Рішення адміністративного суду від 2014-03-31 00:00:00+03

Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Велес" звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Міндоходів у Київській області про скасування Акту перевірки від 04.10.2013 №177/10-13-22-01-121/38559615 та податкового повідомлення-рішення від 23.10.2013 №0001422300. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що висновки податкового органу про завищення податкового кредиту з податку на додану вартість, а також про нікчемність господарських операцій з ТОВ "Каліон" та ТОВ "Альтаір Компані" не відповідають дійсності та зроблені без відповідних на те повноважень, реальність операцій спростовується належними первинними документами, а за податкові зобов'язання своїх контрагентів позивач не може відповідати. Вважає, що податковий орган не має права робити висновок про нікчемність правочинів, вчинених позивачем. З цих підстав просить позов задовольнити. Представник відповідача позову не визнав, надав суду письмові заперечення, в яких просив суд у задоволенні позову відмовити з мотивів, що правочини, укладені між позивачем та його контрагентами є нікчемними, оскільки договори укладені без реального настання правових наслідків, з метою заниження об'єкту оподаткування та несплати податків, що призвело до втрат дохідної частини Державного бюджету України. Таким чином, на думку відповідача, дії податкового органу щодо визнання правочинів нікчемними між позивачем та його контрагентами повністю відповідають чинному законодавству, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення є таким, що прийняте у відповідності до вимог податкового законодавства. До початку розгляду справи по суті представники сторін подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності в порядку письмового провадження. Відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, якщо всі особи, які беруть участь у справі заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності. За таких обставин, судом визнано за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Велес" є юридичною особою, що зареєстрована 12.02.2013 Києво-Святошинською районною державною адміністрацією Київської області, як платник податків перебуває на обліку в Державній податковій інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Міндоходів у Київській області з 13.02.2013. Позивач також зареєстрований як платник податку на додану вартість. З матеріалів справи вбачається, що у вересні 2013 року посадовою особою ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ Міндоходів у Київській області на підставі направлення на перевірку від 23.09.2013 №217, згідно п.п.20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п.п.78.1.11 п.78.1 ст. 78 Податкового кодексу України та у зв'язку з надходженням постанови про призначення документальної позапланової виїзної перевірки від 07.09.2013 старшого слідчого СУ ДПС у м. Києві майора податкової міліції Гришина О.М., винесеної у зв'язку з проведенням досудового розслідування у рамках кримінального провадження №32013110080000071 від 24.05.2013, проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Велес" з питань повноти нарахування та своєчасності сплати податку на додану вартість та податку на прибуток при взаємовідносинах з ТОВ "Альтаір Компані" та ТОВ "Каліон" за період з 01.01.2012 по 01.09.2013, за результатами якої складено Акт від 04.10.2013 №177/10-13-22-01-121/38559615 (надалі - Акт перевірки). За результатами проведеної перевірки посадова особа податкового органу дійшла висновку про порушення позивачем п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.4, п. 201.6, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 23251 грн. На підставі висновків Акту перевірки ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ Міндоходів у Київській області прийнято податкове повідомлення-рішення від 23.10.2013 №0001422300, згідно з яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем "податок на додану вартість" у розмірі 29064 грн., з яких: 23251 грн. - за основним платежем; 5813 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями; Проте, не погоджуючись із висновками відповідача щодо визнання нікчемними правочини між ТОВ "Компанія "Велес" та ТОВ "Альтаір Компані", ТОВ "Каліон", а також з податковим повідомленням-рішенням, позивач оскаржив їх до суду. Перевіряючи викладені у вказаному акті обставини, судом встановлено наступне. Як вбачається з акту перевірки, вказані вище порушення пов'язані з придбанням позивачем у ТОВ "Альтаір Компані" опори, проводу, трансформатору та у ТОВ "Каліон" монтажних робіт. Так, на думку посадової особи відповідача, контрагенти позивача мають ознаки фіктивності, з огляду на наступне. При проведенні документальної перевірки позивача ДПІ у Києво-Святошинському районі ГУ Міндоходів у Київській області використала Постанову про призначення документальної перевірки від 07.09.2013. Вищевказаною постановою встановлено, що в провадженні СУ ФР ДПІ у Святошинському районі ГУ Міндоходів у м. Києві знаходиться матеріали досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №32013110080000071 від 24.05.2013 за ознаками складу злочину, передбаченого ч.5 ст.27, ч.3 ст. 212 Кримінального кодексу України. В ході досудового розслідування встановлено, що за участю гр. [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та невстановлених осіб, група осіб за попередньою злочинною змовою, з метою прикриття незаконної діяльності - пособництва легально діючим суб'єктам господарювання в ухиленні від сплати податків