Рішення адміністративного суду від 2014-02-06 00:00:00+02

Позивач звернулась до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України м. Селидове Донецької області про визнання протиправним і неправомірним рішення відповідача про відмову в перерахунку пенсії. В позові та в уточненні до нього зазначила, що при призначенні пенсії їй у заробітну плату для призначення пенсії не були включені суми матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань, з яких сплачувалися страхові внески на державне пенсійне страхування. Просила поновити пропущений з поважних причин строк для звернення до суду за захистом порушених прав, свобод та інтересів; визнати протиправними дії УПФУ в м.Селидове Донецької області щодо вилучення зі складу її середньомісячної заробітної плати при обчисленні розміру пенсії державного службовця матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань, з яких сплачувалися страхові внески на державне пенсійне страхування; скасувати рішення № 76 УПФУ в м.Селидове Донецької області про відмову в перерахунку від 19.01.2014 р. щодо не включення в заробіток при обчисленні пенсії фактично виплачуваної їй матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань, які передбачені чинним законодавством; зобов'язати УПФУ в м.Селидове Донецької області здійснити їй перерахунок та виплату пенсії з 18.11.2002 р. з урахуванням матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань, які враховуються при обчисленні пенсії відповідно до ЗУ «Про державну службу», та з яких сплачено страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування. Позивачка у судовому засіданні підтримала уточненні позовні вимоги та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача - УПФУ в м.Селидове - за довіреністю Стельник Д.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення, в яких зазначив, що [PERSON] перебуває на обліку в УПФУ в м.Селидове з 18.11.2002 р. як отримувач пенсії відповідно до вимог ЗУ «Про державну службу». Позивачка неодноразово зверталася із заявами про перерахунок пенсії. Згідно наданих документів та з урахуванням вимог Постанови КМУ від 03.05.1994 р. № 283 «Про порядок обчислення стажу державної служби», стаж роботи на державній службі [PERSON] складає 33 роки 07 місяців 20 днів. На період виникнення зазначених обставин, а саме у 2002 р. ст..66 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» діяла в редакції, якою було визначено, що у заробіток для обчислення пенсій включаються всі види оплати праці, на які за діючими правилами нараховуються страхові внески, крім виплат одноразового характеру, не обумовлених діючою системою оплати праці (компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога та інші), перелік яких затверджується КМУ. Тобто виплати, які отримувалися позивачкою, мали разовий характер і не повинні були враховуватися в заробіток для обчислення пенсії. Включення до заробітної плати державного службовця суми індексації, одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань чинним законодавством не передбачено. Крім того,за вимогами позивачки вбачається, що вона наполягає на перерахунку пенсії по заробітку з 18.11.2002 р. Враховуючи те, що з 2002 р. позивачка отримувала пенсію, то вона повинна була дізнатись про порушення своїх прав саме з моменту призначення пенсії, тобто позивачкою було пропущено строк для звернення до суду з даним позовом. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і дослідивши законодавство, що регулює спірні правовідносини, встановив наступне. З 18.11.2002 року [PERSON] перебуває на обліку в УПФУ в м.Селидове та отримує пенсію як державний службовець, ця обставина сторонами не оспорюється, тому наведена обставина з урахуванням положення ч. 3 ст. 72 КАС України не потребує доказування в судовому засіданні. Згідно з ст. 33 Закону України «Про державну службу» оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю. Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок. За змістом статті 37 Закону України «Про державну службу» пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування. Статтею 37-1 ЗУ «Про державну службу» передбачено, що у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям, а також у зв'язку із набуттям особою права на пенсійне забезпечення державного службовця за цим Законом, відповідно здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій. Перерахунок пенсії здійснюється виходячи із сум заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування працюючого державного службовця відповідної посади та рангу на момент виникнення права на перерахунок пенсії. Згідно листа Міністерства соціального захисту населення 01-3/805-02-2 від 21.07.1996 р., працюючим пенсіонерам, яким в установленому порядку продовжено термін перебування на державній службі (ст..28 ЗУ «Про державну службу»), перерахунок пенсій провадиться відповідно до рішень Верховної ради та Уряду України про підвищення заробітної плати з врахуванням змін в оплаті праці (встановлення чи збільшення надбавок, присвоєння більш високого рангу). Зазначені зміни враховуються також на момент припинення державної служби. У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 2 цього Закону визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати. Крім того, статтею 66 Закону України «Про пенсійне забезпечення» врегульовано види оплати праці, що враховуються при обчисленні пенсій. Відповідно до ч. 1 ст. 66 цього Закону (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці, на які за діючими правилами нараховуються страхові внески, крім виплат одноразового характеру, не обумовлених діючою системою оплати праці (компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога та інші), перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України. Стаття 41 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначає виплати (доходи), що враховуються в заробітну плату (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії. Так, зокрема до такого доходу (заробітної плати) враховуються: суми виплат, отримуваних застрахованою особою після набрання чинності цим Законом, з яких згідно з цим Законом були фактично нараховані (обчислені) та сплачені страхові внески; суми виплат, отримуваних застрахованою особою до набрання чинності цим Законом, у межах сум, на які відповідно до законодавства, що діяло раніше, нараховувалися внески на державне соціальне страхування або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування. За змістом наведених норм отримувані застрахованою особою суми виплат, з яких були фактично нараховані та сплачені страхові внески або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, враховуються в заробіток (дохід) застрахованої особи для обчислення пенсії, незалежно від того, чи входять вони до структури заробітної плати. Частиною 1 ст. 35 Закону України «Про державну службу» передбачено виплату державним службовцям допомоги на оздоровлення в розмірі посадового окладу при наданні щорічної відпустки. Як слідує з постанови Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, суду та інших органів» керівники мають право установлювати надбавки за високі досягнення у праці до 50% посадового окладу з врахуванням надбавки за ранг державного службовця та надбавки (винагороди) за вислугу років, надавати матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу на оздоровлення. Окрім того, за п. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2000 року № 865 «Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії» посадовий оклад, надбавка за ранг або кваліфікаційні чини, класний чин або спеціальні звання, вислуга років при призначенні пенсії враховуються у розмірах, що виплачуються на день звільнення. У той же час перевагу мають спеціальні норми, що визначають виплати (доходи) для обчислення пенсії, за наведених обставин - стаття 41 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та стаття 66 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що винагорода за вислугу років, матеріальна допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань входила до системи оплати праці державного службовця. В своїй постанові від 20 лютого 2012 року Верховний Суд України усуваючи неоднакове застосування норм матеріального права, вважає неправильними висновки суду про те, що оскільки матеріальна допомога, на яку нараховувався збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, не включається до складу заробітної плати державного службовця, то вона не враховується при обчисленні розміру його пенсії. Частиною 1 статті 244-2 КАС України визначено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних відносинах, є обов`язковими для всіх судів України. Що стосується строку звернення до суду із даним позовом, то, відповідно до ст.99 КАС України для звернення до адміністративного суду встановлюється строк шість місяців. Зазначений строк обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Згідно ст..100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними. У п.30 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Мельник проти України» вказаного рішення зазначено, що Суд нагадує, що ретроспективність цивільного законодавства категорично не заборонена нормами Конвенції, і може бути застосована. Тим не менш, коли питання стосується ефективного засобу правового захисту, цей засіб правового захисту має існувати з достатньою мірою впевненості. У зв»язку з цим Суд дотримується думки, що застосування зворотнього часу в цивільно-процесуальному законодавстві порушуватиме принцип юридичної визначеності і буде несумісним з нормами закону, якщо він позбавляє особу доступу до засобів правового захисту, які мали б бути ефективними згідно положень п.1 ст.35 Конвенції. Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду» від 23.02.2006 р., рішення Європейського суду з прав людини є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Позивачка звернулася до суду із заявою 10.01.2014 р., при цьому оскаржує дії по призначенню пенсії, яку отримує з 18.11.2002 р. Згідно протоколу № 20 від 19.11.2002 р., [PERSON] призначена пенсія за віком. Згідно заяв [PERSON] їй було зроблено перерахунок пенсії по заробітку у 2003 р., 2004 р., 2005 р., 2008 р., тобто вона була обізнана про розмір своєї пенсії і пропустила строк звернення до суду з даним позовом. Однак, виходячи з того, що у січні 2014 року позивачка звернулася до управління Пенсійного фонду України в м. Селидове Донецької області із заявою про перерахунок пенсії з врахуванням матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань, а рішенням УПФУ м. Селидове від 19.01.2014 року № 76 в перерахунку їй було відмовлено, то суд вважає можливим поновити строк звернення до суду з моменту останнього звернення за перерахунком пенсії, тобто з 01.02.2008 р. (згідно розпорядження УПФУ в м.Селидове № 153932 від 21.03.2008 р.). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що адміністративний позов [PERSON] до Управління Пенсійного фонду України в м. Селидове зобов`язання здійснити перерахунок пенсії державного службовця підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного, відповідно до, ст. ст. 33, 35, 37 Закону України «Про державну службу», ст. 66 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці», ст. 41 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст. 6-11, 72, 158-163, 244-2 КАС України, суд, -

Результат розгляду: partial