від позивача докази на підтвердження фактів отримання товару від Товариства з обмеженою відповідальністю "Саноіл Торг", а також виготовив спеціальні витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців. Суд на підставі зібраних по справі доказів встановив наступне. У листопаді 2010 року між позивачем (покупець) і Товариством з обмеженою відповідальністю "Саноіл Торг" (продавець) укладено договір купівлі-продажу від 26.11.2010 № 26-11-10, згідно з яким продавець зобов'язувався передати у власність позивача товар (олію соняшникову) у кількості 505,500 тонн, а позивач зобов'язувався прийняти цей товар та оплатити, на суму 6024549,00 грн., у тому числі ПДВ - 1004091,50 грн. Згідно з умовами договору поставка товару здійснювалася на умовах EXW (м. Миколаїв, вул. Громадянська, 117). Термін EX WORKS (... named place), ФРАНКО-ЗАВОД (... назва місця) згідно з Інкотермс означає, що продавець вважається таким, що виконав свої зобов'язання щодо поставки, в момент, коли він надав товар у розпорядження покупця на площах свого підприємства чи в іншому названому місці (наприклад, на заводі, фабриці, складі і т. ін.), без здійснення митного очищення товару для експорту та завантаження його на будь-який приймаючий транспортний засіб. Позивач під час судового розгляду стверджував, що 16.12.2010 Товариство з обмеженою відповідальністю "Саноіл Торг" здійснило йому поставку олії соняшникової на суму 6024549,00 грн., у тому числі ПДВ - 1004091,50 грн. до зазначеного місця поставки. На підтвердження факту поставки вказаного товару позивач представив суду копію видаткової накладної від 16.12.2010 №РН 0000020 на суму 6024549,00 грн., у тому числі ПДВ - 1004091,50 грн., а також роздруківку з програми бухгалтерського обліку "1С" картки бухгалтерського рахунку 63 "Розрахунки з постачальниками тa підрядниками", що призначений для обліку розрахунків з постачальниками (підрядниками) за одержані товарно-матеріальні цінності, виконанні роботи та надані послуги, та рахунку 28 "Товари", що призначений для обліку руху товарно-матеріальних цінностей, як надійшли на підприємство з метою продажу. В оплату за придбаний товар на підставі договору купівлі-продажу від 26.11.2010 № 26-11-10 позивач перерахував на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Саноіл Торг" кошти у загальній сумі 6024549,00 грн., у тому числі ПДВ - 1004091,50 грн., факт перерахування коштів підтверджується дослідженими у судовому засіданні і наявними в матеріалах справи виписками по банківському рахунку позивача. На підтвердження права на формування податкового кредиту з податку на додану вартість за вказаною господарською операцією позивач отримав від Товариства з обмеженою відповідальністю "Саноіл Торг" податкову накладну від 16.12.2010 № 21 на суму 6024549,00 грн., у тому числі ПДВ - 1004091,50 грн. Вказану суму податку на додану вартість на підставі вказаної вище податкової накладної позивач включив до складу податкового кредиту, відобразив у реєстрі отриманих податкових накладних, що відповідає даним податкової декларації з податку на додану вартість за грудень 2010 року, а понесені витрати за виключенням сплачених сум податку на додану вартість - врахував при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток за 2010 рік та 1-й квартал 2011 року. Позивач також пояснив суду, що 26.11.2010 він уклав договір комісії № 26/11/2010 з Товариством з обмеженою відповідальністю "Югекотоп" (комісіонер), згідно з яким комісіонер зобов'язувався від свого імені здійснити продаж за межі України (експорт) товару позивача (олії соняшникової нерафінованої) за ціною, не нижче мінімальної (мінімальна експортна вартість товару згідно з актом від 16.12.2010 № 1 про приймання товару за якістю та кількістю, складеним між позивачем і ТОВ "Югекотоп", визначена у сумі 5171661,56 грн. за 505,500 тонн) Факт вивезення за межі України олії соняшникової нерафінованої у кількості 505,500 тонн, ДСТУ 4492:2005, наливом, урожаю 2010 року за ціною 5171661,56 доларів США (що складає 10175217,84 грн. за офіційним курсом НБУ (7,9617 грн. за 1 долар США) на день оформлення митної декларації) підтверджується митною декларацією від 31.12.2010 № 504000018/2010/003449, а також звітом комісіонера від 19.01.2011. Однак, суд не приймає це як доказ реальності господарської операції щодо поставки олії соняшникової між позивачем і Товариством з обмеженою відповідальністю "Саноіл Торг". Так, на підтвердження