Рішення адміністративного суду від 2014-03-27 00:00:00+02

Товариство з обмеженою відповідальністю «Німфан» (надалі по тексту - позивач або ТОВ «Німфан») звернулось до суду з позовом до державної податкової інспекції у Приморському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області (надалі по тексту - відповідач або ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області), в якому просило суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення № 0002322230 від 06.09.2013 року. Позивач позовні вимоги обґрунтовує тим, що на підставі акту перевірки від 06.09.2013 року № 1433/15-53-22-3/33812613 «Про результати позапланової невиїзної документальної перевірки ТОВ «Німфан» з питань перевірки взаємовідносин з платником податків ТОВ «Аляска Трейд», їх реальності та повноти відображення в обліку за період лютий 2013 року» відповідачем було прийнято податкове повідомлення - рішення № 0002322230 від 06.09.2013 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 211 466,00 грн., у тому числі: за основним платежем - 169173 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 42293 грн. Позивач вважає, що оскаржуване податкове повідомлення - рішення підлягає скасуванню, як таке, що не відповідає чинному законодавству, оскільки прийнято на підставі хибних висновків, до яких прийшов відповідач в ході проведення перевірки, у зв'язку з відсутністю порушень, що стали підставою для прийняття вказаного податкового повідомлення-рішення. Представники позивача у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позові. Представник відповідача проти задоволення позовних вимог у судовому засіданні заперечував в повному обсязі, посилаючись на те, що в ході перевірки з боку позивача були встановлені порушення, які знайшли відображення в акті перевірки, що підтверджується фактичними обставинами, а тому оскаржуване рішення є законним. Представник третьої особи у судовому засіданні підтримав позицію представника позивача та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення, перевіривши їх доказами, суд виходив з наступних підстав та мотивів. Відповідно до п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Згідно з п.п. 75.1.2 п. 75.1 ст. 75 Податкового кодексу України, документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов'язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, а також отриманих в установленому законодавством порядку органом державної податкової служби документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків. Щодо податку на додану вартість дії державної податкової служби спрямовані на запобігання необґрунтованому заниженню сум податкових зобов'язань з цього податку, безпідставному одержанню сум бюджетного відшкодування з ПДВ, тобто прийняття передбачених законом заходів до суб'єктів господарювання, які намагаються штучно створювати у податковому обліку з податку на додану вартість від'ємні різниці між податковими зобов'язаннями та податковим кредитом з метою безпідставного одержання коштів з державного бюджету або створювати таки умови для вигодонабувача, виконуючи посередницьку функцію між ним та вигодоформуючим суб'єктом. Судом встановлено, що в період з 05.09.2013 року по 06.09.2013 року, згідно із п.п. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78, п. 79.2 ст. 79 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2756-УІ на підставі наказу ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ Міндоходів в Одеській області № 573 від 03.09.2013 року та згідно повідомлення від 03.09.2013 року № 170/10/22-3 посадовою особою відповідача проведено позапланову невиїзну документальну перевірку ТОВ «Німфан» щодо документального підтвердження господарських відносин із ТОВ «Аляска Трейд», їх реальності та повноти відображення в обліку за період лютий 2013 року. За результатами проведеної перевірки відповідачем був складений акт від 06.09.2013 року № 1433/15-53-22-3/33812613 «Про результати позапланової невиїзної документальної перевірки ТОВ «Німфан» з питань перевірки взаємовідносин з платником податків ТОВ «Аляска Трейд», їх реальності та повноти відображення в обліку за період лютий 2013 року», відповідно до висновку якого встановлено порушення позивачем вимог п. 198.1, 198.2, 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено податковий кредит з ПДВ на суму 169172,87 грн., в тому числі по періодах: лютий 2013 року - 169173 грн., внаслідок чого занижено суму ПДВ до сплати на 169 172,87 грн. (а.с. 16-20). На підставі зазначеного акту перевірки відповідачем було прийнято податкове повідомлення-рішення № 0002322230 від 06.09.2013 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 211 466,00 грн., у тому числі: за основним платежем - 169173 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) - 42293 грн. (а.