Рішення адміністративного суду від 2014-03-13 00:00:00+02

До Тернопільського окружного адміністративного суду звернулось Публічне акціонерне товариство "ОТП Банк" з адміністративним позовом до Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області, третя особа - Відділ примусового виконання рішень Головного управління юстиції у Тернопільській області, в якому просить: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиконання розпорядження державного виконавця від 12.11.2013 року №36605032/2 та платіжного доручення від 12.11.2013 року №276, та зобов'язати Головне управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області перерахувати на користь ПАТ "ОТП Банк" кошти у розмірі 307024,16 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що Головне управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області, всупереч чинному законодавству України, станом на момент звернення позивача до суду із даним позовом не здійснило перерахування на користь ПАТ "ОТП Банк" коштів в розмірі 307024,16 грн., отриманих від реалізації іпотечного майна, які повинні були бути перераховані на користь позивача за платіжним дорученням Відділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у Тернопільській області №276 від 12.11.2013 року. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та додаткових поясненнях, просив позов задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, подав письмові заперечення, посилався на те, відповідачем вжито всіх заходів залежних від нього для проведення платіжного доручення №276 від 12 листопада 2013 року на суму 307024,16 грн. Однак, зважаючи на те, що відповідач здійснює ведення казначейського обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку (ЄКР), а також на те, що станом на 12 березня 2014 року були відсутні підкріплення Державною казначейською службою України субрахунків ЄКР, необхідних для проведення платіжного доручення Відділу примусового виконання рішень ГУЮ у Тернопільській області за №276 від 12 листопада 2013 року на суму 307024,16 грн., - то за відсутності такого підкріплення здійснити перерахування вказаних коштів на рахунок позивача, - відповідач не мав змоги. Від третьої особи, Відділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у Тернопільській області, представник в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин. Заслухавши учасників адміністративного процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини. Згідно виконавчого напису приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] від 18.12.2009 року (зареєстрованого в реєстрі за №12413) - звернуто стягнення на нерухоме майно: торгово-складське та офісне приміщення, загальною площею 257,4 кв. м., розташоване за адресою: [ADDRESS], що належало на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю "ДВА В". За рахунок коштів, отриманих від реалізації вищевказаного майна запропоновано задовольнити ряд вимог ПАТ "ОТП Банк" за договором іпотеки, посвідченим 18.08.2008 року, приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу за реєстровим №7285. 20 лютого 2013 року, на виконання вищевказаного виконавчого напису приватного нотаріуса від 18.12.2009 року, Відділом примусового виконання рішень Головного управління юстиції у Тернопільській області відкрито виконавче провадження - ВП №36605032. 21 жовтня 2013 року Тернопільською філією Приватного підприємства "Спеціалізоване підприємство "ЮСТИЦІЯ", в рамках вищезазначеного виконавчого провадження №36605032, - вказане нерухоме майно (торгово-складське та офісне приміщення, загальною площею 257,4 кв. м., розташоване за адресою: [ADDRESS]) було реалізоване на прилюдних торгах за 405180,44 гривень. Переможцем прилюдних торгів став гр.[PERSON] 23 жовтня 2013 року покупцем на депозитний рахунок Відділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у Тернопільській області було перераховано в повному обсязі кошти у сумі 405180,44 гривень. Після надходження коштів від проданого майна на депозитний рахунок, начальником Відділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у Тернопільській області в порядку статей 43, 44 Закону України "Про виконавче провадження" проведено розрахунок сум для задоволення вимог стягувачів по виконавчому провадженню №36605032. Відповідно до розпорядження №36605032/2, затвердженого начальником Відділу 12.11.2013 року, із вищезазначеної загальної суми коштів на користь ПАТ "ОТП Банк" підлягали перерахуванню кошти у сумі 307024,16 грн.; решта коштів розподілена для задоволення вимог іншого стягувача, оплати експертів за договором на проведення оцінки майна, покриття витрат державної виконавчої служби на здійснення виконавчих дій та у рахунок виконавчого збору. 12 листопада 2013 року, на підставі зазначеного вище розпорядження №36605032/2 - оформлено платіжне доручення №276 про перерахування на користь стягувача - ПАТ "ОТП Банк" отриманих від реалізації іпотечного майна коштів в розмірі 307024,16 грн., яке вподальшому передано для виконання до Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області Вищезазначені обставини не заперечуються сторонами та визнані у ході розгляду справи. Однак, вищезазначена сума коштів (307024,16 грн.) Головним управлінням Державної казначейської служби України у Тернопільській області на користь ПАТ "ОТП Банк" - не була перерахована. 