Рішення адміністративного суду від 2014-02-10 00:00:00+02

Публічне акціонерне товариство «Фідобанк» (далі по тексту - позивач, ПАТ «Фідобанк») звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державного реєстратора прав на нерухоме майно та їх обтяжень Реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві Грищенко Людмили Леонідівни (далі по тексту - відповідач 1, Державний реєстратор Грищенко Л.Л.), треті особи: [PERSON] (далі по тексту - третя особа 1, [PERSON]) та [PERSON] (далі по тексту - третя особа 2, [PERSON]), в якому просило визнати протиправним та скасувати рішення №8620285 від 03 грудня 2013 року про відмову зареєструвати право власності за [PERSON]. та [PERSON] на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зобов'язати державного реєстратора Гриценко Л.Л. повторно розглянути заяву про реєстрацію права власності за [PERSON] та [PERSON] на зазначену квартиру. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 січня 2014 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 23 січня 2014 року. У судове засідання, призначене на 23 серпня 2013 року, з'явився представник позивача. Представник відповідача не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, витребувані ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 січня 2014 року документи не надав. Враховуючи викладене, а також залучення ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 січня 2014 року в якості другого відповідача Реєстраційну службу Головного управління юстиції у м. Києві (далі по тексту - відповідач 2, Реєстраційна служба) та необхідність повідомлення останнього про розгляд справи, суд відклав розгляд справи на 28 січня 2014 року. У судове засідання 28 січня 2014 року з'явився представник позивача, який позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідачі та треті особи в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідач 2 надіслав письмові заперечення, в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Згідно з частиною 4 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. Враховуючи положення частини 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, беручи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, в судовому засіданні 28 січня 2014 року суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні та витребував у позивача додаткові докази на підтвердження викладених у позові обставин. 31 січня 2014 року через канцелярію суду представником позивача подано заяву про долучення додатків (матеріалів) до справи. Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до наступного. 21 листопада 2013 року [PERSON]. до Реєстраційної служби подано заявою щодо проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] Рішенням від 03 грудня 2013 року №8620285, прийнятим за результатами розгляду зазначеної заяви, [PERSON] відмовлено у державній реєстрації права власності. Зазначене рішення про відмову у реєстрації права власності прийняте з посиланням на статтю 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також пункти 16, 23 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року №703, а саме, подані документи не відповідають вимогам, не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Вважаючи таке рішення протиправним, позивач звернувся з відповідним позовом до суду. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд приходить до наступного. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. З урахуванням вищезазначених вимог, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу на таке. Спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України від 16 січня 2003 року №435-IV зі змінами та доповненнями (далі по тексту - ЦК України), Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV у відповідній редакції (далі по тексту - Закон України від 01.07.2004р. №1952-IV), Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року №703 (далі по тексту - Порядок №703). Відповідно до частин 1 та 2 статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Таким законом є Закон України від 01.07.2004р. №1952-IV, преамбулою якого закріплено, що він визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна. Згідно з частиною 1 статті 3 названого Закону державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно (стаття 4 Закону України від 01.07.2004р. №1952-IV). До повноважень органу державної реєстрації прав належить, зокрема: проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень або відмова у їх реєстрації; забезпечення ведення Державного реєстру прав (пункти 1, 2 частини 1 статті 8 того ж Закону). Відповідно до частини 1 статті 15 Закону України від 01.07.2004р. №1952-IV державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Приписами частини 2 названої статті визначено, що орган державної реєстрації прав, державні реєстратори зобов'язані надати до відома заявників інформацію про необхідний перелік документів для здійснення державної реєстрації прав. Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав, порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також порядок надання інформації з Державного реєстру прав встановлює Кабінет Міністрів України. Відповідно до частин 1-3 статті 17 Закону України від 01.07.2004р. №1952-IV текст документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, повинен бути написаний розбірливо. Прізвище, ім'я, по батькові фізичних осіб та їх місце проживання, а також найменування юридичних осіб та їх місцезнаходження повинні бути написані повністю. Не приймаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень документи з підчищеннями або дописками, закресленими словами та іншими не обумовленими в них виправленнями, заповнені олівцем, а також з пошкодженнями, які не дають змоги однозначно тлумачити їх зміст. Документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Крім того, частиною 1 статті 19 Закону України від 01.07.2004р. №1952-IV закріплено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. На реалізацію наведених вище банкетних норм, постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року №703 затверджено Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який визначає процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Відповідно до частини 2 статті 30 Закону України від 01.07.2004р. №1952-IV дії або бездіяльність державного реєстратора, державного кадастрового реєстратора, нотаріуса, державного виконавця можуть бути оскаржені до суду. Звертаючись до суду з вимогою про визнання протиправним і скасування рішення від 03 грудня 2013 року №8620285, яким відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень треті особі 1 - [PERSON] на квартиру [ADDRESS], ПАТ «Фідобанк» зазначає, що відповідна квартира перебуває у нього в заставі згідно договору іпотеки від 11 жовтня 2006 року, зареєстрованого за №4035, укладеного між ВАТ «Акціонерний комерційний банк «Престиж» (правонаступником якого є позивач) та третьою особою 1 в забезпечення вимог ВАТ «Акціонерний комерційний банк «Престиж», що витікають з кредитного договору, укладеного між зазначеними сторонами. Не проведення відповідачем державної реєстрації права власності третьої особи 1 на вказану квартиру позбавляє позивача можливості звернути стягнення на відповідне майно в рамках виконавчого провадження, відкритого з метою виконання рішення Оболонського районного суду міста Києва від 31 серпня 2009 року про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором. Аналізуючи наведені доводи позивача, суд вважає за необхідне зазначити наступне. За загальними положеннями Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України). З аналізу наведеної правової норми вбачається, що об'єктом захисту в адміністративному судочинстві є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Отже, захист прав, свобод та інтересів осіб є наступним, тобто передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення. Таким чином, обов'язковими умовами для постановлення рішення про задоволення позову є наявність у позивача права звернення до суду, а також порушення прав, свобод або інтересів позивача, з метою захисту або відновлення яких подано адміністративний позов. Проте, у спірних правовідносинах дотримання наведених умов у їх сукупності позивачем не підтверджено. Так, метою звернення до суду є захист прав позивача на отримання відшкодування за рахунок майна, яке перебуває у нього в заставі, у той час, як оскаржуваним рішенням відмовлено у проведенні державної реєстрації права власності на нерухоме майно третій особі. Таким чином, на підставі встановлених фактичних обставин справи, суті позовних вимог, Окружний адміністративний суд міста Києва дійшов висновку, що в даній адміністративній справі позивачем не доведено існування станом на момент розгляду справи факту порушення його законних прав та інтересів оскаржуваним рішенням відповідача, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно із частиною 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Доказів, які б спростовували доводи відповідача, позивач суду не надав. Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, враховуючи всі наведені обставини, Окружний адміністративний суд міста Києва вважає позовні вимоги необґрунтованими, а позов таким, що не підлягає задоволенню. Враховуючи вищезазначене,

Результат розгляду: denied