Рішення адміністративного суду від 2014-02-28 00:00:00+02

До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «УкоінвестБуд» (далі по тексту - ТОВ «УкоінвестБуд», позивач) до Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з обслуговування великих платників (далі по тексту -відповідач) про надання інформації на запит від 30.12.2013. Позовні вимоги вмотивовані тим, що відповідачем порушено норми Конституції України, Закону України «Про доступ до публічної інформації», що унеможливлює реалізацію його права на отримання відповіді на запит. В своїх письмових запереченнях відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог, так як позивачу було надано відповідь в строки та порядку, визначеному Законом України «Про доступ до публічної інформації», оскільки, слідчим управління Центрального офісу було направлено відповідь на запит і повідомлено, що провадження по кримінальній справі триває. Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 № 2657-ХІІ, інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Згідно ст. 5 вказаного Закону, кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011р. № 2939-VІ (далі також - Закон № 2939-VІ) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом. Гарантії забезпечення права на доступ до публічної інформації, визначені в ст. 3 Закону № 2939-VІ, полягають у обов'язку розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; доступом до засідань колегіальних суб'єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації. Доступ до інформації забезпечується шляхом: надання інформації за запитами на інформацію (п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону № 2939-VІ). Пунктом 1 ч. 1 ст. 13 Закону № 2939-VІ визначено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання. Статтею 19 Закон № 2939-VI визначено, що під запитом на інформацію слід розуміти прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що міститься у його володінні. Частиною першою та другою ст. 20 Закон № 2939-VI встановлено, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з відтиску штемпеля відповідача, запит позивача від 30.12.2013 був отриманий та зареєстрований СУ ФР МГУ Міндоходів-ЦО з ОВП за вх. № 37 - 09.01.2014. Як зазначив відповідач у своїх письмових запереченнях, після отримання інформаційного запиту, управління правової роботи звернулося зі службовою запискою № 1344/28-10-10-14 до слідчого управління Центрального офісу щодо надання інформації по даному запиту. Листом від 07.02.2014 № 612/10/09-20 старшим слідчим з особливо важливих справ слідчого управління фінансових розслідувань Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центрального офісу з ОВП Скоробогатьком Д.В. було повідомлено позивачу про те, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 32013110110000058 від 29.01.2013 триває, а рішення про закриття провадження не приймалося. Суд звертає увагу, що відіславши відповідь на запит позивача (яке надійшло 09.01.2014) тільки 07.02.2014 відповідач порушив п'ятиденний строк встановлений для надсилання такого повідомлення відповідно до ст. 20 Закон № 2939-VI. Також, в порушення вимог п. 4 ст. 22 Закону № 2939-VI, позивачем не було направлено на адресу позивача повідомлення щодо направлення запиту останнього до належного розпорядника інформації. При цьому не можливо встановити відлік строку розгляду запиту позивачем вже безпосередньо слідчого управління Центрального офісу, оскільки відповідач зазначає дату службової записки - 19.02.2014, а відповідь на запит датована 07.02.2014. При цьому відповідачем не було надано в доказ направлення даної відповіді позивачу, що унеможливлює в свою чергу встановити чи дійсно було здійснено надсилання кореспонденції чи тільки підготовлена відповідь. Проте, враховуючи також те, що доказів саме отримання позивачем будь-якого поштового відправлення з відповіддю відповідача в матеріалах справи немає, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги частково і зобов'язати відповідача повторно повідомити позивача про результати розгляду його інформаційного запиту шляхом надіслання вищезазначеної відповіді від 07.02.2014 № 612/10/09-20. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Враховуючи вищевикладені обставини, виходячи з системного аналізу положень законодавства України та наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на що вони підлягають частковому задоволенню. Згідно п. 8 ч. 6 ст. 1832 Кодексу адміністративного судочинства України відповідач зобов'язаний виконати постанову негайно. Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Результат розгляду: partial