Рішення адміністративного суду від 2014-03-25 00:00:00+02

В провадженні Луганського окружного адміністративного суду на новому розгляді після скасування Вищим адміністративним судом України попередніх судових рішень знаходиться справа №812/97/14 за адміністративним позовом [PERSON] до Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Державного казначейства України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області про зобов'язання вчинити певні дії. Так, 17 вересня 2010 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов позов [PERSON] до Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Державного казначейства України, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області, у якому позивач просила суд: - зобов'язати територіальне управління Державної судової адміністрації України в Луганській області провести з 16 серпня 2005 року по 16 вересня 2010 року перерахунок та виплату розміру заробітної плати позивача у відповідності із ст. 44 Закону України "Про статус суддів" та виплачувати її у визначеному законом розмірі надалі - до 01.01.2011; - зобов'язати Міністерство фінансів України профінансувати вказані витрати на виплату заборгованості із заробітної плати 16 серпня 2005 року по 16 вересня 2010 року та на виплату самої заробітної плати з 16 вересня 2010 року у встановленому ст.44 Закону України "Про статус суддів" розмірі. В обґрунтування позову позивачем зазначено, що вона з 16 серпня 2005 року працює на посаді судді Артемівського районного суду м. Луганська. У відповідності до ст.44 Закону України "Про статус суддів" заробітна плата судді складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок. Згідно ч.2 ст.44 вказаного Закону в редакції станом на 01.06.2005 розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 відсотків його окладу. Посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 відсотків посадового окладу голови суду, в якому працює суддя. Також, частиною 4 даної статті передбачено, що суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у відсотках від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи. Однак, з червня 2005 року Кабінетом Міністрів України прийнято ряд постанов, якими змінено порядок встановлення посадового окладу суддям та розрахунку надбавки за вислугу років. Так, постановою Кабінету Міністрів України №514 від 30.06.2005 підвищено посадові оклади голові, першому заступнику та заступникам голови Верховного Суду України без підвищення посадових окладів іншим суддям, постановою Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005 з 1 січня 2006 року підвищено посадові оклади суддям та в основу посадового окладу судді покладено розмір мінімальної заробітної плати. Однак, постановою Кабінету Міністрів України № 1310 від 31.12.2005 до постанови Кабінету Міністрів України № 865 внесено зміни та зазначено, що розміри посадових окладів, передбачених цією постановою, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 гривні і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не провадиться. Позивачу нараховано розмір заробітної плати на підставі вищевказаних постанов Кабінету Міністрів України і у подальшому, незважаючи на неодноразове підвищення мінімальної заробітної плати, не змінювався та не перераховувався з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України № 1310 від 31.12.2005. Постановою Київського окружного адміністративного суду від 21.05.2008 визнано незаконними постанову Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 № 1243 в частині встановлення розміру посадового окладу суддів, пункт 41 постанови Кабінету Міністрів України від 31.12.2005 № 1310 та пункт 41 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865. Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 1-28/2008, № 10-рп/2008 положення пунктів 36-100 розділу ІІ та пункту 3 розділу ІІІ Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України", у яких містяться положення стосовно оплати праці суддів, визнано неконституційними. У судове засідання позивач не з'явилася, про дату, час і місце судового розгляду повідомлена належним чином. До канцелярії суду надала заяву від 12.03.2014 року, в якій просила розглянути справу за її відсутності. Також уточнила позовні вимоги в частині зобов'язання Територіального управління Державної судової адміністрації в Луганській області провести їй перерахунок та сплату розміру її заробітної плати у відповідності зі ст.44 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року зі змінами; а також зобов'язання Міністерства Фінансів України профінансувати вказані витрати на виплату заборгованості з заробітної плати з 16.08.2005 року по 01.01.2011 року. Представник Державної судової адміністрації України та Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області під час нового судового розгляду, надала на адресу суду заперечення від 22.01.2014 року № 128, в яких у задоволенні позовних вимог просить відмовити (а.