Рішення адміністративного суду від 2014-01-16 00:00:00+02

До Одеського окружного адміністративного суду звернувся [PERSON] (далі - Позивач) з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - Відповідач, або ДМС України), третя особа на стороні Відповідача без самостійних вимог Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі - Третя особа, або ГУ ДМС України в Одеській області), в якому просить скасувати рішення ДМС України № 501-13 від 12.08.2013 року, яким Позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати Державну міграційну службу України переглянути рішення про відмову у визнанні громадянина Туреччини [PERSON] біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування позовних вимог Позивачем зазначено, що 05.09.2013 року Позивачем отримано Повідомлення ГУ ДМС України в Одеській області № 150 від 04.09.2013 року, винесеного на підставі рішенням ДМС України № 501-13 від 12.08.2013 року, яким Позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення Позивач вважає неправомірним та необґрунтованим з огляду на те, що під час звернення до територіального органу ДМС України Позивач виклав повну та достовірну інформацію щодо обставин, які змусили його покинути країну походження та шукати захист за кордоном, проте ані Відповідач, ані ГУ ДМС України в Одеській області не виконали вимоги Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту" щодо повного та всебічного встановлення та перевірки повідомлених ним фактів. Крім того, Позивачем зазначено, що прийняте Відповідачем рішення ставить під загрозу його життя та свободу, піддає його ризику незаконного жорсткого покарання в разі повернення до Туреччини через політичні переконання (а.с. 14-15). Позивач до судового засідання не з'явився, надавши суду клопотання про розгляд справи у його відсутність в порядку письмового провадження на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, зазначивши, що викладені у позовній заяві вимоги підтримує в повному обсязі (а.с. 106). Представник Відповідача та Третьої особи в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні адміністративному позові з підстав, викладених в письмових запереченнях Відповідача по справі (а.с. 143-147). В письмових запереченнях проти позову, наданих представником Відповідача до суду зазначено, що під час проведення співбесід працівниками ГУ ДМС України в Одеській області було встановлено, що Позивач є громадянином Туреччини, за віросповіданням - єзид, за національністю курд. До територіального управління ДМС Позивач звернувся з метою отримання статусу біженця в Україні для подальшого виїзду до Франції, де мешкає його родина. Позивач покинув країну походження в 1995 році, виїхав до м. Софія (Болгарія), в серпні 1995 року виїхав до м. Салоніки (Греція), а потім до м. Афіни (Греція), де проживав з 1995 року по 1999 рік. Надалі, Позивач на підставі підробленого паспорту на ім'я [PERSON] виїхав до м. Москва (Російська Федерація), де проживав з 1999 року по 2010 рік. На територію України (м. Одеса, далі - м. Харків) Позивач потрапив 23.03.2010 року на підставі національного паспорту громадянина Туреччини, як [PERSON], проте звернувся за захистом лише 24.06.2012 року, чим порушив п. 1 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту». Проаналізувавши наявні документи в матеріалах особової справи шукача притулку [PERSON] (національний паспорт), ГУ ДМСУ України в Одеській області було встановлено факти, про які Позивач не надав жодні пояснення ані під час подання заяви до управління, ані під час проведення співбесіди, які є важливими про розгляді його справи. Крім того, Позивач під час проведення анкетування та перевірки повідомив, що з 1990 року він є офіційним членом політичної партії «Робоча партія Курдистану», яка визнана терористичною організацією Радою Безпеки ООН, НАТО в багатьох країнах світу та, насамперед у країні походження Позивача - Туреччині. Крім того, Позивач також надав суперечливі відомості щодо причин виїзду з країни походження під час анкетування та під час проведення інтерв'ю. Позивач після Виїзду з країни походження продовжував займатися протизаконною політичною діяльністю в Болгарії, Греції, Російській Федерації та має намір продовжити політичну активність в майбутньому в разі отримання статусу біженця. В жодній країні свого тривалого перебування за захистом з моменту виїзду з країни походження з 1995 року не звертався. Виходячи з зазначеного, розповіді Позивача, наданих ним даних, працівниками ГУ ДМС України в Одеській області встановлено, що звернення Позивача до управління є фактична спроба легалізації на території України. Відповідно до п. F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, Позивач є мігрантом, а не біженцем. Відповідачем також зазначено, що при розгляді зави Позивача про визнання біженцем або особи, що потребує додаткового захисту, Відповідач належним чином вивчив наведені ним обставини, дослідив інформації про країну походження Позивача та правомірно відмовив Позивачу у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового статусу. Частиною 6 ст. 128 КАС України передбачено, що якщо не має перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справ, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. Враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Судом