Рішення адміністративного суду від 2014-03-12 00:00:00+02

У серпні 2011 року позивач [PERSON] звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача ДПІ у Галицькому районі м. Львова, в якому просив визнати нечинним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 31.05.2011 р. № 0000082430, яким позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем орендна плата з фізичних осіб у розмірі 5052,28 грн.. В обґрунтування позовних вимог покликався позивач на те, що 17.12.2010 року він продав [PERSON] житловий будинок в [ADDRESS] а тому з цього часу він не являється користувачем земельної ділянки площею 0,06140 га., яка була призначена для обслуговування цього житлового будинку і перебувала в його користуванні згідно договору оренди від 16.12.2004 року. Вказував позивач, що відповідно до ст. 377 ЦК України і ст. 120 ЗК України право користування цією земельною ділянкою перейшло до нового власника будинку, а тому відповідач безпідставно в оскарженому податковому повідомленні-рішенні визначив позивачу суму орендної плати за землю за період із 01.01.2011 року по 30.06.2011 року в розмірі 5052,28 грн.. Відповідач ДПІ у Галицькому районі м. Львова позову не визнав, у суді першої інстанції подав заперечення, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 30.11.2011 року в задоволенні позову відмовлено. З цією постановою суду не погодився позивач і оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що постанова суду винесена з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому постанова суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що позивач уклав з [PERSON] 17.12.2010 р. договір купівлі-продажу будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно ст. 377 ЦК України, ст. 120, 141 Земельного кодексу України, до власника будинку переходить право на користування земельною ділянкою, призначеною для обслуговування вказаного будинку. Звертає увагу апелянт на те, що Договір оренди від 16.12.2004 року укладений між Львівською міською радою та позивачем про оренду земельної ділянки для обслуговування будинку за адресою [ADDRESS], припинив свою дію у зв'язку з відчуженням будинку, що знаходиться на вказаній ділянці. Отже, на думку апелянта, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що сума податку за платежем орендна плата з фізичних осіб за користування земельною ділянкою за період з 01.01.2011 року по 30.06.2011 року включно повинна сплачуватися [PERSON]. За наслідками апеляційного розгляду апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції від 30.11.2011 року та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задоволити. Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі та з'явились в засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави та межі апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задоволити, з врахуванням наступного. Судом встановлено, що 16.12.2004 року між Львівською міською радою (орендодавець) з однієї сторони та громадянами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (орендарі) з другої сторони, було укладено договір оренди землі, відповідно до якого орендарі, в тому числі позивач [PERSON], прийняли у строкове платне користування земельну ділянку кадастровий номер 4610136600:07:007:0016 загальною площею 0,1227 га. за адресою [ADDRESS] для обслуговування житлового будинку. Строк дії договору десять років - до 25.03.2014 року. (а.с. 8-9). Згідно схеми розподілу та порядку фактичного користування вказана земельна ділянка в [ADDRESS] була поділена між [PERSON] (0,0631 га.) з однієї сторони та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (0,0596 га.) з другої сторони. Даний порядок розподілу засвідчений нотаріально 28.01.2010 року (а.с. 12, 13). Довідкою ДПІ у Галицькому районі м. Львова № 20304/19-038 від 15.12.2010 року підтверджується, що станом на 15.12.2010 року у позивача [PERSON] немає заборгованості зі сплати за оренду землі (а.с. 11). Із договору купівлі-продажу житлового будинку від 17.10.2010 р. видно, що позивач [PERSON] продав [PERSON] розташований на орендованій земельній ділянці належний йому будинок по [ADDRESS] (а.с. 10). Право власності на цей будинок оформлено за [PERSON] 23.12.2010 року, згідно витягу про державну реєстрацію прав, а 24.12.2010 року нею подано заяву про приватизацію земельної ділянки площею 0,063 га. для обслуговування цього житлового будинку (а.с. 33, 34). Із матеріалів адміністративної справи та змісту оскарженого ППР від 31 травня 2011 року видно, що позивачу визначено суму податкового зобов'язання за платежем орендна плата з фізичних осіб у розмірі 5052,28 грн. за користування вказаною вище земельною ділянкою площею 0,0614 га. [ADDRESS] за період з 01.01.2011 року по 30.06.2011 року (а.с. 7). Суд апеляційної інстанції не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо правомірності оспореного ППР від 31.05.2011 року, з врахуванням наступного. Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок переходить право користування земельною ділянкою на якій він розміщений та яка необхідна для його обслуговування. Частиною 2 ст. 120 Земельного кодексу України передбачено, що якщо житловий будинок розміщений на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на нього до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій він розміщений, на тих самих умовах і втому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Крім цього, згідно п. «е» ст. 141 ЗК України, право користування земельною ділянкою припиняється у зв'язку із набуттям іншою особою права власності на житловий будинок або споруду, які розташовані на даній земельній ділянці. Аналіз наведених вище нормативних положень свідчить про те, що право на земельну ділянку в набувача будинку, будівлі або споруди виникає з моменту набуття права на будинок, будівлю або споруду незалежно від будь-яких подальших дій набувача щодо оформлення права на земельну ділянку. Таке оформлення може мати місце в подальшому, у т. ч. шляхом підписання відповідного договору оренди. Таким чином, помилковими є твердження суду першої інстанції про те, що у позивача не припинилось право користування розглядуваною земельною ділянкою, а у [PERSON] не виникло права користування цією земельною ділянкою. При цьому, судом першої інстанції не враховано, що в період з 01.01.2011 року по 30.06.2011 року позивач не являвся користувачем земельної ділянки і відповідно не мав обов'язку сплачувати кошти за цей період. Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (пункт 287.6 статті 287 ПК України). Як уже було вказано вище право власності на житловий будинок за [PERSON] було зареєстровано із 23.12.2010 року. Крім цього, при виникненні в іншої особи права власності на жилий будинок, будівлю або споруду (реєстрації права на нерухомість, про яку йдеться в п. 287.6 ПК України), право попереднього власника або користувача припиняється в силу закону, без необхідності оформлення припинення права будь-якими актами та документами. Також, абзацом 2 п. 287.1 ст. 287 ПК визначено, що у разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році. Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відчуження позивачем житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та перехід права власності на вказану будівлю до набувача [PERSON], а також припинення договору оренди земельної ділянки, з підстав передбачених п. «е» ч.1 ст. 141 Земельного кодексу України, в достатній мірі та переконливо свідчить про припинення права користування позивачем земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] та відсутність підстав для нарахування і сплати позивачем орендної плати за вказану земельну ділянку з 01.01.2011 р. по 30.06.2011 р.. З врахуванням наведеного вище, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, постанова суду винесена з порушенням норм матеріального права, а тому оскаржену постанову суду від 30.11.2011 року слід скасувати і прийняти нову постанову, якою позов задоволити.

Результат розгляду: granted