Рішення адміністративного суду від 2014-03-18 00:00:00+02

Фізичною особою-підприємцем [PERSON] заявлено позов до Костянтинівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Донецькій області про визнання незаконними дій щодо проведення по особовим рахункам нарахування розстрочених за ухвалою суду сум податкового боргу у спосіб інший, ніж визначено в ухвалі Донецького окружного адміністративного сууд від 12 грудня 2012 року, за якою розстрочено виконання рішення суду від 29 листопада 2012 року в адміністративній справі № 2а/0570/15039/2012, скасування податкової вимоги від 3 лютого 2014 року № 7-11, за якою станом на 2 лютого 2014 року визначено суму податкового боргу платника податків за узгодженими грошовими зобов'язаннями становить 1945 грн. 80 коп., з яких 1622 грн. 21 коп. це сума основного платежу, та 323 грн. 59 коп. - пеня. Позивач в обґрунтування позову посилається на неправомірність спірної вимоги, зазначаючи про сплату суми боргу у відповідності та у строки, визначені ухвалою суду від 12 грудня 2012 року, якою розстрочено виконання постанови суду від 29 листопада 2012 року, та відсутність підстав у відповідача для визначення додаткової суми податкового боргу. Відповідач проти позовних вимог заперечує, посилається на відповідність своїх дій та спірної вимоги діючому законодавству, а саме пункту 87.9 Податкового кодексу України та пункту 4.2 Порядку розстрочення (відстрочення) грошових зобов'язань (податкового боргу) платників податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30 листопада 2012 року № 1261. Вислухавши у судовому засіданні позивача, представника відповідача, дослідивши та оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, суд встановив наступне. [PERSON] зареєстрована як фізична особа-підприємець 27 лютого 2007 року відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію [NUMBER], перебуває на податковому обліку в Костянтинівській об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління Міндоходів у Донецькій області. 3 лютого 2013 року відповідачем прийнята вимога № 7-11, відповідно до якої станом на 2 лютого 2014 року сума податкового борг позивача за узгодженими грошовими зобов'язаннями становить 1945 грн. 80 коп., в тому числі з податку на доходи фізичних осіб пеня у розмірі 20 грн. 50 коп., з податку на додану вартість 1622 грн. 21 коп. основного платежу та 303 грн. 54 коп. - пеня. Судом встановлено, що постановою Донецького окружного адміністративного суду від 29 листопада 2012 року в адміністративній справі № 2а/0570/15039/2012 з [PERSON] був стягнутий податковий борг з податку на додану вартість в сумі 25523 грн. 50 коп. та з податку на доходи фізичних осіб в сумі 2515 грн. 12 коп. Ухвалою від 12 грудня 2012 року суд розстрочив виконання судового рішення від 29 листопада 2012 року в адміністративній справі № 2а/0570/15039/2012 строком на 47 місяців, а саме з грудня 2012 року сплата рівними платежами щомісяця до 30 числа по 600 грн., у жовтні 2016 року - 438 грн. 62 коп. Як вбачається з наданих позивачем суду квитанцій та платіжних доручень за період з грудня 2012 року по лютий 2014 року позивач сплачувала заборгованість у визначених судом (та додатково податковим органом листом від 5 лютого 2013 року № 738/10/19-013-7) розмірах та строках, що не заперечувалося представником відповідача під час судового розгляду справи та підтверджується даними облікової картки позивача. Судом були досліджені облікові картки позивача з податку на додану вартість та податку на доходи фізичних осіб та встановлено. що сума за основним платежем з податку на додану вартість виникла у зв'язку із тим, що сплачені кошти податковим органом частково враховувалися не тільки як погашення боргу, а й як погашення нарахованої пені, отже частина боргу залишалася в обліковій картці непогашеною, незважаючи на його фактичну сплату. Відповідно до пункту 59.1 статті 59 Податкового кодексу України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку , визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Відповідно до підпункту 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України податковий борг - сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання. Згідно зі статтею 129 Податкового кодексу України пеня нараховується після закінчення встановлених цим Кодексом строків погашення узгодженого грошового зобов'язання на суму податкового боргу нараховується пеня. Нарахування пені розпочинається: а) при самостійному нарахуванні суми грошового зобов'язання платником податків - від першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати грошового