с.206), а також довідку про розмір заробітної плати позивача протягом 2010 року. У запереченнях проти позову зазначено, що Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.05.2008 року визнано незаконними постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 № 1243 "Про питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів" в частині встановлення розміру посадового окладу суддям; пункт 4-1 Постанови Кабінету Міністрів України від 31.12.2005 № 1310 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865" та пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 №865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів". Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19.09.2009 постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.05.2008 залишена без змін. Однак, постановою Вищого адміністративного суду від 13 квітня 2011 року у справі за позовом [PERSON] до Кабінету Міністрів України, треті особи - Верховний суд України, Вищий адміністративний суд України, Вищий господарський суд України про визнання незаконними та скасування актів касаційну скаргу Кабінету Міністрів України задоволено та постановлено постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2008 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2009 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Враховуючи вищенаведене, у суду немає жодної підстави для прийняття рішення щодо зобов'язання Державної судової адміністрації України, територіального управління державної судової адміністрації України в Луганський області здійснити перерахунок і виплату недоотриманої заробітної плати та щомісячного грошового утримання судді, оскільки висновок судів про невідповідність оскаржуваних постанов Кабінету Міністрів України Закону України "Про статус суддів" є помилковим та необґрунтованим, а тому у задоволенні позовних вимог позивача необхідно відмовити. Згідно з Законом України "Про судоустрій України" від 07.02.2002 року № 3018 - 3 суди фінансувались на підставі кошторисів і помісячних розписів видатків, затверджених відповідно до вимог цього Закону, в межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку встановленому Бюджетним кодексом України. Кошториси на відповідні бюджетні роки подавались згідно норм постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів". Асигнування на виплати, що вимагаються заявником, не були передбачені в Державному бюджеті України на 2008 - 2010 р.р., а відтак і в кошторисах видатків відповідних бюджетних установ. ДСА України позбавлена можливості витрачати бюджетні кошти на інші цілі та в інших межах, ніж передбачені кошторисами. Фонд заробітної плати використано у повному обсязі відповідно до кошторисних призначень, кредиторська заборгованість відсутня, що підтверджується звітом про виконання загального фонду кошторису установи та звіту про заборгованість бюджетних установ. Слід зазначити, що оплата праці суддів відноситься до сфери державного управління і визначається у грошовому виразі, який встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 8 Закону України "Про оплату праці" встановлено, що умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України. Статтею 5 Закону України "Про оплату праці" визначено, що організація оплати праці здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних документів. Так, відповідно до частини 2 статті 4 Закону України "Про оплату праці" джерелом коштів на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, є кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та інших джерел. Статтею 13 Закону України "Про оплату праці" визначено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законодавчих та інших нормативних актів України в межах бюджетних асигнувань та інших позабюджетних доходів. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом. Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов'язковими до виконання. Статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. Проте, органи державної влади зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України). Виплата матеріального забезпечення суддів потребує фінансування з Державного бюджету України, її обсяги не можуть визначатися будь-яким іншим законом, крім закону про Державний бюджет України. Так, Конституція України не містить норм, які б встановлювали ієрархічну залежність одних законів від інших. Прийняті Верховною Радою України закони є актами рівної юридичної сили. Єдиним Законом України, який Конституція України виокремлює серед інших, є закон про Державний бюджет України. Зокрема, суттєві його відмінності полягають у тому, що згідно з Конституцією України цей закон приймається щорічно та має визначений термін дії (частина перша статті 96 Конституції), суб'єктом права законодавчої