20 листопада 2013 року позивач звернувся до Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області зі скаргою за вих. № Е00-3/561, яка містила вимогу виконати вищезазначене платіжне доручення Відділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у Тернопільській області №276 від 12.11.2013 року. Однак, листом за вих. №9-11/427-6882 від 25.11.2013 року Головне управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області - повідомило ПАТ "ОТП Банк" про те, що при проведенні видаткових операцій органи Державної казначейської служби повинні в першу чергу забезпечити виконання захищених статей видатків, передбачених частиною 2 ст. 55 Бюджетного кодексу України, у зв'язку з чим виплата може бути відстрочена доки не з'являться фінансові можливості в Державному бюджеті здійснити таке фінансування. І станом на дату звернення ПАТ "ОТП Банк" до суду із даним позовом кошти у розмірі 307024,16 грн. згідно доручення №276 від 12.11.2013 року відповідачем на користь позивача - не перераховані. Вищезазначені обставини, на думку позивача, порушує його права та законні інтереси, та, відповідно, і стало підставою для його звернення до суду з даним позовом. Перевіривши матеріали справи, розглянувши доводи, викладені в позові та в письмових запереченнях, надавши їм належну правову оцінку, проаналізувавши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, - з огляду на наступне. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, врегульовані Законом України "Про виконавче провадження". При цьому, виконання рішень, перелік яких встановлено законом, у відповідності до статті 3 Закону України "Про Державну виконавчу службу", - покладається на державних виконавців. Районні, районні в містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції є юридичними особами, мають відповідні рахунки в органах Державного казначейства України для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам у національній валюті, а також відповідні рахунки для обліку аналогічних операцій в іноземній валюті в банках, гербову печатку. Пунктом 4 частини 2 статті 17 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою, серед інших, такі виконавчі документи як виконавчі написи нотаріусів. Частиною 1 статті 43 Закону країни "Про виконавче провадження" встановлено порядок розподілу стягнутих державним виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаної від реалізації майна боржника). Частиною 2 наведеної статті визначено, що розподіл грошових сум у черговості, зазначеній у частині першій цієї статті, здійснюється по мірі їх стягнення. Статтею 45 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено порядок виплати стягнутих грошових сум. Так у відповідності до частини 1 вказаної статті - грошові суми, стягнуті з боржника, зараховуються державним виконавцем на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби. Частиною 3 статті 45 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що стягувачу- юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються державним виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем належні йому рахунки. Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. №512/5 затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень (далі - Інструкція №512/5), яка розроблена відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" (далі - Закон), інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України і визначає окремі питання організації виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно з пунктами 12.1, 12.2 розділу ХІІ Інструкції № 512/5 - органи ДВС мають відповідні рахунки в органах Державної казначейської служби України для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам у національній валюті, а також відповідні рахунки для обліку аналогічних операцій в іноземній валюті в банках. Розрахунки з таких рахунків здійснюються тільки в безготівковій формі. Не допускаються видача та переказ стягнутих державними виконавцями сум стягувачам без зарахування на депозитний рахунок органу ДВС. При цьому, з аналізу наведених вище правових норм вбачається, що на виконання вимог Закону України "Про виконавче провадження" щодо здійснення заходів, необхідних для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і самим Законом, - органи державної виконавчої служби зобов'язані відкрити депозитні рахунки в органах Державної казначейської служби України для обліку депозитних сум, а останні - обслуговувати їх з метою обліку депозитних коштів боржників і зарахування їх стягувачам. Як видно з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами, - між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Тернопільській області та Відділом примусового виконання рішень Головного управління юстиції у Тернопільській області укладено відповідний договір про здійснення розрахунково-касового обслуговування. Пунктами 12.11, 12.13, 12.14 розділу ХІІ Інструкції № 512/5 визначено, що при надходженні коштів на депозитний рахунок органу ДВС особа, відповідальна