факту реальності поставок олії соняшникової з боку інших контрагентів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Саноіл Торг" позивач представив суду копії товарно-транспортних накладних, з яких убачається, що здавання та приймання олії соняшникової здійснювалось за участі підприємств, які володіють морськими перевантажувальними терміналами з перевалки рослинних масел, зокрема, ТОВ "Миколаївський перевалочний комплекс" та ТОВ "Евері". Під час судового розгляду позивач не зміг надати жодних пояснень та представити жодних документів, які б пояснювали та підтверджували у який спосіб здійснювалось транспортування олії соняшникової нерафінованої у кількості 505,500 тонн наливом від Товариства з обмеженою відповідальністю "Саноіл Торг" до позивача, яким чином здійснювалось приймання цього товару Товариством з обмеженою відповідальністю "Саноіл Торг" по якості та кількості, яким чином здійснювалось оприбуткування олії на склад позивача, яким чином здійснювалось зберігання такої кількості рідини до моменту передавання комісіонеру, наявність у позивача відповідних облікових пристроїв, терміналів або інших технологічних комплексів, придатних для приймання, обліку та зберігання такої кількості рідини, які б були розташовані у місті Миколаєві по вулиці Громадянська, 117, або укладення відповідних договорів з іншими спеціалізованими підприємствами тощо. Таким чином, суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу, видаткові та податкові накладні, якими оформлено взаємовідносини між позивачем і Товариством з обмеженою відповідальністю "Саноіл Торг" з приводу поставки олії, мають фіктивний характер, відображують події, які в дійсності не відбувались. У лютому 2011 року між позивачем (покупець) і Товариством з обмеженою відповідальністю "Саноіл Торг" (продавець) укладено договір купівлі-продажу від 01.02.2011 № 0102Ж, згідно з яким продавець зобов'язувався передати у власність позивача товар (макуху з насіння соняшнику) у кількості 1310,100 тонн, а позивач зобов'язувався прийняти цей товар та оплатити, на суму 3000129,00 грн., у тому числі ПДВ - 500021,50 грн. Згідно з умовами договору поставка товару здійснювалася на умовах EXW (Миколаївський торговий порт, склад №7). Позивач під час судового розгляду стверджував, що 16.12.2010 Товариство з обмеженою відповідальністю "Саноіл Торг" здійснило йому поставку макухи соняшникової на суму 3000129,00 грн., у тому числі ПДВ - 500021,50 грн. до зазначеного місця поставки. На підтвердження факту поставки вказаного товару позивач представив суду копію видаткової накладної від 14.02.2011 №РН 0000025 на суму 3000129,00 грн., у тому числі ПДВ - 500021,50 грн., а також роздруківку з програми бухгалтерського обліку "1С" картки бухгалтерського рахунку 63 "Розрахунки з постачальниками тa підрядниками", що призначений для обліку розрахунків з постачальниками (підрядниками) за одержані товарно-матеріальні цінності, виконанні роботи та надані послуги, та рахунку 28 "Товари", що призначений для обліку руху товарно-матеріальних цінностей, як надійшли на підприємство з метою продажу. В оплату за придбаний товар на підставі договору купівлі-продажу від 01.02.2011 № 0102Ж позивач перерахував на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "Саноіл Торг" кошти у загальній сумі 3000129,00 грн., у тому числі ПДВ - 500021,50 грн., факт перерахування коштів підтверджується дослідженими у судовому засіданні і наявними в матеріалах справи виписками по банківському рахунку позивача. На підтвердження права на формування податкового кредиту з податку на додану вартість за вказаною господарською операцією позивач отримав від Товариства з обмеженою відповідальністю "Саноіл Торг" податкову накладну від 14.02.2011 № 25 на суму 3000129,00 грн., у тому числі ПДВ - 500021,50 грн. Вказану суму податку на додану вартість на підставі вказаної вище податкової накладної позивач включив до складу податкового кредиту, відобразив у реєстрі отриманих податкових накладних, що відповідає даним податкової декларації з податку на додану вартість позивача за лютий 2011 року, а понесені витрати за виключенням сплачених сум податку на додану вартість - врахував при визначенні об'єкта оподаткування податком на прибуток за 1-й квартал 2011 року. Позивач також пояснив суду, що 01.02.2011 він уклав договір комісії № 0102Ж з Товариством з обмеженою відповідальністю "Югекотоп" (комісіонер), згідно з яким комісіонер зобов'язувався