Рішення адміністративного суду від 2014-03-25 00:00:00+02

10.07.2012 [PERSON] звернувся до суду із позовом до Відділу державної виконавчої служби Ковельського міськрайонного управління юстиції (далі - ВДВС) про скасування постанови відповідача від 25.05.2012 ВП №14189531 про стягнення виконавчого збору. В обґрунтування позовних вимог покликається на протиправність оскаржуваної постанови, оскільки вважає, що така прийнята з порушеннями норм чинного законодавства, зокрема після поновлення виконавчого провадження державним виконавцем не надано йому нового строку для добровільного виконання судового рішення, що унеможливило його виконання самостійно боржником. Також, вважає, що виконавчий документ на підставі якого здійснювалось виконавче провадження не відповідає вимогам ч.2 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон №606-ХІV). Постановою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 19 жовтня 2012 року в справі №0306/6732/12 у задоволенні заявленого позову відмовлено. Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що державним виконавцем надано позивачу передбачену законом можливість самостійно виконати судове рішення та уникнути сплати виконавчого збору, однак у встановлений строк боржником таке виконано не було, що стало законною підставою для стягнення з позивача такого виконавчого збору. Постанову оскаржив позивач, який в апеляційній скарзі просить її скасувати та прийняти нову, якою позов задовольнити. Апеляційна скарга обґрунтована порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також обставинами викладеними у поданій ним позовній заяві. Особи, що беруть участь у справі, в судове засідання для розгляду апеляційної скарги не прибули, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань від осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю не поступало, а тому апеляційний суд, у відповідності до ч.1 ст.197 КАС України, вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки таку може бути вирішено на основі наявних у ній доказів. Перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з таких міркувань. Предметом даної справи є оскарження постанови відповідача як органу державної влади про стягнення виконавчого збору. Такі постанови державний виконавець приймає у ході виконання конкретного судового рішення, однак вони, на відміну від інших постанов, містять припис про додаткове до визначеного виконавчим документом зобов'язання боржника у виконавчому провадженні, яке має майновий характер. З моменту прийняття таких постанов та на їх підставі державний виконавець вживає заходів примусового виконання. Тобто ці документи набувають статусу виконавчого документа з часу прийняття і їх примусове виконання здійснюється у загальному порядку - спочатку у межах виконавчого провадження, під час виконання якого вони прийняті, а у разі невиконання, у випадках, передбачених Законом №606-ХІV, на підставі цих постанов відкривається окреме виконавче провадження. Тому, суду першої інстанції слід було враховувати, що спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби під час виконання постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору або накладення штрафу, прийнятої під час виконання будь-яких виконавчих документів, у тому числі рішень судів загальної юрисдикції та господарських судів, належать до адміністративної юрисдикції та підлягають розгляду окружними адміністративним судами. Відтак, справа, яку розглянув Ковельський міськрайонний суд Волинської області предметно підсудна Волинському окружному адміністративному суду. Зважаючи на це, апеляційний суд зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене неповноважним судом. Відповідно до п.4 ст.202 КАС України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення по справі є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом. Стосовно вирішення справи по суті, слід зазначити наступне. Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на виконання виконавчого листа виданого Ковельським міськрайонним судом Волинської області 10.08.2009 про виселення [PERSON] [PERSON] з малолітніми дітьми - [PERSON] та [PERSON] із службового приміщення [ADDRESS], державним виконавцем 12.08.2009 прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №14189531 якою надано [PERSON] як боржнику строк до 27.08.2009 для добровільного виконання, а також зазначено, що при невиконанні рішення в наданий для добровільного виконання строк його буде виконано в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов'язаних з провадженням виконавчих дій (а.с.5,16-17). 18.09.2009 державним виконавцем винесено постанову про відкладення провадження виконавчих дій до 30.09.2009, у зв'язку із заявою боржника, з якої вбачається несвоєчасне отримання ним постанови про відкриття виконавчого провадження, що фактично позбавило його можливості добровільно виконати рішення суду у встановлений строк (а.с.30). 