за ведення книги, повинна не пізніше наступного робочого дня повідомити начальника органу ДВС, від якого боржника чи стягувача надійшли кошти і в якій сумі. Начальник органу ДВС на виписці з рахунку Державної казначейської служби України або банку ставить напис "ознайомлений", підпис та дату ознайомлення. Після цього не пізніше наступного робочого дня особа, відповідальна за ведення книги, повідомляє державного виконавця про надходження депозитних сум. Державний виконавець на виписці Державної казначейської служби України або банку поряд із сумою, що надійшла на рахунок, ставить дату та підпис. Після цього не пізніше ніж протягом трьох робочих днів від дня ознайомлення з інформацією про надходження коштів державний виконавець у разі достатності суми для покриття всіх вимог стягувача та наявності відомостей від стягувача про шляхи отримання ним коштів готує одне розпорядження (додатки 4, 5) (у тому числі за зведеним виконавчим провадженням), яким визначає належність указаних коштів та спосіб перерахування стягувачу, яке затверджується начальником органу ДВС із зазначенням дати та скріплюється печаткою органу ДВС. Указане розпорядження готується в двох примірниках, оригінал видається особі, відповідальній за ведення книги обліку депозитних сум, копія залишається у виконавчому провадженні. Копії платіжних доручень (реєстри до платіжних доручень) про перерахування коштів стягувачам долучаються до матеріалів виконавчого провадження, яким визначено належність указаних коштів стягувачам. Відповідно до пункту 12.18 розділу ХІІ Інструкції №512/5 - при перерахуванні коштів, які належать стягувачу - юридичній особі, списання коштів з відповідних рахунків органу ДВС здійснюється на підставі платіжних доручень. Здійснивши аналіз положень розділу ХІІ Інструкції №512/5 "Облік депозитних сум", суд приходить до висновку, що на підготовку всіх необхідних документів для перерахування грошових коштів з депозитного рахунку ВДВС, відкритого в органах Державної казначейської служби України, необхідно не більше 10 днів з дня надання Державною казначейською службою виписки по рахунку з інформацією про надходження коштів від боржника (у тому числі, одержаних від реалізації майна боржника). Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011 (надалі - Положення №460), Державна казначейська служба України (Казначейство України) - є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України. Казначейство України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Казначейство України є учасником системи електронних платежів Національного банку України. Пунктом 16 Положення №460 визначено, що Казначейство України є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в Казначействі України. Пунктом 2 Положення №460 встановлено, що Казначейство України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства фінансів України (далі - Мінфін України), іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України і Міністра. Згідно з підпунктом 1 пункту 4 Положення №460 - Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює через систему електронних платежів Національного банку України розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів, операцій з коштами бюджетів, спільних із міжнародними фінансовими організаціями проектів. Відповідно до пункту 7 Положення №460 - Казначейство України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення (у разі їх утворення). При цьому, згідно з підпунктом 27 пункту 4 Положення №460 - Казначейство України відповідно до покладених завдань, окрім визначених у 26 попередніх підпунктах пункту 4 даного Положення завдань (які, у своїй більшості, стосуються питань управління бюджетними коштами),- здійснює і інші повноваження, визначені законами України та покладені на Казначейство України Президентом України. Частиною 4 статті 2 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що інші органи, установи, організації і посадові особи провадять окремі виконавчі дії у випадках, передбачених законом, у тому числі відповідно до статті 5 цього Закону, на вимогу чи за дорученням державного виконавця. Статтею 3 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що у випадках, передбачених законом, рішення судів та інших органів щодо стягнення коштів виконуються органами доходів і зборів, банками та іншими фінансовими установами. Рішення зазначених органів можуть виконуватися відповідно до закону також іншими органами, установами, організаціями, посадовими особами та громадянами. Відповідно до пункту 1.6 Інструкції №512/5 - проведення іншими органами, установами, організаціями, посадовими особами і фізичними особами окремих виконавчих дій у випадках, передбачених Законом, у тому числі відповідно до частини четвертої статті 2 Закону, здійснюється на вимогу чи за дорученням державного виконавця. Згідно з пунктом 1.9 Інструкції №512/5 доручення державного виконавця - є письмовим документом, який складається у випадках, передбачених Законом, зокрема у випадку проведення окремих виконавчих дій органами, установами, організаціями, посадовими особами і фізичними особами, та надає їм право провести окремі дії (перерахування