встановлено, що Позивач, [PERSON], [INFO], є громадянином Туреччини, за національністю - курд, за віросповіданням - єзид. Позивач офіційно не був одружений, колишня дружина, з якою проживав у цивільному шлюбі з 2002 року по 2008 рік, - [PERSON] та двоє дітей 2004 та 2006 років народження проживають окремо у Франції з 2008 року. Позивач більше ніж рік із сім'єю не спілкується, проте має намір отримати статус біженця (легалізуватись) в Україні та виїхати до Франції до своїх дітей. В країні громадянської належності заявника залишились близькі родичі, а саме: мати [PERSON] (м. Бурса, домогосподарка), сестра [PERSON] (м. Стамбул), сестра [PERSON] (м. Спарта), брат [PERSON] (м. Бурса, має власний бізнес), брат [PERSON] (м. Бурса, має власний бізнес), будь-яких переслідувань на батьківщини вони не зазнавали. На території України Позивач не працює, мешкає за рахунок коштів, що надсилають родичі з Туреччини. Як вбачається з матеріалів справи, Позивач був активним членом Робочої партії Курдистану з моменту вступу з 1986 року, приймав участь у мітингах. Партія є неофіційною та переслідується владою Туреччини, у зв'язку з чим він був заарештований працівниками Мухабарату та провів 1,2 роки у в'язниці, проте не знайшовши доказів його участі у партії Позивача було звільнено 08.03.1994 року. Після звільнення Позивач продовжував свою діяльність у партії, але побоюючись повторного арешту, покинув країну походження та у травні 1995 році нелегально на підставі підробленого національного паспорту автобусом потрапив до м. Софія (Болгарія), де допомагав в роботі курдського фонду. В серпні 1995 року Позивач за направленням курдської громади виїхав до м. Салонікі, а потім м. Афіни (Греція). Надалі, в 1999 році за направленням курдської партії на підставі підробленого паспорту, який було оформлено на території Туреччини, виїхав до м. Москва (Російська Федерація), де проживав за комерційною візою. 23.03.2010 року залізничним потягом Москва - Одеса Позивач потрапив до України, причиною виїзду до України є виїзд дружини до країни Європейського Союзу (Франції), де з 2008 року знаходиться його дружина та діти. 02.04.2012 року Позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 47). За результатами розгляду документів щодо надання Позивачу статусу біженця в Україні, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 10.06.2013 року № ODS 12/109 щодо відмови у визнанні Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 132-142). У вказаному висновку ГУ ДМСУ Одеської області зазначено, що за аналізом наявних у Позивача документів (національного паспорту) були встановлені факти, про які Позивач не надав жодних пояснень ані при поданні заяви, ані при проведенні протоколу співбесіди, а саме: навчання Позивача в УМВУ «Укртехпрогрес» з 15.04.2010 року по 15.04.2011 року, оформлення туристичної та багаторазових віз до Республіки Молдова протягом 2011 року, виїзд на території Республіки Молдова протягом 2011 року. Приїзд до України відбувся з метою покращення життєвих умов, прагнення заявника попасти до більш фінансово - стабільної країни, «легкого» виїзду з території нашої країни до Європейського Союзу (Франції) до своїх дітей. Відтак, звернення до Управління міграційної служби в Одеської області здійснилося за метою фактичної легалізації на території України. Крім того, Позивач прибув до України 23.03.2010 року, а звернуся за захистом лише 26.04.2012 року. Політичні переконання Позивача щодо його участі в Робочій партії Курдистану, яка визнана такою, що займається терористичною діяльністю, суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних націй і відповідають умовам ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту» за якими особа не визнається біженцем, або особою, яка потребує додатковий захист (а.с. 132-142). 12.08.2013 року ДМС України своїми рішеннями № 501-13 підтримала висновок ГУ ДМС України в Одеській області та відмовила громадянину Туреччини [PERSON] у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 46). Проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, враховуючи обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню повністю з наступних підстав. Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб які потребують додаткового або тимчасового захисту" № 3671-VІ від 08.07.2011 року (надалі - Закон № 3671) біженець - особа, яка не є громадянином України і, внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Згідно ст.6 Закону № 3671 не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1, 13 ч.1. ст.1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків). Статтею 10 Закону № 3671 встановлено, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до трьох місяців. Спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції може вимагати подання додаткової інформації від органу міграційної служби, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, особова справа якої розглядається. За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі, якщо спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення. Водночас, в обґрунтування позовних вимог Позивачем в тому числі вказувалось на поверхневий розгляд питання щодо надання йому статусу біженця та невжиття всіх необхідних заходів для встановлення обставин на які він посилався у відповідній заяві. Такі доводи в повній мірі спростовуються матеріалами судової справи, зокрема наявною копією особової справи Позивача, що була надана Відповідачем. 