ініціативи щодо цього закону є тільки Кабінет Міністрів України (частина друга статті 96 Конституції). Крім цього, відповідною конституційною нормою чітко окреслено коло питань, які можуть бути врегульовані тільки цим законом. А саме, виключно законом про Державний бюджет України визначаються видатки на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків (частина друга статті 95 Конституції України). За цим конституційним приписом у разі якщо застосування пільг, компенсацій та гарантій для певних категорій громадян, у тому числі виплата заробітної плати та компенсації її суддям, потребує фінансування за рахунок коштів державного бюджету, його обсяги не можуть визначатися будь-яким іншим законом, крім закону про Державний бюджет України. До того ж при визначенні таких обсягів повинні враховуватися вимоги статті 95 Конституції України щодо справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами (частина перша) та збалансованості бюджету України (частина третя), тобто усі суспільні потреби, які тягнуть за собою видатки з Державного бюджету України, мають бути задоволені виходячи з фінансових можливостей держави. Такі самі концептуальні підходи закріплені, зокрема, в положеннях статті 22 Загальної декларації прав людини, згідно з якими кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримання її гідності, вільного розвитку її особи прав у економічній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно структури і ресурсів кожної держави. Частиною другою статті 4 Бюджетного кодексу України встановлено, що при здійсненні бюджетного процесу в Україні положення нормативно-правових актів застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать положенням закону про Державний бюджет України. В даному випадку Державна судова адміністрація України виконувала в повному обсязі свої завдання, діяла та діє згідно Законів України про Державний бюджет України на 2008-2010 роки, Бюджетного кодексу України та статті 68 Конституції України, яка передбачає обов'язкове виконання самої Конституції та законів України, дії її ґрунтуються на закон і цілком правомірні. Представник Міністерства фінансів України в судове засідання не прибув, про дату розгляду справи його було повідомлено належним чином, причини неявки суду не повідомив. Представник Державного казначейства України у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 69-72 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню з огляду на таке. У судовому засіданні встановлено, підтверджено матеріалами справи, що позивач - [PERSON] працює на посаді судді Артемівського районного суду м. Луганська з 16 серпня 2005 року (а. с. 11). Оглядом довідки про доходи позивача за 2010 рік встановлено, що розмір надбавки позивача за вислугу років на початку 2010 року та наприкінці його залишався незмінним. Відповідно до довідки ТУ ДСА в Луганській облаті від 03.09.2010 року №1464 розмір посадового оклада судді встановлено згідно з Постановою КМУ від 03.09.2005 року №865 « Про оплату праці суддів» виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 грн. і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати реперахунок не провадився згідно з Постановою КМУ №1243 від 21.12.2005 року (а.с.12). Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач виходив з того, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2008 року (справа №2/147), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2009 року (справа № 22-а-26751/08), в адміністративній справі за позовом особи до Кабінету Міністрів України, треті особи - Конституційний суд України, Верховний суд України, Вищий адміністративний суд України, Вищий господарський суд України, про визнання незаконними та скасування актів, визнані незаконними постанова Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2005 року № 1243 "Питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів" в частині встановлення розміру посадового окладу суддів; пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів України від 31 грудня 2005 року № 1310 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865" та пункту 4-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 "Про оплату праці та щомісячного грошового утримання суддів". Проте, суд звертає увагу на те, що постановою Вищого адміністративного суду України від 13 квітня 2011 року по адміністративний справі за позовом [PERSON] до Кабінету Міністрів України, треті особи - Конституційний суд України, Верховний суд України, Вищий адміністративний суд України, Вищий господарський суд України, про визнання незаконними та скасування пункту 41 постанови Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 "Про оплату праці суддів" задоволено касаційну скаргу Кабінету Міністрів України та скасовані постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2008 року і ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2009 року, та прийнято нову постанову, якою в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Посилання позивача в позовній заяві на те, що їй неправомірно розрахований посадовий оклад, виходячи з обмежень, визначених у п. 4-1 постанови Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005 року "Про оплату праці суддів", яким встановлено, що розміри посадових окладів, передбачених цією постановою, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 грн. і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не провадився, суд не приймає до уваги з огляду на наступне. Конституційний Суд України у рішенні № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання) роз'яснив, що за змістом ст. 126 Конституції України положення ч. 3 ст. 11 Закону України "Про статус суддів" у взаємозв'язку з ч. 8 ст. 14 Закону України "Про статус суддів" треба розуміти як таке, що гарантує досягнутий рівень незалежності суддів і забороняє при прийнятті нових законів та інших нормативних актів, внесенні змін до них скасовувати чи звужувати існуючі гарантії незалежності суддів, у тому числі заходи їх правового захисту та матеріального і соціального забезпечення. Відповідно до ч. 1 статті 126 Конституції України, Конституція і закони України повинні гарантувати незалежність і недоторканість суддів. Незалежність та недоторканість суддів гарантується наданням їм відповідно до Закону України "Про статус суддів" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) спеціальних умов матеріального та соціально-побутового забезпечення. Згідно зі ст. 44 вказаного Закону заробітна плата судді як складова його матеріального і соціально-побутового забезпечення є елементом статусу судді. Вона складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок. Розміри посадових окладів суддів встановлюються у відсотковому відношенні до посадового окладу Голови Верховного Суду України і не можуть бути меншими від 50 % його окладу. У свою чергу посадовий оклад судді не може бути меншим від 80 % посадового окладу голови суду, в якому працює суддя. У такий спосіб законодавець диференційовано вирішив питання про оплату праці суддів, які здійснюють правосуддя, та суддів, які виконують ще й обов'язки на адміністративних посадах, з тим, щоб досягти справедливого співвідношення в оплаті праці в залежності від обсягу виконуваної роботи. Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України "Про оплату праці" умови та розміри оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з державного бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України. Кабінетом Міністрів України 30.06.2005 р. та 03.09.2005 р. прийнято постанови "Про оплату праці Голови, першого заступника Голови та заступника Голови Верховного Суду України", згідно з абз. 2 п. 1 якої посадовий оклад Голови Верховного Суду України з 01.06.2005 р. становив 15 розмірів мінімальної заробітної плати, та "Про оплату праці суддів", якою затверджена Схема посадових окладів голови та заступника голови судової палати, голови Військової судової колегії, секретаря Пленуму та суддів Верховного Суду України, керівників та суддів вищих спеціалізованих судів, Апеляційного суду України, апеляційних та місцевих судів. Суд звернув увагу на те, що постанова Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 р. №865 повинна була набрати чинності з 01.01.2006 р. Однак, до набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 р. № 1243 "Питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів" було зафіксовано розрахункову величину для обчислення посадових окладів працівників певних установ, що фінансуються з бюджету, у тому числі й суддів, у розмірі встановленої мінімальної заробітної плати - 332 грн. Постановою від 31.12.2005 р. № 1310 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 р. № 865" внесені зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 р. № 865, зокрема, постанову доповнено п. 41, згідно з яким також встановлено, що розміри посадових окладів, передбачені постановою від 03.09.2005р. № 865, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 грн. і у подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не провадиться. Такі зміни були внесені до постанови від 03.09.2005 р. № 865 до набрання нею чинності. При обчисленні посадового окладу в якості сталої (розрахункової) величини Кабінет Міністрів України використав встановлений з 01.09.2005 р. Законом України "Про Державний бюджет України на 2005 рік" розмір мінімальної заробітної плати 332 грн., що виключало можливість її збільшення у випадку підвищення розміру мінімальної заробітної плати. У постанові Вищого адміністративного суду України від 13.04.2011р. (№ К-37929/09), зазначено, що постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 р. № 865 не скасовуються і не змінюються, а