Рішення адміністративного суду від 2014-03-25 00:00:00+02

Товариство з обмеженою відповідальністю «Софіт-Люкс» (далі - позивач) звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Київської міжрегіональної митниці Міністерства доходів і зборів України (далі - відповідач 1), Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві (далі - відповідач 2) про скасування рішення про коригування митної вартості товарів від 15 липня 2013 року № 100250000/2013/600384/2, стягнення 48538,20 грн. Окружний адміністративний суд міста Києва своєю постановою від 11 листопада 2013 року адміністративний позов задовольнив. Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідачі подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 листопада 2013 року та ухвалити нову про відмову у задоволенні адміністративного позову, так як, на думку апелянтів, зазначену постанову суду прийнято з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, а постанова суду - скасуванню, з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, між товариством з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Софіт-Люкс» та компанією «ZHEJIANG FIRSD GROUP CO.LTD» (Китай) було укладено зовнішньоекономічний контракт від 02 квітня 2012 року № SMA16. 15 липня 2013 року позивачем для митного оформлення товару було подано вантажну митну декларацію (далі - ВМД) № 100250000/2013/063524 із застосуванням основного методу визначення митної вартості товару (за ціною договору) у розмірі 231621,15 грн. (28978 дол. США). На підтвердження вартості товару, указаної у зазначеній декларації, позивачем до органів митного контролю було надано: зовнішньоекономічний договір та додаткову угоду №1 від 18 лютого 2013 року до нього; інвойс від 29 травня 2013 року № 2012F037А141; пакувальний лист до інвойсу від 29 травня 2013 року; коносамент (Bill of Lading) № ZENNLAQB322359 від 04 червня 2013 року; міжнародну автомобільну накладну (CMR) № 1037 від 13 липня 2013 року; рахунок-фактуру про надання транспортно-експедиційних послуг від виконавця договору (контракту) про транспортно-експедиційні послуги № НК0713 від 19 червня 2013 року; довідку про транспортні витрати від 11 липня 2013 року; договір (контракт) про перевезення від 08 січня 2013 року № 08/01/2013. На вимогу митних органів декларантом було надано уточнюючу документацію, а саме: прейскурант (прайс-лист) виробника товару, розрахунок ціни (калькуляція), висновок Житомирської торгово-промислової палати від 02 липня 2013 року № В-3063/4 про вартісні характеристики товару, копію митних декларацій країни відправлення від 04 червня 2013 року № 310120130519027398 та № 310120130519027460, банківську виписку про те, що передплата не здійснювалася. 15 липня 2013 року Київською міжрегіональною митницею Міністерства доходів і зборів України було прийнято рішення про коригування митної вартості товарів № 100250000/2013/600384/2 із застосуванням шостого (резервного) методу визначення митної вартості, яким скореговано митну вартість товару на рівні 48056,62 дол. США. Підставою для прийняття Київською регіональною митницею зазначеного рішення стала неповнота відомостей та наявність розбіжностей у документах, поданих декларантом для визначення митної вартості товарів, а також ненадання ТОВ «Софіт-Люкс» інвойсу на теплохід. 16 липня 2013 року позивачем було подано для митного оформлення товару нову ВМД №100250000/2013/063679, згідно з якою проведено митне оформлення товару та випущено товар у вільний обіг, а позивачем сплачено ПДВ на 39203,93 грн. та мито на 9334,27 грн. більше, ніж за розрахунком митної вартості товару за першим методом (за ціною договору). Колегія суддів встановила, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що розбіжності, виявлені відповідачем 1 у документації ТОВ «Софіт-Люкс» під час здійснення митного контролю є формальними, несуттєвими та не можуть бути підставою для прийняття рішення про коригування заявленої митної вартості товару за шостим (резервним) методом. Однак, судова колегія не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне. Спірні правовідносини регулюються нормами Митного кодексу України (далі - МК України), Порядком виконання митних формальностей при здійсненні митного оформлення товарів із застосуванням митної декларації на бланку єдиного адміністративного документа, затвердженим Наказом Міністерства фінансів України від 30 травня 2012 № 631 (далі - Порядок). Так, згідно з пунктом 2 статті 52 МК України, декларант зобов'язаний подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об'єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню. У частині 2 статті 53 МК України визначено перелік документів, які декларант повинен подавати для підтвердження митної вартості товару, заявленої у декларації, і методу, обраного для її обчислення. До таких документів належать: декларація митної вартості, зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності, рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об'єктом купівлі-продажу), якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару, за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару, транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів, копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню, якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування. Разом з тим, частиною 3 статті 53 МК України прямо передбачено, що у разі якщо документи, зазначені у частині 2 цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу митного органу зобов'язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов'язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов'язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); виписку з бухгалтерської документації; ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; копію митної декларації країни відправлення; висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини. Відповідно до підпункту 4.5.10 пункту 4.5 розділу 4 Порядку, перевірка правильності визначення митної вартості товарів належить до митних формальностей, що виконуються при митному