коштів, виготовлення документів тощо). Пунктом 8 Положення №460 встановлено, що у процесі виконання покладених на нього завдань Казначейство України взаємодіє в установленому порядку з іншими органами виконавчої влади, допоміжними органами і службами, утвореними Президентом України, з органами місцевого самоврядування, відповідними органами іноземних держав і міжнародних організацій, а також з підприємствами, установами, організаціями. В даному випадку, виходячи із вищенаведених положень Закону України «Про виконавче провадження», Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" та Положення №460 - такою взаємодією і є розрахунково - касове обслуговування відповідним органом Державної казначейської служби України рахунку для обліку депозитних сум (депозитного рахунку), відкритого у ньому відповідним органом ДВС. При цьому, така взаємодія - і передбачає перерахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам - за дорученням державного виконавця, яке, відповідно у передбаченому законом випадку, зобов'язує орган Державної казначейської служби України провести окремі дії - перерахування коштів, як це визначено пунктом 1.9 Інструкції №512/5. Як вже було зазначено вище, відповідно до Положення про Державну казначейську службу України (затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 року № 460/2011) Державна казначейська служба України, будучи центральним органом виконавчої влади, утвореним для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, - є учасником системи електронних платежів Національного банку України. Тому, будучи учасником системи електронних платежів, відповідач - є суб'єктом регулювання не лише Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", але і Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного Банку України №22 від 21.01.2004 року, яка розроблена відповідно до ряду законів України: "Про Національний банк України", "Про банки і банківську діяльність", "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Податкового кодексу України, інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Національного банку України. Преамбула Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", встановлює, що цей Закон визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб'єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами. Відповідно до пункту 1.30 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" платіжне доручення - розрахунковий документ, який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок отримувача. Пунктом 1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного Банку України №22 від 21.01.2004 року, дія якої поширюється і на Державну казначейську службу України, надано визначення наступним поняттям, зокрема: - розрахунковий документ - документ на паперовому носії, що містить доручення та/або вимогу про перерахування коштів з рахунку платника на рахунок отримувача; - платіжне доручення - розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача. З вищенаведених норм слідує, що, надаючи обслуговуючому банку (в даному випадку - відповідачу) відповідне письмове доручення про списання зі свого рахунку в банку відповідної суми коштів, - платник (в даному випадку - орган виконавчої служби) - в порядку виконання виконавчого документу, - самостійно визначає як суму коштів так і отримувача цих коштів (виходячи із виконавчого документу). Відтак, після отримання платіжного доручення від органу ДВС відповідний орган Державної казначейської служби - зобов'язаний здійснити перерахувати визначених у платіжному дорученні грошових коштів з депозитного рахунку органу ДВС - на рахунок саме тієї особи, яка вказана в платіжному дорученні (в даному випадку ПАТ "ОТП Банк"). Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами, кошти в сумі 307024,16 грн. у період з 12.11.2013 року до теперішнього часу Головним управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області на користь ПАТ "ОТП Банк" - не перераховані. На думку відповідача, у зв'язку із забезпеченням ведення казначейського обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку (ЄКР), а також у зв'язку з необхідністю першочергового проведення органами Державної казначейської служби України видаткових операцій на виконання визначених Бюджетним кодексом України захищених статей видатків, тому, здійснення переказу відповідних коштів на рахунок ПАТ "ОТП Банк" може бути здійснене лише тоді, коли з'являться фінансові можливості в Державному бюджеті здійснити таке фінансування та будуть відповідні підкріплення субрахунків ЄКР з урахуванням дотримання необхідного рівня платоспроможності, який визначається Державною казначейською службою України. Разом з тим, суд не погоджується з такими твердженнями відповідача, оскільки вони суперечать наступним нормам чинного законодавства. Статтею 55 Бюджетного кодексу України обумовлено, що захищеними видатками бюджету визнаються видатки загального фонду бюджету, обсяг яких не може змінюватися при здійсненні скорочення затверджених бюджетних призначень. Частиною 2 цієї статті закріплений перелік захищених видатків бюджету. Поряд з цим, згідно з пунктом 13 частини 1 статті 2 Бюджетного