10.06.2013 року за результатами вивчення матеріалів особової справи Позивача ГУ ДМС України в Одеській області було складено вмотивований висновок щодо відсутності відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону № 3671 обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та стосовно якого встановлено, що загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, передбачених п.п. 1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону обставин, у тому числі тих, що вказав Позивач. Надаючи оцінку зазначеним доводам Позивача, суд зазначає про те, що необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Відповідно до п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Крім того, позицією ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень. Згідно п. 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти переслідування в країні походження, які б слугували причиною його вимушеного від'їзду до України, позивач не надав, та таких, що заслуговують на увагу, пояснень не навів. Судом не приймаються до уваги письмові докази надані Позивачем 16.01.2014 року (а.с. 172-191), оскільки зазначені докази до ГУ ДМС України в Одеській області Позивачем не надавались, не містяться в матеріалах особової справи шукача притулку [PERSON], не могли бути взяті до уваги працівниками ГУ ДМС України в Одеській області під час готування висновку від 10.06.2013 року № ODS 12/109 щодо відмови у визнанні Позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відтак не можуть бути підставою для скасування рішення ДМС України № 501-13 від 12.08.2013 року, яким Позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» № 8043/04 від 27.04.2004 року містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру. Також, пунктами 99-100 глави ІІ Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по видачі національного паспорту, продовженні терміну його дії, відмовлено в наданні дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем. Як встановлено судом, Позивачем не було надано до ГУ ДМСУ в Одеській області доказів та аргументованих пояснень про факти переслідування на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань. Країну походження Позивач покинув в 1995 році, тобто 18 років тому та досі до жодної з країн свого перебування за захистом не звертався. Суд не приймає до уваги посилання Позивача як на підставу задоволення позову на обставини, які він виклав у позовній заяві та додаткових письмових поясненнях, у зв'язку з тим, що зазначені ним обставин щодо підстав виїзду з країни походження є сумнівними та відрізняються від обставин, які він надавав під час співбесіди з працівниками ГУ ДВС України в Одеській області, а з аналізу особової справи та свідчень Позивача встановлено, що будь-яких погроз, пов'язаних з расою, віросповіданням, національністю, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань Позивач, взагалі не отримував. Також, суд вважає безпідставним посилання Позивача на ситуацію в країні походження в кореспонденції із ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в даному випадку судом не вирішується питання про видворення іноземця, а надається оцінка рішенню ДМС України про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке з огляду на відсутність мінімальних стандартів для кваліфікації заявника як біженця або як особи, що потребує міжнародного захисту, судом оцінюється як обґрунтоване. Стосовно додаткової форми захисту суд зазначає, що відповідно до пункту 13 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. В даному випадку судом не встановлено існування загрози життю, безпеці чи свободі позивача в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Аналізуючи вищевикладені події, враховуючи неодноразове безперешкодне перетинання позивачем кордонів, значну тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про надання статусу біженця, суд дійшов висновку про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Отже, Позивач висунув неправдоподібну та таку, що не викликає довіри особисту історію, у зв'язку з чим суд дійшов до висновку, що дійсною причиною звернення позивача до міграційної служби є спроба легалізувати своє знаходження на території України. Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо. Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу. Позивачем не доведено тих обставин, на яких ґрунтуються його доводи. З урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд дійшов висновку, що при розгляді заяви Позивача про надання йому статусу біженця в Україні Відповідачем здійснені усі дії, передбачені законодавством про біженців для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття статусу біженця. При цьому, ДМС України діяла в межах Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийняла рішення відповідно до повноважень, визначених цим Законом, які передбачають виконання зазначеними органами своїх повноважень, з якою це повноваження надано та з дотриманням процедури прийняття рішень, встановленої Законом, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Результат розгляду: denied