оформленні митної декларації. Частиною 1 статті 54 МК України регламентовано, що контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється органом доходів і зборів під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості. Згідно з пунктом 1 частини 4 статті 54 МК України, орган доходів і зборів під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів зобов'язаний здійснювати контроль заявленої декларантом або уповноваженою ним особою митної вартості товарів шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості, наявності в поданих зазначеними особами документах усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари. Відповідно до частини 2 статті 58 Митного кодексу України, метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов'язковою при її обчисленні. Пунктом 4.4 розділу IV Порядку прямо передбачено, що митний орган відмовляє у прийнятті МД виключно з таких підстав: МД не містить усіх відомостей або подана без рахунка або іншого документа, який визначає вартість товару та у випадках, встановлених Кодексом, ДМВ; ЕМД не містить встановлених законодавством обов'язкових реквізитів; МД подано з порушенням інших вимог, встановлених Кодексом. Отже, з викладених законодавчих положень вбачається, що встановлення дійсності заявленої митної вартості товару є не лише повноваженням контролюючих митних органів, а й їх обов'язком, який здійснюється шляхом співставлення митної вартості товару, зазначеної суб'єктом господарювання у митній декларації із даними документації, поданої декларантом. При цьому, у випадках виявлення розбіжностей або виникнення сумнівів щодо правильності визначення митної вартості товару законодавством передбачено право контролюючого митного органу витребувати у декларанта відповідну додаткову підтверджуючу документацію та відмовляти у прийнятті митної декларації, зокрема, у випадку ненадання суб'єктом господарювання такої документації. Разом з тим, як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується фактами у матеріалах справи, додаткові документи, надані позивачем на вимогу контролюючого митного органу не уточнюють розбіжностей виявлених митним органом при здійснення митного контролю. Зокрема, суд апеляційної інстанції встановив, що інформація про вартість артикулів продукції, яка зазначена у прайс-листах виробника та постачальника товару, є відмінною від відомостей, які містяться в інвойсі. Крім того, з експертного висновку Житомирської торгово-промислової палати, який позивачем було надано на вимогу відповідача 1 з метою уточнення виявлених розбіжностей, вбачається, що при експертному аналізі розглядалася лише інформація від компанії продавця товару без проведення аналізу цін фірми-виробника аналогічного обладнання, фірм, що займаються продажем аналогічних товарів, а також аналізу даних спеціалізованих торговельних площадок у мережі Інтернет. Більш того, ТОВ «Софіт-люкс» взагалі до митного контролю не було надано інвойсу на партію товару, яка поставлялася теплоходом. Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що відповідач 1, діючи на підставі та в порядку, визначеному приписами частини 3 статті 57 МК України, згідно до якої кожний наступний метод визначення митної вартості товарів застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм МК України, обґрунтував та довів неможливість застосування ним жодного з методів обчислення митної вартості товару, які передують шостому (резервному) методу. Так, застосування методів визначення митної вартості товарів, які передують резервному методу, у відповідності до правових приписів статей 60-64 МК України та положень Генеральної угоди з тарифів і торгівлі від 1994 року (GATT), яка ратифікована Верховною радою України, потребує наявності у контролюючого митного органу інформації щодо ідентичних та/або подібних (аналогічних) товарів, що продавалися на експорт в Україну з Китаю і час експорту яких збігається з часом експорту оцінюваних товарів або є максимально наближеним до нього. Дослідження приписів розділу IV Порядку надає підстави для висновку про те, що орган доходів і зборів при здійсненні митного контролю та митного оформлення товарів використовує цінову інформацію в базі ЄАІС, що надає можливість здійснити порівняння із ціновими показниками таких же, схожих, ідентичних, подібних (алогічних) товарів інших імпортерів, які ввозили товар за аналогічним кодом згідно УКТЗЕД на територію України у максимально наближений час до часу імпорту товарів позивачем. Разом з тим, на момент перевірки визначеної позивачем митної вартості товарів у базі ЄАІС зазначена інформація не містилася, а товариством з обмеженою відповідальністю «Софіт-люкс» такі відомості до контролюючих митних органів надано не було, що свідчить про відсутність правових підстав у відповідача для застосування методів обчислення митної вартості товару, передуючих резервному методу. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що у даному випадку відповідач 1, приймаючи рішення про коригування митної вартості товарів від 15 липня 2013 року № 100250000/2013/600384/2, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, які передбачені Конституцією та законами України, що обумовлює відсутність правових підстав для скасування оскаржуваного рішення та, відповідно, для стягнення на користь ТОВ «Софіт-люкс» коштів у сумі 48538,20 грн. Таким чином, судова колегія приходить до висновку про те, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи та порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Відповідно до статті 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, зокрема, є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання. З огляду на це, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги Київської міжрегіональної митниці Міністерства доходів і зборів України, Головного управління Державної казначейської служби України в місті Києві - задовольнити, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 листопада 2013 року - скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову.

Результат розгляду: denied