від свого імені здійснити продаж за межі України (експорт) товару позивача (макухи соняшникової українського походження) за ціною, не нижче мінімальної (мінімальна експортна вартість товару згідно з актом від 14.02.2011 № 1 про приймання товару за якістю та кількістю, складеним між позивачем і ТОВ "Югекотоп", визначена у сумі 2697757,92 грн. за 1310,100 тонн) Факт вивезення за межі України олії соняшникової нерафінованої у кількості 1310,100 тонн, ДСТУ 80-96, насипом, за ціною 2702083,87 доларів США (що складає 21434820,72 грн. за офіційним курсом НБУ (7,9327 грн. за 1 долар США) на день оформлення митної декларації) підтверджується митною декларацією від 24.02.2011 № 504000018/2011/000556, а також звітом комісіонера від 24.03.2011. Однак, суд не приймає це як доказ реальності господарської операції щодо поставки макухи соняшникової між позивачем і Товариством з обмеженою відповідальністю "Саноіл Торг". З договору купівлі-продажу продажу від 01.02.2011 № 0102Ж та специфікації до нього убачається, що поставка товару здійснювалась в Миколаївський торговий порт, склад № 7. Під час судового розгляду позивач не зміг надати жодних пояснень та представити жодних документів, які б пояснювали та підтверджували у який спосіб здійснювалось транспортування макухи соняшникової у кількості 1310,100 тонн насипом від Товариства з обмеженою відповідальністю "Саноіл Торг" до позивача, яким чином здійснювалось приймання цього товару Товариством з обмеженою відповідальністю "Саноіл Торг" по якості та кількості, яким чином здійснювалось оприбуткування насіння на склад позивача, яким чином здійснювалось зберігання такої кількості сипучого матеріалу до моменту передавання комісіонеру, наявність у позивача відповідних терміналів або інших технологічних комплексів, придатних для приймання, обліку та зберігання такої сипучого матеріалу або укладення відповідних договорів з іншими спеціалізованими підприємствами, зокрема, Миколаївським торговим портом тощо. Таким чином, суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу, видаткові та податкові накладні, якими оформлено взаємовідносини між позивачем і Товариством з обмеженою відповідальністю "Саноіл Торг" з приводу поставки макухи соняшникової, мають фіктивний характер, відображують події, які в дійсності не відбувались. З приводу особи контрагента - Товариства з обмеженою відповідальністю "Саноіл Торг" судом встановлено наступне. Згідно з даними витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців Товариство з обмеженою відповідальністю "Саноіл Торг" є юридичною особою, що зареєстрована 30.09.2010 (запис у ЄДР № 1 074 102 0000 037792), знаходиться у м. Києві, основний вид діяльності - оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин, як платник податків перебуває на обліку у Державній податковій інспекції у Шевченківському районі м. Києва. З акта перевірки позивача від 22.08.2013 № 47/22-011/32967502 та акта перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю "Саноіл Торг" від 30.04.2013 № 1305/22-20/37269136, складеного посадовими особами Державної податкової інспекції у Шевченківському районі м. Києва, убачається, що податковий орган має аналітичну інформацію, згідно з якою ТОВ "Саноіл Торг" є транзитними підприємством, що задіяне у схемах незаконної мінімізації податкових зобов'язань та ухилення від сплати податків, в ньго відсутні трудові ресурси, основні фонди, транспортні засоби та інші організаційно господарські можливості, необхідні для здійснення господарських операцій з купівлі-продажу олії соняшникової та макухи соняшникової у великих обсягах. Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне. Як вже зазначалось, рішення про визначення позивачу грошового зобов'язання з податку на додану вартість прийнято податковим органом у зв'язку з включенням позивачем до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість, сплачених ТОВ "Саноіл Торг" у складі ціни придбаного товару, а також формуванням валових витрат за рахунок коштів, сплачених вказаному контрагенту в оплату за товар за господарськими операціями, які в дійсності не відбувались (є фіктивними). Таким чином, вирішення даної справи залежить від доведеності тверджень про фіктивність господарських операцій, який покладено в основу прийнятих податкових повідомлень-рішень, які оспорюються в даній справі. Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Згідно із статтею 3 Закону України від 16.07.1999 № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства. Статтею 9 Закону України від 16.07.1999 № 996-XIV "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту. В даній справі судом встановлено, що первинні фінансово-господарські документи (договори купівлі-продажу, видаткові та податкові накладні), якими оформлено взаємовідносини між позивачем і Товариством з обмеженою відповідальністю "Саноіл Торг"з приводу поставки олії соняшникової та макухи соняшникової мають фіктивний характер, відображують події, які в дійсності не відбувались. З приводу визначення позивачем податкових зобов'язань з податку на додану вартість суд зазначає наступне. У період з листопада 2010 року по грудень 2010 року спірні правовідносини регулювались положеннями Закону України від 03.04.1997 № 168/97-ВР "Про податок на додану вартість", а з 1 січня 2011 року - положеннями Податкового кодексу України, які встановлюють аналогічне за змістом правове регулювання. Так, в силу підпункту 7.4.4 пункту 7.4 статті 7 Закону України від 03.04.1997 № 168/97-ВР "Про податок на додану вартість" якщо платник податку придбаває (виготовляє) матеріальні та нематеріальні активи (послуги), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності такого платника, то сума податку, сплаченого у зв'язку з таким придбанням (виготовленням), не включається до складу податкового кредиту. Підпунктом 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону України від 03.04.1997 № 168/97-ВР "Про податок на додану вартість" передбачено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду. При цьому, податкове зобов'язання - це загальна сума податку, одержана (нарахована) платником податку в звітному (податковому) періоді, що визначена згідно з цим Законом. Податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом (пункти 1.7, 1.8 статті 1 Закону України від 03.04.1997 № 168/97-ВР). Згідно з підпунктом 7.7.3 пункту 7.7 статті 7 Закону України від 03.04.1997 № 168/97-ВР сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені законом для відповідного податкового періоду. При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з цього податку, що виник за попередні податкові періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до закону), а при його відсутності - зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду. Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України від 03.04.1997 № 168/97-ВР податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг) та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. В силу положень підпункту 7.4.5 пункту 7.4 статті 7 Закону України від 03.04.1997 № 168/97-ВР не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту). Відповідно до пункту 7.1 статті 7 Закону України від 03.04.1997 № 168/97-ВР "Про податок на додану вартість" поставка товарів (робіт, послуг) податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надаються покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг). Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом (підпункт 7.2.3 пункту 7.2 статті 7 Закону України від 03.04.1997 № 168/97-ВР). Аналогічне правове регулювання визначає запроваджено з 1 січня 2011 року згідно з Податковим кодексом України. Так, відповідно до пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку, зокрема, з постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу. Порядок формування податкового кредиту з податку на додану вартість визначено статтею 198 Податкового кодексу України, згідно з якою право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/ послуг, що підтверджено податковою накладною (пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу України на час вчинення спірних операцій та видачі податкової накладної). Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. В силу положень пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону (пункт 198.6 статті 198 Податкового кодексу України). Податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг (пункт 201.4 статті 201 Податкового кодексу України). Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця (пункт 201.6 статті 201 Податкового кодексу України). Пунктом 201.10 статті 201 Податкового кодексу України передбачено, що податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. У разі відмови продавця товарів/послуг надати податкову накладну або в разі порушення ним порядку її заповнення та/або порядку реєстрації в Єдиному реєстрі покупець таких товарів/послуг має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого постачальника, яка є підставою для включення сум податку до складу податкового кредиту. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку у зв'язку з придбанням таких товарів/послуг або копії первинних документів, складених відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг. Аналіз положень податкового законодавства дозволяє дійти висновку, що право на формування податкового кредиту з податку на додану вартість виникає у платника податків за наявності сукупності таких елементів: (1) наявності у сторін спеціальної податкової правосуб'єктності (особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник ПДВ); (2) фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій постачальником на користь покупця; (3) наявності причинно-наслідкового зв'язку між операцією з придбання товарів чи послуг та потребою використання в господарській діяльності; (4) документального підтвердження факту здійснення господарської операції сукупністю належним чином складених (оформлених) первинних та інших документів (у т.ч. платіжних), які зазвичай супроводжують операції певного виду та підтверджують їх фактичне виконання; (5) наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної (має усі обов'язкові реквізити). В даній справі суд на підставі оцінки наявних у справі матеріалів та доказів у їх сукупності встановив, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Саноіл Торг" ніякого товару позивачу фактично не поставляло, а представлені позивачем первинні фінансово-господарські документи не відображують реального стану речей і відтворюють обставини, які в дійсності не відбувались. Це означає, що висновки податкового органу про порушення позивачем вимог підпункту 7.4.1.5 пункту 7.4 статті 7, підпункту 7.5.1 пункту 7.5 статті 7 Закону України "Про податок на додану вартість", підпункту 192.1.1 пункту 192.1 статті 192, пунктів 198.1, 198.3 статті 198, пунктів 201.10, 201.6 статті 201 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість, є правильними, а податкове повідомлення-рішення від 11.09.2013 № 0002532200, - правомірним. З приводу податкових зобов'язань з податку на прибуток суд зазначає наступне. До 1 квітня 2011 року платники податку на прибуток, об'єкт та база оподаткування, ставки податку, порядок обліку, звітування та сплати податку до бюджету визначались Законом України від 28.12.1994 р. № 334/94-ВР "Про оподаткування прибутку підприємств". Згідно із статтею 3 Закону України від 28.12.1994 № 334/94-ВР "Про оподаткування прибутку підприємств" об'єктом оподаткування податком на прибуток є прибуток, який визначається шляхом зменшення суми скоригованого валового доходу звітного періоду, визначеного згідно з пунктом 4.3 цього Закону на: суму валових витрат платника податку, визначених статтею 5 цього Закону; суму амортизаційних відрахувань, нарахованих згідно із статтями 8 і 9 цього Закону. Відповідно до пункту 5.1 статті 5 Закону України від 28.12.1994 №334/94-ВР "Про оподаткування прибутку підприємств" валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності. Підпунктом 5.2.1 пункту 5.2 статті 5 Закону України від 28.12.1994 №334/94-ВР "Про оподаткування прибутку підприємств" передбачено, що до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті. Відповідно до підпункту 5.3.9 пункту 5.3 статті 5 Закону України від 28.12.1994 №334/94-ВР "Про оподаткування прибутку підприємств" не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку. Однак, в даній справі судом встановлено, що первинні фінансово-господарські документи, представлені позивачем суду, в дійсності не доказують факту поставки позивачу товару з боку ТОВ "Саноіл Торг". Таким чином, ці документи не відтворюють реального стану речей і фіксують обставини, які у дійсності не відбувались. Це означає, що віднесення позивачем до складу валових витрат коштів, сплачених ТОВ "Саноіл Торг" в оплату за придбаний товар, вчинено позивачем незаконно, а податкові повідомлення-рішення від 11.09.2013 № 0002522200 та від 04.12.2013 № 0004012200 прийняті податковим органом правомірно. За наведених обставин, позов не підлягає задоволенню. Відповідно до частини другої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз. Відповідач не надав суду доказів понесення ним судових витрат, тому підстави для присудження на його користь судових витрат відсутні.

Результат розгляду: denied