встановлюються надбавки та доплати за виконання особливо важливої роботи, за науковий ступінь, для вирішення соціально-побутових питань, а також визначено порядок преміювання тощо. У зв'язку з цим є помилковим твердження позивача, що нарахування та виплата їй заробітної плати відповідно до зазначених постанов суперечить Закону України "Про статус суддів" та звужує зміст та обсяг статусу суддів. Враховуючи, що встановлення незмінної (розрахункової) величини для обчислення розмірів посадових окладів суддів постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2005 року № 865 не суперечить діючому законодавству, зокрема Закону України "Про оплату праці суддів", що встановлено постановою Вищого адміністративного суду України від 13 квітня 2011 року, у зв'язку з чим жодний із відповідачів при здійсненні своїх владних управлінських функцій не порушив права позивача, суд вважає за необхідним відмовити у задоволенні позову [PERSON] в частині нарахування та виплати позивачу заробітної плати, розрахованої з посадового окладу у розмірі 7,5 мінімальних заробітних плат. Позивач у позові крім перерахунку заробітної плати з урахуванням розміру посадового окладу ставить питання про перерахунок надбавки за вислугу років відповідно до положень ст. 44 Закону України "Про статус суддів" в редакції, що діяла до 1 січня 2008 року. Що стосується вказаних позовних вимог суд зазначає, що ч. 4 ст. 44 Закону України "Про статус суддів" було передбачено, що суддям виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: при стажі роботи понад 3 роки -10 відсотків, понад 5 років - 15, понад 10 років - 20, понад 15 років - 25, понад 20 років - 30, понад 25 років - 40 відсотків від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи. Законом України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2007 року № 107-VІ змінено порядок нарахування надбавки за вислугу років та встановлено, що вказана надбавка розраховується у тих же відсотках, однак, не від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи, а від посадового окладу з урахуванням доплати за кваліфікаційні класи. З довідки Територіального управління державної судової адміністрації України в Луганській області від 18.10.2010 № 6519/10/1270 (а.с.41) вбачається, що позивач станом на 01.06.2005 і отримувала надбавку за вислугу років в розмірі 15 відсотків від посадового окладу з урахуванням надбавки за кваліфікаційний клас, яка передбачена при стажі роботи від 5 до 10 років, станом на 14.08.2008 року їй встановлено надбавку за вислугу років у розмірі 20 відсотків від посадового окладу з урахуванням надбавки за кваліфікаційний клас, яка передбачена при стажі роботи понад 10 років, що з 22 травня 2008 року суперечить Закону України "Про статус суддів". Бюджетним кодексом України (ст.ст.32- 37) на Міністерство фінансів України покладено обов'язок щодо складання проекту закону про Державний бюджет України, визначення основних організаційно-методичних засад бюджетного планування, які використовуються для підготовки бюджетних запитів і розроблення пропозицій проекту Державного бюджету України, визначення на підставі основних макропоказників економічного і соціального розвитку України на наступний бюджетний період та аналізу виконання бюджету у поточному бюджетному періоді загального рівня доходів та видатків бюджету і надання оцінки обсягу фінансування бюджету для складання пропозицій проекту Державного бюджету України. Головні розпорядники бюджетних коштів організують розроблення бюджетних запитів для подання Міністерству фінансів України в терміни та порядку, встановлені Міністерством фінансів України. Міністерство фінансів України здійснює контроль за дотриманням бюджетного законодавства на кожній стадії бюджетного процесу як стосовно державного бюджету, так і місцевих бюджетів, якщо інше не передбачено законодавством України (ст.111 Бюджетного кодексу України). Відповідно до п.1 Положення про Міністерство фінансів, затвердженого Указом Президента № 1081/99 від 26 серпня 1999 року, Міністерство фінансів України (Мінфін України) є центральним органом виконавчої влади, підпорядкованим Кабінету Міністрів України. Міністерство Фінансів України забезпечує проведення єдиної державної фінансової, бюджетної, податкової політики, спрямованої на реалізацію визначених завдань економічного та соціального розвитку України, здійснює координацію діяльності у цій сфері інших центральних органів виконавчої влади. Згідно з Указом Президента № 182 від 03.03.2003, Державна судова адміністрація України є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, та здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів, у тому числі суддів у відставці, а також працівників апаратів судів. Повноваження Державної судової адміністрації України визначено Положенням про Державну судову адміністрацію