28.09.2009 на адресу відповідача надійшла ухвала Верховного Суду України від 15 вересня 2009 року у справі за позовом Головного управління Міністерства з надзвичайних ситуацій України у Волинській області до [PERSON], [PERSON], треті особи підпорядкована державна пожежна частина №19 Ковельського РВ ГУ МНС України у Волинській області, орган опіки і піклування Ковельської міської ради про виселення із службового приміщення, якою задоволено клопотання [PERSON] та зупинено виконання рішення апеляційного суду Волинської області від 17 червня 2009 року до закінчення касаційного провадження в справі (а.с.35-37). 29.09.2009 на підставі наведеної ухвали Верховного Суду України державним виконавцем було прийнято постанову про зупинення виконавчого провадження та зупинено таке до розгляду справи по суті (а.с.38). 03.04.2012 на адресу відповідача надійшла ухвала Верховного Суду України від 22 лютого 2012 року, якою рішення апеляційного суду Волинської області від 17 червня 2009 року залишено без змін, а касаційну скаргу [PERSON] відхилено, у зв'язку із чим прийнято постанову про поновлення виконавчого провадження (а.с.39). 04.04.2012 вказана постанова про поновлення виконавчого провадження разом із попередженням про кримінальну відповідальність за не виконання рішення суду була направлена [PERSON] Також було повідомлено про зобов'язання сторони виконавчого провадження протягом трьох днів письмово повідомити державного виконавця про повне чи часткове самостійне виконання рішення, обставини, що зумовлюють обов'язкове зупинення провадження, встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення (а.с.40-41). 07.05.2012 та 18.05.2012 державним виконавцем при виході за місцем виконання рішення суду, було встановлено, що боржники по вказаному місці проживають, а рішення суду не виконано про, що складено відповідні акти. 24.05.2012 відповідачем було вчинено примусове виконання судового рішення щодо виселення [PERSON] [PERSON] з малолітніми дітьми - [PERSON] та [PERSON] із службового приміщення. Виселення здійснювалось у присутності понятих за сприянням органів внутрішніх справ, про що складено відповідні акти (а.с.49-52), встановлено новий замок на вхідних дверях та опечатано останні. Все описане майно було залишено у квартирі та передано на відповідальне зберігання представнику стягувача [PERSON] 25.05.2012 у зв'язку із невиконанням боржником у добровільному порядку рішення суду, відповідачем прийнято постанову про стягнення виконавчого збору з [PERSON] у розмірі 680грн (а.с.4). Не погодившись із такою постановою, [PERSON] звернувся до суду із цим адміністративним позовом. Статтею 1 Закону №606-ХІV встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до ч.2 ст.25 Закону №606-ХІV державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. Згідно ч.2 ст.30 Закону №606-ХІV державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Слід зазначити, що державний виконавець, починаючи виконувати рішення, повинен пересвідчитися, чи отримана боржником копія постанови про відкриття виконавчого провадження і чи здійснені ним дії, спрямовані на добровільне виконання рішення у встановлений постановою строк відповідно до ст.25 Закону №606-ХІV. Відповідно до ч.1 ст.27 Закону №606-ХІV, у разі ненадання боржником у строки, встановлені ч.2 ст.25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення. Згідно ч.1 ст. 28 Закону №606-ХІV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. Приписами ч.3 ст.27 Закону №606-ХІV встановлено, що у разі отримання документального підтвердження про повне виконання рішення боржником до початку його примусового виконання державний виконавець закінчує виконавче провадження в порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір та витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у такому разі з боржника не стягуються. Із системного аналізу вказаних норм слідує, що невиконання боржником рішення у встановлений для самостійного його виконання строк не є безумовною підставою для стягнення з останнього виконавчого збору. Зазначеними положеннями Закону №606-ХІV стягнення з боржника виконавчого збору поставлено в залежність від того, чи виконано рішення боржником та надано про це документальне підтвердження державному виконавцю, хоч би і після закінчення строку, встановленого для добровільного виконання рішення, але саме до початку його примусового виконання державним виконавцем. Проте, як вбачається із матеріалів справи, судове рішення щодо виселення [PERSON] [PERSON] з малолітніми дітьми - [PERSON] та [PERSON] із службового приміщення в будь-якому обсязі виконано боржником не було. А відтак, державним виконавцем 24.05.2012 таке було виконано в примусовому порядку, що в силу вимог ст.ст.27,28 Закону є підставою для стягнення з боржника судового збору в розмірі сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Тому, з огляду на наведене, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції щодо безпідставності позовних вимог [PERSON] про скасування постанови відповідача від 25.05.2012 ВП №14189531. Підсумовуючи, оскільки розгляд і вирішення справи здійснено неповноважним судом, то апеляційну скаргу належить задовольнити частково, а оскаржувану постанову слід скасувати та прийняти нову постанову.

Результат розгляду: partial