с. 21). Не погодившись з висновками акту перевірки та прийнятим податковим повідомленням-рішенням, ТОВ «Німфан» оскаржило його в судовому порядку, вимагаючи визнання його протиправним та скасування. Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене податкове повідомлення-рішення обґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв'язку з наступним. Як вбачається з акту перевірки, підставою для збільшення позивачу суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 169 173 грн., стали висновки відповідача про неправомірне віднесення позивачем до складу податкового кредиту суми ПДВ у розмірі 169 173 грн. у лютому 2013 року від здійснених операцій придбання товару у постачальника ТОВ «Аляска Трейд», оскільки перевіркою не можливо підтвердити реальність здійснення господарських відносин з ТОВ «Аляска Трейд» на загальну суму ПДВ 169172,87 грн.; вбачаються факти відсутності реальності здійснення господарської діяльності ТОВ «Аляска Трейд» з ТОВ «Німфан», проведення фінансових потоків, спрямованих на здійснення операцій надання податкової вигоди переважно з контрагентами, які не виконують свої податкові зобов'язання, мають ознаки фіктивності, операції здійснюються через ланцюг посередників з метою штучного формування валових витрат та податкового кредиту, не мають реального товарного характеру та якими не підтверджується реальність здійснення фінансово-господарської діяльності. Також як вбачається з акту перевірки, вказані вище обставини були встановлені на підставі акту ДПІ у Святошинському районі м. Києва ДПС від 07.06.2013 року № 960/22.2.09/31956369 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Аляска Трейд» щодо підтвердження господарських відносин із платниками податків за період з 01.02.2013 року по 28.02.2013 року». З урахуванням предмету спору дослідженню підлягає реальність господарських операцій, укладених між ТОВ «Німфан» та ТОВ «Аляска Трейд», що є підставою для виникнення права на податковий кредит, визначення податкових зобов'язань та одержання сум бюджетного відшкодування з ПДВ. Порядок формування податкового кредиту визначено Податковим кодексом України від 02.12.2010р. № 2755-VI (надалі по тексту - ПК України). Так п. 198.3. ст. 198 ПК України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. Датою виникнення права платника податку на податковий кредит відповідно до п. 198.2 ст. 198 ПК України вважається дата здійснення першої з подій: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Підпунктом 198.6 п. 198 ст. 198 ПК України встановлено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону. Відповідно до п. 201.1 ст.201 ПК України платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою податкову накладну. Згідно з п.201.10 ст.201 ПК України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту. Однак в даному конкретному випадку, з урахуванням доводів представника відповідача, предметом доказування у справі, у тому числі, є реальність правочину за укладеною усною угодою. Відповідно до п.п. 201.6 та 201.8 ст. 201 ПК України податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця. Право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу. Проте податкова накладна не є документом, на підставі якого можливо дійти висновку про використання придбаних послуг у межах господарської діяльності платника податку та отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах. Судом встановлено, що між ТОВ «Німфан» (Покупець) та ТОВ «Аляска Трейд» (Постачальник) було укладено договір купівлі-продажу від 28.02.2013 року № 8/2-1, згідно предмету якого (п.1 договору), Постачальник зобов'язується надати у власність Покупця рибу та морепродукти, а Покупець зобов'язується прийняти та оплатити товар в порядку и строки, визначені даним договором. Поставка товару здійснюється на підставі усних чи письмових заявок Покупця, здійснених за допомогою телефонного або факсимільного зв'язку, електронною поштою чи будь-яким іншим засобом. Якість товару повинна відповідати державним стандартам, та іншим встановленим законодавством, обов'язковим вимогам (а.