Рішення адміністративного суду від 2014-02-10 00:00:00+02

[PERSON] (надалі - позивач) звернувся до суду з позовом до Білоцерківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Київській області (надалі - відповідач 1) та Відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції (надалі - відповідач 2) про визнання нечинною та скасування вимоги № Ф - 1870 від 21.11.2013, зобов'язання відповідача 1 утриматися від вчинення дій щодо нарахування позивачу єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та зобов'язання відповідача 2 зняти заборону відчуження рухомого майна. В обґрунтування своїх позовних вимог вказує, що відповідачем неправомірно донараховано суми єдиного внеску, оскільки позивач зареєстрований як фізична особа - підприємець та перебуває на спрощеній системі оподаткування, при цьому отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а відтак, враховуючи приписи Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» він звільняється від сплати єдиного внеску. Тому, на думку позивача, вимога про сплату боргу є незаконною, оскільки при її прийнятті відповідачем невірно застосовано норми закону. Позивач в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача 1 до суду не з'явився. Про час, місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відзиву на позовну заяву не надав. Представник відповідача 2 також до суду не з'явився, однак направив на адресу суду письмові заперечення проти позову та просив справу розглядати у його відсутності. Розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення позивача, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрований, як фізична особа - підприємець Виконавчим комітетом Білоцерківської міської ради Київської області 20.10.2008, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця та згідно свідоцтва від 01.01.2012 є платником єдиного податку. Крім того, позивач перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в м. Білій Церкві Київської області і отримує пенсію за вислугу років, призначену на підставі Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Вказане підтверджується і пенсійним посвідченням позивача № [NUMBER], відповідно до якого позивач отримує пенсію за вислугу років. 21.11.2013 відповідачем було сформовано та направлено позивачеві оскаржувану вимогу про сплату боргу № Ф - 1870 на суму 8 354,51 грн. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого. Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати і повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування. Платниками єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування є, зокрема, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності (п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування»). 06.08.2011 набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих норм Податкового кодексу України» від 07.07.2011 № 3609-VI, яким ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» доповнено ч. 4, відповідно до якої фізичні особи - підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування. З аналізу вищевказаної норми законодавства вбачається, що фізичні особи-підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування та одночасно є пенсіонерами, що отримують пенсію за віком або по інвалідності, можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування. На думку суду положення вищевказаної норми закону не поширюються на позивача, оскільки він не є пенсіонером за вислугою років в розумінні Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з таких підстав. Відносини у сфері загальнообов'язкового державного пенсійного страхування регулюються Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Статтею 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено поняття «пенсія». Зокрема це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв'язку з втратою годувальника. Так, ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. Тобто, нормами зазначеного Закону встановлено загальне правило набуття (призначення) пенсії. З матеріалів адміністративної справи вбачається, що позивачеві призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а саме ст. 1 та 12 Закону визначені види пенсійного забезпечення. Це, зокрема, довічна пенсія за вислугу років, пенсій по інвалідності, пенсій в разі втрати годувальника та умови призначення пенсій за вислугу років. Окрім інших умов, даний вид пенсії призначається військовослужбовцям у разі досягнення ними на день звільнення із служби 45- річного віку. У Законі України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено поняття пенсіонер. Пенсіонер - це особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сімей, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом. Отже, враховуючи зазначені положення нормативних актів, фізичні особи - підприємці, які отримують даний вид пенсії звільняються від сплати єдиного внеску, тому позивач звільнений від сплати мінімального страхового внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, як пенсіонер за вислугою років. У зв'язку з вищевикладеним суд дійшов висновку, що відповідачем неправомірно та безпідставно звужено коло осіб, які звільняються від сплати єдиного внеску. Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України державні органи та їх посадові особи діють у спосіб, в межах повноважень та на підставах, передбачених Конституцією та законами України. Частиною 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно із ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Відповідно до ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суд вважає, що відповідач 1, як суб'єкт владних повноважень проігнорувавши вищевказані приписи закону та вимоги ухвали Київського окружного адмінісьтартивного суду від 24.01.2014 не довів суду правомірність прийнятої оскаржуваної вимоги про сплату боргу № Ф - 1870 від 21.11.2013. Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача 1 припинити нарахування єдиного внеску позивачеві, як особі, що перебуває на пенсії за вислугою років і обрала спрощену систему оподаткування, суд зазначає наступне. Положеннями ст. 2 КАС України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Отже, предметом спору по адміністративній справі можуть бути лише існуючі правовідносини, а не ті, які можуть виникнути в майбутньому. Кодекс адміністративного судочинства України не містить положень, які б давали позивачу право звертатись до суду із вимогою щодо зобов'язання суб'єкта владних повноважень приймати рішення або вчиняти певні дії в майбутньому, тобто в той період часу, коли відповідачем ще не вчинені дії (не допущена бездіяльність) які могли б бути визнані судом неправомірними, не встановлено підтвердженого належними доказами факту порушення суб'єктом владних повноважень вимог законодавства, що має тенденцію удосконалення шляхом внесення змін в нормативні акти або в окремі його положення. Тобто, становлення обов'язків на майбутнє, без врахування змін чинного законодавства, яке може мати місце в подальшому та без наявності спірних правовідносин, є передчасним і безпідставним. Відтак, підстави для задоволення позову в цій частині відсутні, водночас, саме визнання протиправною і скасування вимоги відповідача про сплату боргу є належним способом захисту порушених прав позивача. Також щодо вимоги позивача про зобов'язання відповідача 2 зняти заборону відчуження рухомого майна, суд зазначає наступне. З матеріалів справи та заперечень, що були подані відповідачем 2 вбачається, що дана заборона була накладена на підставі вимоги про сплату недоїмки № А - 645У від 28.03.2013 Управління Пенсійного фонду України у м. Білій Церкві Київської області, тобто заборона була накладена до винесення оскаржуваної вимоги № Ф - 1870 від 21.11.2013. На думку суду дана вимога позивача є предметом іншого адміністративного позову про захист прав, свобод та його інтересів. За наведених обставин суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають частковому задоволенню.

Результат розгляду: partial