Рішення адміністративного суду від 2014-02-19 00:00:00+02

13 липня 2013 року позивач звернулася до суду із даним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Євпаторія АР Крим про нарахування та виплату пенсії. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона є громадянкою України пенсійного віку, станом на 2013 рік постійно проживає в Ізраїлі. У березні 1992 року вона звернулася до відповідача з заявою про призначення їй пенсії, їй була призначена пенсія, яку вона отримувала до вересня 1997 року. З вересня 1997 року виплата пенсії була припинена, у звязку з її від'їздом на постійне місце проживання до Ізраїлю. 22 квітня 2013 року вона звернулася до відповідача із заявою про нарахування та виплату пенсії, але відповідач їй відмовив, посилаючись на положення статті 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення», в якій, зокрема, зазначено, що громадянам, що виїхали на постійне місце проживання за кордон, пенсії не призначаються. Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання. Постановою Євпаторійського міського суду Автономної Республіки Крим від 05.12.13 у справі № 106/5041/13-а адміністративний позов [PERSON] до Управління Пенсійного фонду України в м. Євпаторія АР Крим про нарахування та виплату пенсії - задоволено. Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в м. Євпаторія АР Крим провести [PERSON] нарахування та виплату пенсії, починаючи з 22 квітня 2013 року. На зазначене судове рішення від відповідача надійшла апеляційна скарга, в якій ставиться питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Розглянувши справу в порядку статей 195, 196 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши правову оцінку обставин у справі та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволення, а рішення суду першої інстанції - зміні, з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач перебувала на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Київському районі міста Сімферополя та отримувала пенсію з березня 1992 року до вересня 1997 року. 21.09.1997 року виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю і перебуває на обліку в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль, що підтверджується копією закордонного паспорту громадянина України, дійсного до 17 серпня 2015 року. Заява до відповідача щодо виплати пенсії за віком надійшла 07.05.2013 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції відповідача на заяві позивача, наданій на запит суду. Листом № 62-Б-65 від 20.05.2013 року в поновленні пенсії було відмовлено з тих підстав, що вона не має реєстрації в Україні, на території України не проживає і, відповідно, права на відновлення виплати пенсії на території України також не має. Крім того, відповідачем у листі-відповіді на заяву позивача зазначено, що діючим законодавством України не встановлено порядку виплати пенсії громадянам, що виїхали на постійне проживання до Ізраілю, тобто відсутній конкретний механізм поновлення виплати пенсії. Судова колегія зазначає, що відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9.07.2003 року № 1058-IV, виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Міжнародних договорів між Україною та Ізраїлем стосовно призначення та виплати пенсій не укладалося. Рішенням Конституційного Суду України від 7.10.2009 року по справі №1-32/2009 визнано такими, що не відповідають Конституції України, положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9.07.2003 року № 1058-IV. Відповідно до статті 152 частини 2 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. З огляду на зазначене положення пункту 2 частини 1 статті 49 та другого речення статті 51 Закону втрачають чинність з 07.10.2009 року, тобто, від дати прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009. Таким чином, відмовляючи в поновленні виплати пенсії позивачу у зв'язку з його переїздом на постійне місце проживання до Ізраїлю, відповідач діяв не у відповідності до вимог чинного законодавства. Проживаючи в Ізраїлі, позивач має такі ж самі конституційні права як і інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання і, з врахуванням тієї обставини, що відповідачем було неправомірно припинено виплату пенсії позивачу з підстав виїзду позивача на постійне місце проживання до держави Ізраїль та застосуванням норми права, визнаної неконституційною, таку виплату має бути поновлено. Відповідно до частини 2 статті 49 Закону поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Таким чином, отримавши заяву позивача, відповідач мав поновити їй виплату пенсії і доводи апеляційної скарги щодо подання заяви невстановленої форми, зокрема, по формі, затвердженій Порядком надання і оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії у відповідності із Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846, правового значення не мають. Крім того, як вбачається із відповіді на заяву позивача, що міститься в матеріалах справи, жодного посилання на форму і зміст, яким повинна відповідати заява про поновлення виплати пенсії, відповідачем зазначено не було і це не було підставою для відмови в поновленні пенсії. Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та у інших випадках, передбачених законом і право на отримання пенсії є конституційним правом громадянина. Відповідно до частини 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь яку країну, включаючи власну. Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження і кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вільний вибір місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав. Законодавство не містить обмежень щодо призначення та виплати пенсії пенсіонерам - громадянам України, які постійно проживають на території інших держав. Дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, судова колегія дійшла висновку, що правова оцінка, яку суд першої інстанції дав обставинам справи, не суперечить вимогам процесуального та матеріального права, а доводи апеляційної скарги щодо їх неправильного застосування є необґрунтованими. Судове рішення є законним і обґрунтованим й не може бути скасовано чи змінено з підстав, що наведені в апеляційній скарзі, внаслідок чого апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення. В той же час судом першої інстанції невірно застосовано норми матеріального права, зокрема, оскільки було припинено позивачу виплату пенсії, належним способом захисту прав позивача буде саме зобовязання поновити її виплату, а не нарахувати та виплатити, оскільки без поновлення виплати пенсії на відповідача не може бути покладено обовязок щодо її нарахування та виплати. Колегія суддів також зазначає, що матеріали справи не містять жодних доказів звернення позивача до відповідача з заявою саме 22 квітня 2013 року, як нею зазначено в позові. Заява надійшла 7.05.2013 року і саме з даної дати відповідач має поновити її виплату, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Результат розгляду: denied