кодексу України видатками бюджету - є кошти, спрямовані на здійснення програм та заходів, передбачених відповідним бюджетом. Проте, до видатків бюджету, згідно з даним положенням, не належать: погашення боргу; надання кредитів з бюджету; розміщення бюджетних коштів на депозитах; придбання цінних паперів; повернення надміру сплачених до бюджету сум податків і зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджету, проведення їх бюджетного відшкодування. Згідно з частиною 1 статті 43 Бюджетного кодексу України при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. У відповідності до пункту 1 абзацу 2 частини 1 статті 43 Бюджетного кодексу України казначейське обслуговування бюджетних коштів передбачає розрахунково-касове обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів, а також інших клієнтів відповідно до законодавства. В силу п. 2.4 Положення про єдиний казначейський рахунок, затвердженого Наказом Державного казначейства України 26.06.2002р №122 (у редакції наказу Державного казначейства України 30.11.2010р. № 449, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.07.2002р. за №594/6882), з метою ведення бухгалтерського обліку операцій по виконанню державного та місцевих бюджетів, а також інших операцій з коштами клієнтів, передбачених законодавством, в органах Державного казначейства України відкрито: рахунки інших клієнтів за операціями, що не належать до операцій з виконання бюджетів, але відповідно до вимог законодавства обслуговуються органами Державного казначейства України. Суд звертає увагу на те, що 26.12.2003 року наказом Державного казначейства України за №242 (зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23.01.2004 р. за №106/8705), відповідно до Бюджетного кодексу України, Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", завдань, покладених на Державне казначейство України Указом Президента України від 27.04.1995 №335/95 "Про Державне казначейство України" та Положенням про Державне казначейство, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31.07.1995 №590, і вимог постанови Кабінету Міністрів України від 28.10.98 N 1706 "Про затвердження Програми реформування системи бухгалтерського обліку із застосуванням міжнародних стандартів", з метою забезпечення єдності бухгалтерського обліку коштів, розрахунків та інших активів бюджетних установ, - було затверджено Інструкцію з обліку коштів, розрахунків та інших активів бюджетних установ (далі - Інструкція №242). Згідно з пунктом 1.1 вказана Інструкція №242, - встановлює єдині вимоги до порядку ведення бюджетними установами (далі - установи) бухгалтерського обліку руху коштів у касі, на рахунках в установах банків або в органах Державного казначейства, розрахунків з дебіторами та інших активів. Відповідно до п. 1.2. Інструкції №242 депозитні рахунки - рахунки, які відкривають в органах Державного казначейства та/або установах банків за коштами, які отримали бюджетні установи в тимчасове зберігання згідно з законодавством (без права користування цими коштами, що перебувають на цих рахунках) і з настанням відповідних умов належать поверненню або перерахуванню за призначенням. Крім того, суд зазначає, що на даний час взаємовідносини між органами Державної казначейської служби України (далі - Казначейство) і розпорядниками бюджетних коштів та одержувачами бюджетних коштів, відокремленими структурними підрозділами розпорядників бюджетних коштів, підприємствами, установами, організаціями і фізичними особами - підприємцями (далі - клієнти), а також органами, що контролюють справляння надходжень бюджету, та органами місцевого самоврядування в процесі відкриття (закриття) рахунків - врегульовані Порядком відкриття та закриття рахунків у національній валюті в органах Державної казначейської служби України, затвердженим Наказом Міністерства фінансів України №758 від 22.06.2012 року (зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18.07.2012 р. за №1206/21518) (надалі - Порядок №758). Так, відповідно до пункту 1.8 Порядку №758 розрахунково-касове обслуговування клієнтів здійснюється органами Казначейства відповідно до умов договорів та додаткових договорів між органом Казначейства і клієнтами (додатки 1 та 2 до цього Порядку). Аналіз усіх зазначених норм дає підстави стверджувати, що рахунок Відділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у Тернопільській області для обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам у національній валюті, який відкритий та повинен обслуговуватись у Головному управлінні Державної казначейської служби України у Тернопільській області з врахуванням положень Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції №512/5, - не є рахунком для зарахування коштів до Державного бюджету України або до місцевого бюджету, а відкритий як небюджетний рахунок для зберігання коштів, що передаються клієнтом банку в управління. При цьому, відповідач при обслуговуванні вказаного депозитного рахунку Відділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у Тернопільській області виступає орган, який обслуговуючи небюджетний рахунок, не пов'язаний з реалізацією державної політики у сфері казначейського