зобов'язання, визначеного цим Кодексом; б) при нарахуванні суми грошового зобов'язання контролюючими органами - від першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку сплати грошового зобов'язання, визначеного у податковому повідомленні - рішенні згідно із цим Кодексом; у день настання строку погашення податкового зобов'язання, нарахованого контролюючим органом або платником податків у разі виявлення його заниження на суму такого заниження та за весь період заниження (в тому числі за період адміністративного та/або судового оскарження); у день настання строку погашення податкового зобов'язання, визначеного податковим агентом при виплаті (нарахуванні) доходів на користь платників податків - фізичних осіб, та/або контролюючим органом під час перевірки такого податкового агента. У разі скасування нарахованого контролюючим органом грошового зобов'язання (його частини) у порядку адміністративного та/або судового оскарження пеня за період заниження такого грошового зобов'язання (його частини) скасовується. Отже, зазначені вище положення Податкового кодексу України стосуються строків сплати узгодженого грошового зобов'язання та нарахування пені на суму такого грошового зобов'язання, а не строків сплати та нарахування пені на розстрочений ухвалою суду податковий борг, який був стягнутий за постановою суду. Таким чином, відповідач необґрунтовано розповсюджує дію цих положень Кодексу на правовідносини, які ними не регулюються, а також не враховує, що ухвалою суду встановлені інші строки сплати розстроченого податкового боргу, та ці строки дотримуються позивачем. Відповідач у даному випадку ототожнює порядок застосування процедур погашення податкового боргу платників податків, передбачених главою 9 Податкового кодексу України, із порядком виконання судових рішень. Так, відповідно до частини другої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України, постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Відповідно до частин першої-другої статті 257 цього Кодексу, у разі необхідності спосіб, строки і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні. Так само на відповідних суб'єктів владних повноважень можуть бути покладені обов'язки щодо забезпечення виконання рішення. Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Отже, визначення строків сплати податкового боргу має проводитись податковим органом з урахуванням їх перенесення, про яке йдеться в умовах розстрочення. Як вже було зазначено судом, позивачем не було допущено порушення строків сплати розстроченого податкового боргу за судовим рішенням, внаслідок чого нарахування пені є неправомірним. Суд не приймає посилання відповідача на пункт 4.2 Порядку розстрочення (відстрочення) грошових зобов'язань (податкового боргу) платників податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30 листопада 2012 року № 1261, оскільки даний наказ втратив чинність з 22 листопада 2013 року, внаслідок чого відповідач не міг ним керуватися при прийнятті вимоги від 3 лютого 2014 року. Суд також не приймає посилання відповідача на пункт 87.9 статті 87 Податкового кодексу України, так як в даному випадку цей пункт не підлягає застосуванню, оскільки він стосується зарахування коштів, що сплачує платник податку, на погашення податкового боргу (його частини) згідно з черговістю його виникнення. У даному випадку позивач не здійснював сплату поточних платежів, а здійснював сплату саме податкового боргу, розстроченого ухвалою суду, у визначених судом розмірах та строках. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач не довів правомірність спірної вимоги від 3 лютого 2014 року та наявності у позивача боргу у визначеній вимогою сумі, відповідно до частини 2 статті 71 КАС України, внаслідок чого позовні вимоги в частині скасування податкової вимоги підлягають задоволенню. У задоволенні позовних вимог в частині визнання незаконними дій відповідача суд відмовляє з огляду на наступне. Наслідком оспорюваних позивачем дій в межах даної адміністративної справи було прийняття відповідачем податкової вимоги від 3 лютого 2014 року, яка була оскаржена позивачем. Офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин, є саме податкова вимога відповідача. Враховуючи, що судом, як зазначено вище, скасовується податкова вимога відповідача, порушені права позивача вже поновлені судом, що є достатнім в сфері податкових правовідносин. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, а судові витрати підлягають присудженню позивачеві з Державного бюджету України відповідно до статті 94 КАС України відповідно до задоволених вимог.

Результат розгляду: partial