с. 37). В підтвердження товарності операцій між ТОВ «Німфан» та ТОВ «Аляска Трейд», позивач надав суду копії наступних документів: договору від 28.02.2013 року № 8/2-1, рахунків-фактур, бухгалтерських довідок, заявки. Перевіркою також встановлено, що товар знаходився на відповідальному зберіганні у приватної особи [PERSON] згідно договору зберігання від 28.02.2013 року та акту прийому передачі товарно-матеріальних цінностей на відповідальне зберігання від 28.02.2013 року. Згідно вищезазначеного договору транспортування товару проводилось за рахунок постачальника. Станом на кінець перевірки, дебіторська/кредиторська заборгованість по розрахункам з ТОВ «Аляска Трейд» становила 1 015 037,23 грн. Відповідно до ст.3 Господарського кодексу України господарська діяльність - це діяльність суб'єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результаті та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями. Згідно Національного класифікатора України, затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 26.12.2005р. №375 (з наступними змінами і доповненнями), економічна діяльність - це процес виробництва продукції (товарів, послуг), який здійснюється з використанням певних ресурсів: сировини, матеріалів, устаткування, робочої сили, технологічних процесів тощо. Економічна діяльність характеризується витратами на виробництва, процесом виробництва та випуску продукції. Відповідно до ч.1 та ч.5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Згідно з ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Отже в результаті виконання сторонами нікчемної угоди не можуть виникати право на податковий кредит. У відповідності до п.1.4 ст.1 Закону України «Про податок на додану вартість» поставка товарів - це будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за компенсацію незалежно від строків її надання. Не належать до поставки операції передачі товарів в межах цивільно-правових договорів, які не передбачають передачу права власності (користування або розпорядження) на такі товари іншій особі. Відповідно до п.п. 14.1.191 ст. 14 ПК України, постачання товарів - будь-яка передача права на розпорядження товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду. Дії з перерахування постачальнику коштів за товар без фактичного отримання останнього та переходу права власності на нього не підпадають під поняття «продаж товарів». Також Постановою Верховного суду України від 21.10.2008 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Євротрейд» до ДПІ в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпропетровська про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення визначено, що дії з перерахування постачальнику коштів за товар без фактичного отримання останнього та переходу права власності на нього не підпадають під поняття «продаж товарів», яке визначено п.1.31 ст.1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств». При цьому, відповідно до п.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88, первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів. Водночас статтею 1 Закону України від 16.07.1999р. № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством. З урахуванням викладеного для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції, а також враховуватись повнота складання всіх підтверджуючих господарські операції документів. Як встановлено судом, порушення, що викладені в акті перевірки, були встановлені також на підставі висновків, викладених в акті ДПІ у Святошинському районі м. Києва ДПС від 07.06.2013 року № 960/22.2.09/31956369 «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТОВ «Аляска Трейд» щодо підтвердження господарських відносин із платниками податків за період з 01.02.2013 року по 28.02.2013 року». У результаті проведеної перевірки ТОВ «Німфан» по взаємовідносинам з постачальником товарів ТОВ «Аляска Трейд» встановлено відсутність у контрагентів власних, орендованих, одержаних за договорами лізингу складських, торгівельних, виробничих та інших приміщень, які б суб'єкти господарювання могли б використовувати при здійсненні фінансово-господарської діяльності, трудових ресурсів, крім того вищезазначені контрагенти маюсь стани платника податків відмінні від основного « 0». Згідно зі статтею 1 Закону України від 16.07.1999р. № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Під час проведення перевірки та розгляду справи в суді представником позивача не надано доказів руху активів у процесі здійснення вищезазначених господарських операцій. Не спростовані твердження відповідача щодо відсутності можливостей TOB «Аляска Трейд», для вчинення господарських операцій, за якими виписані податкові накладні, надані позивачем. При цьому після надання пояснень в судовому засіданні з цього приводу представником третьої особи - ТОВ «Аляска Трейд», на пропозицію суду, останнім не було надано жодних доказів, які б підтверджували реальність здійснення вказаних вище товарних операцій, а саме вантажно-митних декларацій, товарно-транспортних накладних, податкової звітності ТОВ «Аляска Трейд», тощо. Також суд відхиляє доводи позивача щодо того, що надані позивачем договір та податкові накладні є безперечними доказами обґрунтованого віднесення позивачем до складу податкового кредиту сум ПДВ сплачених у ціні вартості отриманого товару. Так, як вказані документи, за відсутності інших доказів, які б підтверджували фактичне отримання товару, на підставі яких сформований податковий кредит, за умови недодержання встановленої чинним, на момент виникнення спірних правовідносин, законодавством форми для обліку, самі по собі не можуть беззаперечно підтверджувати право платника на його формування, та не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки б це призвело до формального вирішення справи. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позивачем, враховуючи наявні первинні документи, не доведений факт отримання товару від ТОВ «Аляска Трейд». Крім того, суд зазначає, що надані позивачем докази не підтверджують факт отримання товару саме від ТОВ «Аляска Трейд». При цьому суд критично ставиться до дій позивача в період проведення перевірки та під час розгляду справи в суді враховуючи не надання останнім всіх доказів у розумінні ст. 114 КАС України. Суд вважає необхідним зазначити, що податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування ПДВ має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, що стала підставою для формування податкового обліку платника податку. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Суд погоджується з висновками за актом перевірки та доходить аналогічного висновку, що дії позивача призвели до втрат дохідної частини Державного бюджету України. Очевидним також вбачається факт, що TOB «Німфан» укладено угоду з контрагентом, яка не була спрямована на реальне настання правових наслідків. В судовому засіданні представником позивача на пропозицію суду не наданого жодного переконливого доказу, який би спростував такий висновок. Згідно з ч. 4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами. Відповідно до ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд вважає, що TOB «Німфан» не надано вичерпних, оформлених належним чином згідно з вимогами діючого законодавства документів, на підставі яких можливо достовірно визначити, що товари придбані позивачем з наміром використання у власній господарській діяльності, придбані саме у ТОВ «Аляска Трейд». При цьому в ході перевірки встановлена відсутність фактичного підтвердження взаємовідносин позивача по ланцюгу постачання з вищевказаним підприємством. Вирішуючи спір, суд також зважає, що в силу вимог ч.2 ст.49 КАС України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов'язки, що з огляду на запроваджений ст.8 Конституції України принцип верховенства права та в кореспонденції з приписами ч.1 ст.71 КАС України означає абсолютний і безумовний обов'язок кожної особи, яка бере участь в адміністративній справі довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Оцінка поданих особами, які беруть участь в адміністративній справі та самостійно зібраних судом в порядку ст.11 КАС України доказів в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, здійснюється судом за правилами ч.2 ст. 71 КАС України в порядку, що встановлений ст.86 цього кодексу. Дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності за правилами ст.86 КАС України, суд приходить до висновку про відсутність будь-яких фактичних даних, які б спростували висновки за актом перевірки. Договірні відносини позивача з контрагентом не містять у своїй суті розумних економічних або інших причин (ділової мети) систематичного (протягом місяця) придбання послуг. Такі причини можуть бути наявними лише за умови, що платник податку має намір одержати економічний ефект від результатів підприємницької або іншої економічної діяльності. Наслідком діяльності вказаних підприємств є виключно чи переважно формування податкових зобов'язань та податкового кредиту на адресу контрагентів. Несплата позивачем податків у встановленому законодавства України порядку руйнує систему оподаткування, що створена в інтересах держави та формування дохідної частини Державного бюджету України, що суперечить моральним засадам суспільства. Наявним вбачається намір TOB «Німфана» одержати економічний ефект за рахунок формування податкового кредиту за угодою, яка не була спрямована на реальне настання правових наслідків, з ціллю заниження об'єкту оподаткування, несплати податків. Такі дії підприємства призвели до втрат дохідної частини Державного бюджету України, оскільки не сплачені підприємством ПДВ внаслідок порушення встановленого порядку формування податкового кредиту з ПДВ є дохідною частиною бюджету та власністю держави. Провадження TOB «Німфан» своєї діяльності призвело до штучного завищення податкового кредиту. На підставі встановлених фактів та досліджених доказів,

Результат розгляду: granted