обслуговування державних коштів, - у чітко визначеному законом випадку здійснює повноваження з проведення окремої дії (перерахування коштів), спрямованої на виконання у визначеному законом порядку виконавчого документа - за дорученням державного виконавця. Суд зазначає, що відповідно до частин 6 статті 45 Закону України "Про виконавче провадження" не допускається виплата стягувачу стягнутих сум готівкою або виплата стягнутих сум іншим особам, які не є стягувачами (крім виплати грошових сум заставодержателю, який не є стягувачем, згідно із статтею 54 цього Закону). Забороняється використовувати стягнуті з боржників грошові суми, що підлягають виплаті стягувачам, на цілі, не передбачені цією статтею, а також звертати на них стягнення для виплати іншим особам, які не є стягувачами за виконавчими документами, під час примусового виконання яких ці суми стягнуто (крім випадків, коли стягувач є одночасно боржником у іншому виконавчому провадженні). Варто також зазначити, що частиною 7 статті 45 Закону України "Про виконавче провадження" (із змінами, внесеними згідно із Законом України від 19.09.2013 р. №583-VII) встановлено, що стягнуті з боржника грошові суми зараховуються до Державного бюджету України в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики, - лише у разі якщо ці суми не витребувані стягувачем протягом одного року з дня їх зарахування на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби. В даному випадку, кошти, одержані від реалізації предмета іпотеки, - є лише коштами, отриманими згідно з законодавством в тимчасове зберігання на депозитний рахунок відповідною бюджетною установою - органу ДВС, і жодними правами на користування цими коштами - ані безпосередньо сам орган ДВС, ані Головне управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області, яке згідно договору вправі здійснювати лише обслуговування депозитного рахунку органу ДВС без права розпорядження цими коштами, - не наділені. Кошти у розмірі 307024,16 грн., які, серед інших, були отримані та зараховані на депозитний рахунок органу ДВС внаслідок реалізації на прилюдних торгах іпотечного майна та підлягали подальшому перерахуванню стягувачу у відповідному виконавчому провадженні (в даному випадку - ПАТ "ОТП Банк") - не належать до видатків бюджету, визначених статтею 55 Бюджетного кодексу України, не є коштами Державного бюджету України або місцевого бюджету, і жодного відношення до виконання казначейством захищених статей видатків бюджету такі кошти - не мають. Відтак, кошти, які не є бюджетними коштами, призначеними для виконання державного бюджету чи місцевих бюджетів в розумінні наведеної статті 43 Бюджетного кодексу України, - не можуть використовуватись з власної ініціативи будь-якого органу Державної казначейської служби на виконання захищених статей видатків бюджету, Натомість, вказані кошти - підлягають безспірному перерахуванню на користь ПАТ "ОТП Банк", за платіжним дорученням Відділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у Тернопільській області №276 від 12.11.2013 року. В ході розгляду даної справи жодним з учасників адміністративного процесу - не заперечувалось те, що вказані кошти належать ПАТ «ОТП Банк». В свою чергу, згідно із закріпленими Конституцією України принципами, - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Згідно зі статтею 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини від 20.03.1952 р., ратифікованого Україною 17.07.1997 року, передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Таким чином, неотримання ПАТ "ОТП Банк" належних йому грошових коштів - порушує його майнове право власності та позбавляє можливості розпоряджатися ними. При розгляді даної справи суд також звертає увагу на те, що згідно з пунктом 5 спільної постанови Кабінету Міністрів України та Національного банку України від 15.09.1999 року №1721 "Про створення внутрішньої платіжної системи Державного казначейства" органам Державного казначейства надано статус учасників системи електронних платежів Національного банку на загальних засадах відповідно до Положення про міжбанківські розрахунки в Україні та право здійснювати через цю систему тільки платежі та міжбанківські розрахунки. Відповідно до пункту 1 Глави 1 Інструкції про міжбанківський переказ коштів в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 16 серпня 2006 р. N 320, міжбанківський переказ коштів (далі - міжбанківський переказ) - переказ коштів між банками в безготівковій формі, що обумовлений потребою виконання платежів клієнтів або власних зобов'язань банків. Пунктом 4 Глави 2 цієї Інструкції передбачено, що міжбанківський переказ виконується банками в строк, визначений правилами платіжної системи, який не може перевищувати трьох операційних днів відповідно до Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні". Аналогічні положення закріплені в пункті 8.4 статті 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", якою визначено, що міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів. Частиною 1 статті 2 КАС України закріплено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Згідно зі статтею 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до частини 3 статті 72 КАС України обставини, які визнаються сторонами, можуть не доказуватися перед судом, якщо проти цього не заперечують сторони і в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання. Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами, кошти в сумі 307024,16 грн. у період з 13.11.2013 року до теперішнього часу Головним управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області на користь ПАТ "ОТП Банк" - не перераховані. У судовому засіданні представник Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області посилався на те, що кошти не перераховувалися у зв'язку з їх використанням для погашення інших першочергових платежів, спрямованих на виконання казначейством захищених статей видатків бюджету . Поряд з цим, жодних доказів того, що станом на даний час вказані кошти не перебувають на депозитному рахунку Відділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у Тернопільській області та використовуються на виконання казначейством захищених статей видатків бюджету - суду не надано. Відтак, судом не можуть бути прийняті до уваги посилання відповідача щодо можливості виплати коштів позивачу лише за наявності підкріплення на єдиному казначейському рахунку платіжних документів щодо перерахування коштів, у порядку черговості їх надходження та у межах відповідних бюджетних призначень і наданих бюджетних асигнувань, наданого саме Державною казначейською службою України, - оскільки жодними належними та допустимими доказами неможливість здійснення саме відповідачем у встановленому чинним законом порядку такого перерахунку коштів станом на момент постановлення рішення - не підтверджена. Враховуючи наведене, позовні вимоги про зобов'язання відповідача перерахувати на користь ПАТ "ОТП Банк" кошти у розмірі 307024,16 грн. на підставі платіжного доручення Відділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у Тернопільській області №276 від 12.11.2013 року - підлягають задоволенню. В той же час, що стосується позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиконання розпорядження державного виконавця від 12.11.2013 року №36605032/2 та платіжного доручення від 12.11.2013 року №276, - суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні даної вимоги, виходячи з наступного. Відповідно до частини 2 статті 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суд звертає увагу, що бездіяльність суб'єкта владних повноважень являє собою пасивну форму поведінки особи, пов'язану з невиконанням нею дій, які вона повинна була і могла вчинити в силу покладених на неї посадових обов'язків і згідно з чинним законодавством України. Отже, бездіяльність - це завжди пасивна поведінка, тобто відсутність з боку суб'єкта владних повноважень будь-яких дій. Згідно п. 1.8. наказу Міністерства фінансів України від 22.06.2012 за N 758 "Про затвердження Порядку відкриття та закриття рахунків у національній валюті в органах Державної казначейської служби України" розрахунково-касове обслуговування клієнтів здійснюється органами Казначейства відповідно до умов договорів та додаткових договорів між органом Казначейства і клієнтами (додатки 1 та 2 до цього Порядку). Відповідно до п. 2.3.7 Договору про здійснення розрахунково-касового обслуговування орган Казначейства зобов'язується - видавати Клієнту виписку (інший документ) з рахунка (рахунків) з необхідними документами наступного робочого дня після здійснення операцій за рахунком (рахунками) Клієнта. Отже, з вищенаведених положень вбачається, що правом на звернення до суду за захистом своїх прав у разі недотриманням правил здійснення розрахунково-касового обслуговування відповідного депозитного рахунку - має особа, яка є Клієнтом за відповідним договором, в даному випадку - Відділ примусового виконання рішень Головного управління юстиції у Тернопільській області. Наразі, ПАТ "ОТП Банк" не є Клієнтом ГУДКС України у Тернопільській області згідно відповідного договору, і відповідач не діє відносно позивача на умовах такого договору. Тому і питання про наявність ознак самостійної протиправної бездіяльності відповідача відносно позивача - не може бути вирішене в межах розгляду даної справи. Поряд з цим, доказів оскарження такої бездіяльності відповідача Відділом примусового виконання рішень Головного управління юстиції у Тернопільській області - суду не надано. При цьому, як видно із наявних матеріалів справи, хоча платіжне доручення №276 від 12.11.2013 року відповідачем на даний час не виконано, проте 14.11.2013 року за №9-10/412-6911 ним на адресу Державної казначейської служби України надіслано лист з додатками, в якому включено узагальнену інформацію про суму, необхідну для виконання вказаного платіжного доручення. Однак, станом на 12 березня 2014 року (тобто, на момент розгляду справи), будь-яких підкріплень субрахунків ЄКР від Державної казначейської служби України на вказаний лист відповідача - не надходило. При цьому, не надходило на адресу відповідача і будь-яких інших розпорядчих документів, які б за вжитих відповідачем заходів, - давали йому підстави для висновку про можливість самостійного здійснення перерахування вказаних коштів на користь позивача (за відсутності підкріплень субрахунків ЄКР Державною казначейською службою України). Крім того, як вже було зазначено вище, 20.11.2013 року позивач звернувся до відповідача зі скаргою за вих. № Е00-3/561, яка містила вимогу виконати платіжне доручення Відділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у Тернопільській області №276 від 12.11.2013 року. І відповідач листом за вих.