України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2009 року № 14, згідно якого Державна судова адміністрація України відповідно до покладених на неї завдань бере участь у розробленні проектів Державного бюджету та Державної програми економічного і соціального розвитку України на відповідний рік, програми діяльності Кабінету Міністрів України та державних цільових програм у відповідній сфері, забезпечує їх виконання у межах своїх повноважень; розробляє і затверджує за погодженням з Радою суддів України єдині нормативи фінансового забезпечення судів та переглядає їх не рідше ніж один раз на три роки; виконує функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів, кваліфікаційних комісій суддів, органів суддівського самоврядування, територіальних управлінь державної судової адміністрації (далі - територіальні управління) та ДСА; здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів, у тому числі суддів у відставці, а також працівників апарату судів та державної судової адміністрації та інше. На підставі ст. 130 Конституції України та статті 118 Закону України "Про судоустрій України" забезпечення належного фінансування та умов функціонування судів покладено на державу, що передбачає окреме визначення у Державному бюджеті видатків, у тому числі на соціальне забезпечення суддів. Статтею 126 Закону України "Про судоустрій України" встановлено, що Державна судова адміністрація України готує матеріали для формування пропозицій щодо бюджету судів та здійснює заходи щодо їх фінансування відповідно до цього Закону, здійснює матеріальне і соціальне забезпечення суддів. Статтею 58 Бюджетного кодексу України передбачено, що головні розпорядники коштів (з 01.01.2003 року - Державна судова адміністрація України) організовують розроблення бюджетних запитів для подання Міністерству фінансів України, яке за результатами аналізу приймає рішення про включення бюджетного запиту до пропозиції проекту Державного бюджету, готує проект Закону про Державний бюджет України. Видатки Державного бюджету України на утримання судової влади захищені безпосередньо Конституцією та законами і не можуть бути скасовані чи зменшені без відповідної компенсації. Тобто, саме Державна судова адміністрація України повинна була внести до Міністерства фінансів України пропозиції щодо збільшення бюджетного фінансування судової системи у зв'язку з визнанням судом незаконними постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 № 1243 "Про питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів" в частині встановлення розміру посадового окладу суддям; пункт 41 постанови Кабінету Міністрів України від 31.12.2005 № 1310 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865" та пункт 41 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865 "Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів". В порушення вимог ст.ст. 20, 21 Бюджетного кодексу України, Державна судова адміністрація України, як головний розпорядник бюджетних коштів та учасник бюджетного процесу, не звернулася з бюджетним запитом до Міністерства фінансів України для подальшої підготовки пропозицій до Кабінету Міністрів України при розробленні проекту Державного бюджету України, чим порушено принцип відповідальності учасника бюджетного процесу, яким передбачено, що кожен учасник бюджетного процесу несе відповідальність за свої дії або бездіяльність на кожній стадії бюджетного процесу (п.11 ч.1ст.7 Бюджетного кодексу України). Відповідно до наказу Державної судової адміністрації України від 09 червня 2004 року № 82/04 "Про організаційні заходи щодо забезпечення подання на затвердження штатних розписів апаратів місцевих та апеляційних судів" обов'язок подавати штатні розписи до Державної судової адміністрації із зазначенням розміру фінансування оплати праці суддям покладено на територіальне управління державної судової адміністрації, яке і здійснює фактичну виплату заробітної плати позивачу. Зазначені повноваження сторонами не оспорюються. Однак, зміни до штатних розписів не вносилися. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 21 грудня 2005 року № 1232, якою затверджено "Положення про Державне казначейство України", Державне казначейство України (далі - Казначейство) є урядовим органом державного управління, що діє у складі Мінфіну і йому підпорядковується. Казначейство у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, наказами Мінфіну та цим Положенням. Відповідно до пункту 3 Положення основними завданнями Казначейства є зокрема: розрахунково-касове обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів; контроль за здійсненням бюджетних повноважень при зарахуванні надходжень, прийнятті зобов'язань та проведенні платежів за цими зобов'язаннями. Казначейство відповідно до покладених на нього завдань: провадить безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного та місцевих бюджетів і бюджетних установ, за рішенням, яке було прийняте державним органом, що відповідно до закону має право на його застосування; здійснює розподіл коштів між державним бюджетом, бюджетами Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя, а також між рівнями місцевих бюджетів відповідно до нормативів відрахувань, визначених бюджетним законодавством, і перерахування розподілених коштів за належністю. Згідно зі статтею 9.1 Наказу Міністерства фінансів України від 30 травня 2007 року № 662 "Про затвердження Порядку взаємодії Міністерства фінансів України як головного розпорядника коштів державного бюджету та відповідальних виконавців бюджетних програм на всіх стадіях бюджетного процесу", Державне казначейство України готує та затверджує розпорядження про виділення коштів головним розпорядникам і в установленому порядку повідомляє головному розпоряднику коштів (у розрізі відповідальних виконавців) розмір виділених сум. Аналіз зазначених положень, а також норм Бюджетного кодексу України, зокрема статей 7, 23, 35, 51 свідчить, що Міністерство фінансів України, як учасник бюджетного процесу не несе відповідальності за нарахування та виплату заробітної плати, довічного грошового утримання суддям. Також, акти бюджетного законодавства не передбачають повноваження Мінфіну щодо списання коштів з відповідних рахунків Державного казначейства України, для подальшого перерахунку з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів. Суд вважає, що нездійснення перерахунку надбавки за вислугу років у розмірі 15 відсотків, а потім 20 відсотків від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас фактично є відмовою державного органу у реалізації позивачу його права, яка обумовлена юридичною значущістю та негативними наслідками для заявника, оскільки не надає і не визнає за собою суб'єктивного права позивача на реалізацію конституційної гарантії та охоронюваних правовідносин з приводу отримання від держави соціальних послуг, а також реалізації особою свого абсолютного права. За таких обставин, суд приходить до висновку, що викладені в позовній заяві вимоги позивача до Державної судової адміністрації України та територіального управління державної судової адміністрації в Луганській області є частково обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в частині зобов'язання провести перерахунок надбавки за вислугу років з 22 травня 2008 року до 14 серпня 2008 року в розмірі 15 відсотків від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас, а з 14 серпня 2008 року до 01 січня 2011 року надбавки за вислугу років у розмірі 20 відсотків від загальної суми щомісячного заробітку з урахуванням доплати за кваліфікаційний клас. Також, суд не погоджується з доводами клопотання відповідача Територіального управління Державної судової адміністрації про пропущення позивачем річного строку звернення до суду, встановленого статтею 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, станом на дату виникнення спірних правовідносин та пред'явлення адміністративного позову), як загального строку подання адміністративного позову для захисту прав, свобод та інтересів особи з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав. Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач звернулася до суду з позовом про стягнення на її користь невиплаченої суми заборгованості по заробітній платі, що належить до обов'язкових виплат відповідно до вимог Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ "Про статус суддів". Суд звертає увагу, що у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (частина 2 статті 233 Кодексу законів про працю України). Отже, загальний строк подання адміністративного позову для захисту прав, свобод та інтересів особи, який становить один рік з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, встановлений частиною 1 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, станом на дату виникнення спірних правовідносин та пред'явлення адміністративного позову), до даних правовідносин не застосовується. На підставі частини 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за потрібне вийти за межі заявлених позовних вимог з метою повного захисту прав та інтересів позивача, про захист яких він просить та визнати противоправною бездіяльність Державної судової адміністрації України та територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області. Відповідно до ч.3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови, повний текст постанови буде складено та підписано протягом п'яти днів, з дня закінчення розгляду справи. Питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішується, оскільки його вже було вирішено постановою Луганського окружного адміністративного суду від 04 листопада 2010 року та постанова в цій частині набрала законної сили.

Результат розгляду: partial