№9-11/427-6882 від 25.11.2013 року повідомив ПАТ "ОТП Банк" про неможливість виконання заявленої у скарзі вимоги, з підстав, які він вважав об'єктивними. І лише після отримання такої відмови у здійсненні перерахування коштів - позивач скористався своїм правом на звернення до суду. Відтак, власний помилковий висновок відповідача про те, що він не може бути тим суб'єктом, який наділений владними повноваженнями щодо самостійного контролю руху коштів з депозитного рахунку органу державної виконавчої служби на рахунок позивача, - не може бути поставлений йому у вину у даному випадку, та за відсутності будь-яких ознак пасивної форми поведінки відповідача, - не може бути покладений судом в основу висновку про визнання бездіяльності відповідача протиправною. Вищезазначені обставини, дають підстави для висновку про відсутність протиправної бездіяльності відповідача відносно ПАТ «ОТП Банк», та в свою чергу, - є підставою для відмови в задоволенні вказаної частини позовних вимог. У разі ж заявлення відповідних вимог, суд мав би право розглядати питання про надання оцінки діям відповідача (щодо направлення на адресу Державної казначейської служби України листа від 14.11.2013 року №9-10/412-6911, чи надання неправомірної відповіді від вих.№9-11/427-6882 від 25.11.2013 року) на предмет їх правомірності. Поряд з цим, таких вимог позивачем у даному позові - не заявлено, і жодних доказів того, що дії відповідача щодо направлення листа від 14.11.2013 року №9-10/412-6911 до Державної казначейської служби України чи вказана викладена в листі №9-11/427-6882 від 25.11.2013 року відмова у перерахунку коштів були оскаржені ПАТ «ОТП Банк» у встановленому законом порядку - позивачем не надано, а судом - не встановлено. У відповідності до вимог частини 2 статті 162 КАС України - у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії. Водночас, суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Суд підкреслює, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб'єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України - суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Відтак, з огляду на обставини надходження до Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області платіжного доручення №276 від 12.11.2013 року, виписаного на підставі розпорядження Відділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у Тернопільській області за №36605032/2 від 12.11.2013 року, зважаючи на те, що вказані кошти у даному платіжному дорученні кошти у розмірі 307024,16 грн. підлягають обов'язковому перерахуванню за призначенням (на користь ПАТ "ОТП Банк") за відсутності будь-яких підкріплень субрахунків ЄКР від Державної казначейської служби України, - суд, з метою сприяння реалізації прав позивача та з метою недопущення відповідачем порушень вимог чинного законодавства вподальшому, вважає за необхідне частково задовольнити позов ПАТ "ОТП Банк", зобов'язавши Головне управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області перерахувати на користь ПАТ "ОТП Банк" кошти у розмірі 307024,16 грн. за реквізитами, визначеними у платіжному дорученні №276 від 12.11.2013 року та розпорядженні Відділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у Тернопільській області за №36605032/2 від 12.11.2013 року. В даному випадку, прийняття судом такого рішення, є по своїй суті - способом відновлення прав позивача, ефективним механізмом захисту таких прав, який відповідатиме принципу верховенства права, не лише з боку суду, але й з боку відповідача, який в даному випадку виступає як суб'єкт владних повноважень, на якого законом покладено обов'язок не лише здійснювати реалізацію державну політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, але й на визначених договором умовах здійснювати розрахунково-касове обслуговування депозитних рахунків органів ДВС, та у конкретно визначеному законом випадку (положення підпунктів 1 та 27 пункту 4 Положення №460 та статей 2, 3, 45 Закону України "Про виконавче провадження") - здійснювати покладені на нього законом обов'язки по вчиненню дій щодо перерахування за дорученням державного виконавця коштів на рахунок визначеної у цьому ж дорученні особи, які необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і Законом Закону України "Про виконавче провадження". Виходячи з усього вищенаведеного, оцінивши докази, надані сторонами, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, враховуючи всі наведені обставини, з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 КАС України, виходячи з системного аналізу усіх вищенаведених положень чинного законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, - суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог у спосіб, визначений вище.

Результат розгляду: partial