та подальшої конвертації безготівкових грошових коштів у готівку, шляхом використання реквізитів фіктивних товариств, підроблення первинних фінансово-господарських та інших документів, а також проведення незаконних банківських операцій, протягом 2012-2013 років, діючи на території м. Києва створили та придбали ряд суб'єктів підприємницької діяльності, в тому числі і ТОВ "Альтаір Компані", ТОВ "Каліон". Будучи допитана керівник га засновник ТОВ "Альтаір Компані" [PERSON] дала покази, що зареєструвала дане підприємство за грошову винагороду та не має відношення до фінансово-господарської діяльності підприємства. Будучи опитаним керівник ТОВ "Каліон" [PERSON] пояснив, що до реєстрації та до фінансово-господарської діяльності будь-якого підприємства відношення не має. Крім цього, встановлено, що на протязі 2012-2013 років, ТОВ "Компанія "Велес" мало фінансово-господарські взаємовідносини з ТОВ "Альтаір Компані" та ТОВ "Каліон". У зв'язку з зазначеним, податковий орган вважає, що взаємовідносини ТОВ "Альтаір Компані", ТОВ "Каліон" з ТОВ "Компанія "Велес" здійснені без мети реального настання правових наслідків, лише з метою заниження об'єкту оподаткування та сприяння в ухиленні від сплати податків. Наслідком діяльності ТОВ "Альтаір Компані", ТОВ "Каліон" є виключно формування податкового кредиту на адресу ТОВ "Компанія "Велес". Враховуючи викладене, ТОВ "Альтаір Компані" та ТОВ "Каліон" здійснювали діяльність, спрямовану на здійснення операцій, пов'язаних з наданням податкової вигоди ТОВ "Компанія "Велес". Проте, вказані висновки податкового органу суд вважає необґрунтованими, виходячи з наступного. Так, на підставі зібраних по справі доказів судом встановлено наступне. В період червня-липня 2013 року позивач мав господарські відносини з ТОВ "Альтаір Компані" щодо купівлі опори, проводу, трансформатору. Виконання вказаних господарських операцій підтверджується наступними документами, належним чином копії яких наявні в матеріалах справи, а саме: - рахунками-фактурами №345 від 15.06.2013, №517 від 25.07.2013, №345 від 15.06.2013; - видатковими накладними №280 від 21.06.2013, №345 від 25.07.2013, №275 від 18.06.2013; - податковими накладними №128 від 21.06.2013, №231 від 25.07.2013, №108 від 18.06.2013. Крім того, судом встановлено, що в червні 2013 року між позивачем (Замовник) і ТОВ "Каліон" (Виконавець) укладено договір №15/06/13 від 15.06.2013, згідно з яким Замовник доручає, а Виконавець бере на себе зобовязання виконати послуги по монтажу опор по вулиці Тернівського масиву Безвіцький ЯР, в с. Білогородка Києво-Святошинського району Київської області, а Замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконані роботи. Виконання вказаного договору підтверджується податковою накладною від 28.06.2013 №343, довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за червень 2013 року, Актом приймання-виконання будівельних робіт за червень 2013 року, Договірною ціною на монтаж опор в селі Білогородка, Локальним кошторисом №2-1-1 на монтаж опор, Відомістю ресурсів до зведеного кошторисного розрахунку вартості будівництва, належним чином копії яких наявні в матеріалах справи. Суми податку на додану вартість, підтверджені зазначеними податковими накладними, позивач включив до складу податкового кредиту в червні та липні 2013 року, відобразив у реєстрі отриманих податкових накладних та відобразив у податкових деклараціях з податку на додану вартість за червень та липень 2013 року. В той же час, як вбачається з Акту перевірки, позивачем надавались належним чином засвідчені копії зазначених вище первинних документів, що підтверджують факт здійснення господарських операцій. Тобто, позивачем надано первинні документи, які підтверджують факт здійснення господарських операцій щодо купівлі у ТОВ "Альтаір Компані" опори, проводу, трансформатору та у ТОВ "Каліон" монтажних робіт. При цьому, суд звертає увагу на те, що податковий орган в Акті перевірки не ставив під сумнів достовірність даних, які містять вказані первинні бухгалтерські документи, а також не зазначав про невідповідність первинних бухгалтерських документів вимогам чинного податкового законодавства, зокрема, відсутності у них обов'язкових реквізитів. Таким чином, зазначене підтверджує фактичне здійснення позивачем господарської операції щодо купівлі у ТОВ "Альтаір Компані" опори, проводу, трансформатору та у ТОВ "Каліон" монтажних робіт. Крім того, судом встановлено, що на час укладання та виконання зазначеного правочину, ТОВ "Альтаір Компані" та ТОВ "Каліон" були зареєстровані як юридичні особи та були платниками податку на додану вартість. Крім того, в Акті перевірки немає жодних посилань на те, що свідоцтва про державну реєстрацію та свідоцтва платника податку на додану вартість ТОВ "Альтаір Компані" та ТОВ "Каліон" були скасовані чи визнані недійсними за рішенням суду на момент укладання чи виконання договорів. Таким чином, фінансово-господарські операції позивача з ТОВ "Альтаір Компані" та ТОВ "Каліон" підтверджені первинними документами, які були надані податковому органу на перевірку, та копії яких наявні в матеріалах справи. За результатом здійснення господарських операцій з ТОВ "Альтаір Компані" та з ТОВ "Каліон" позивач сформував податковий кредит з податку на додану вартість. Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає наступне. Так, відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину встановлена законом, такий правочин вважається нікчемним (ч. 2 ст. 215 ЦК України). В силу статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Як вже зазначалось судом, податкове повідомлення-рішення про визначення Позивачу податку на додану вартість прийняте податковим органом у зв'язку включенням до складу податкового кредиту суми податку, сплачені контрагентам - ТОВ "Альтаір Компані" та ТОВ "Каліон" у складі ціни за придбаний товар та послуги, за нікчемними господарськими операціями (на думку податкового органу, ніякі товари та послуги контрагентами фактично не поставлялись та не надавались). Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Як встановлено судом, факт надання монтажних послуг та продажу товарно-матеріальних цінностей підтверджуються документально, господарські операції належним чином відображено у бухгалтерському і податковому обліку Позивача та у податковій звітності; право на формування податкового кредиту з податку на додану вартість підтверджується податковими накладними. Крім цього, відповідно до положень Цивільного кодексу України та презумпції правомірності правочину усі укладені між сторонами правочини є чинними, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом (нікчемні правочини). В усіх інших випадках питання про недійсність правочину має бути встановлено судом на підставі заяви зацікавленої особи після повного та всебічного розгляду питання про недійсність такого правочину. Про недійсність правочину ухвалюється судове рішення. Відповідачем не надано суду доказів визнання правочинів, укладених між позивачем та ТОВ "Альтаір Компані", ТОВ "Каліон", недійсними у судовому порядку. Також, в матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності судових рішень, які б набрали законної сили, з приводу незаконних дій посадових осіб ТОВ "Альтаір Компані", ТОВ "Каліон", а також судових рішень щодо визнання правочинів, укладених між позивачем та вказаними товариствами, недійсним. Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що чинним законодавством України на сторону цивільно-правової угоди, яка є платником податків, не покладено обов'язку з перевірки відповідності законодавству установчих документів іншого учасника правовідносин та дотримання ним вимог податкового законодавства. Але при цьому, суд акцентує увагу на правовій позиції, яка полягає в тому, що Цивільний та Господарський кодекси України не передбачають такого наслідку як визнання правочинів нікчемними, якщо представники юридичних осіб, укладаючи правочини, діяли без повноважень або з перевищенням повноважень. Відповідно до вимог Податкового кодексу України ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку. При цьому, такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів. Відповідно до цього, суд вважає, що для обґрунтування нікчемності правочину необхідні фактичні дані, що свідчать про нікчемність саме такого правочину, а не якогось іншого. Отже, при розгляді податкових спорів слід виходити із презумпції добросовісності платників податків та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв'язку з цим передбачається, що дії платників податків, що мають за своїм результатом одержання податкової вигоди економічно виправдані, а відомості, що містяться у податкових деклараціях, податкових накладних, вантажних митних деклараціях, бухгалтерській звітності та податковому обліку, достовірні. Надання податковому органу всіх належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковим органом не встановлено та не доведено, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом. Таким чином, закон виходить з презумпції легітимності укладених договорів, тобто відповідні рішення вважаються такими, що відповідають закону, якщо судом не буде встановлене інше. Факт здійснення господарських операцій між позивачем та ТОВ "Альтаір Компані", ТОВ "Каліон" підтверджується первинними документами, які складались для певного виду господарської операції, копії яких наявні в матеріалах справи. Також суд вважає за необхідне зазначити, що створення юридичної особи, зокрема, за викраденими, загубленими чи підробленими документами з метою одержання податкової вигоди як такою особою, яка може не сплачувати податки, так і іншими платниками податків, саме по собі не означає, що всі правочини, укладені з такою юридичною особою, вчинені з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. До контрагента особи, зареєстрованої з порушенням вимог чинного законодавства, за змістом статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" не можуть застосовуватися негативні публічно-правові наслідки, коли він не знав, що відомості про таку особу, внесені до Єдиного державного реєстру, є недостовірними. Обов'язок доведення обізнаності такої особи в недостовірності відомостей лежить на податковому органі. Проте, будь-яких доказів з приводу того, що контрагенти позивача - ТОВ "Альтаір Компані", ТОВ "Каліон" були створені з метою прикриття незаконної діяльності, податковий орган не надав. Крім цього, суд також відмічає, що в силу положень Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" позивач та його контрагент є окремими суб'єктами права із статусом юридичної особи, а відтак за змістом Податкового кодексу України позивач та контрагент позивача є окремими платниками податку на додану вартість. За таких обставин, межі юридичної відповідальності кожного платника ПДВ, яка (слід розуміти - відповідальність) відповідно до ст. 61 Конституції України має індивідуальний характер, поширюються на діяння, що визнаються законом протиправними та були вчинені саме цим платником. Притягнення суб'єкта права до відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, є неможливим. Висновок про те, що платник не несе відповідальності за порушення, допущені його контрагентом, узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у справі "Булвес" АД проти Болгарії" (заява № 3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22 січня 2009 року зазначив, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. На думку суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності. Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності за правилами ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд зазначає, що в Акті перевірки від 04.10.2013 №177/10-13-22-01-121/38559615 суб'єктом владних повноважень не викладено жодних належних та допустимих доводів про відсутність фактичного виконання позивачем господарських операцій за переліченими вище правочинами, про відсутність витрат позивача у спірних правовідносинах, про наявність взаємопов'язаності позивача та ТОВ "Альтаір Компані", ТОВ "Каліон", про відсутність використання позивачем отриманого товару та послуг у власній господарській діяльності. Первинні документи, які були надані податковому органу, не містять жодних доказів наявності між позивачем та його контрагентами взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в державі суспільного ладу або моральних засад. Таких доказів суду відповідачем не надано, а судом при виконанні вимог ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України не виявлено. Окрім того, суд враховує також і те, що відповідно до ч. 4 ст. 70 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Оскільки визнання фіктивного правочину недійсним відбувається за рішенням суду, єдиним допустимим засобом доказування факту фіктивності правочину є рішення суду. Інші докази цю обставини підтвердити не можуть в силу прямого припису закону, а отже й не можуть братися до уваги судом під час вирішення справи. З приводу визначення Позивачем податкових зобов'язань з податку на додану вартість суд зазначає наступне. Як встановлено судом, за рахунок операцій з ТОВ "Альтаір Компані" та з ТОВ "Каліон" позивачем сформовано податковий кредит. Порядок формування податкового кредиту з податку на додану вартість визначено статтею 198 Податкового кодексу України, згідно якої право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/ послуг, що підтверджено податковою накладною (пункт 198.2 статті 198 Податкового кодексу України на час вчинення спірних операцій та видачі податкової накладної). Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з, зокрема, придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. В силу положень пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону (пункт 198.6 статті 198 Податкового кодексу України). Суду не надано доказів того, що на момент складання податкових накладних контрагенти позивача не були зареєстровані як платники податку на додану вартість, а тому не мали права видавати податкові накладні на кожну повну або часткову поставку товарів (робіт, послуг). В свою чергу податкові накладні, на підставі яких позивачем сформовано податковий кредит, копії яких знаходяться в матеріалах справи, відповідають вимогам, встановленим статтею 201 Податкового кодексу України. Суд звертає увагу, що факт вчинення певних господарських операцій та правомірність подальшого відображення (проведення) їх у бухгалтерському та податковому обліку підтверджується первинними документами платника податків. Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Таким чином визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків. Статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Отже, первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. При цьому, податковий облік формують не самі по собі цивільні правочини, а саме господарські операції, тобто фактичний рух активів та/або зміни власного капіталу чи зобов'язань платника податку. У ході розгляду справи позивачем спростовано висновки відповідача щодо відсутності реальних операцій, шляхом надання первинних документів. Так, наявні в матеріалах справи договір, податкові накладні, видаткові накладні, рахунки-фактури, акт приймання-виконання будівельних робіт, довідка про вартість виконаних будівельних робіт, відомості ресурсів до зведеного кошторисного розрахунку вартості будівництва, локального кошторису на монтаж опор, в силу Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", є первинними документами, та мають всі необхідні встановлені законом обов'язкові реквізити. Докази того, що вказані документи не мають юридичної сили або визнані в установленому порядку недійсними - відсутні. Із системного аналізу положень Податкового кодексу України вбачається висновок, що право на формування податкового кредиту з податку на додану вартість виникає у платника податків за наявності сукупності таких елементів: наявності у сторін спеціальної податкової правосуб'єктності (особа, що видає податкову накладну, повинна бути зареєстрованою як платник ПДВ); фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій постачальником на користь покупця; наявності причинно-наслідкового зв'язку між операцією з придбання товарів чи послуг та потребою використання в господарській діяльності; документального підтвердження факту здійснення господарської операції сукупністю належним чином складених (оформлених) первинних та інших документів (у т.ч. платіжних), які зазвичай супроводжують операції певного виду та підтверджують їх фактичне виконання; наявності у покупця належним чином складеної податкової накладної (має усі обов'язкові реквізити). Судом на підставі оцінки наявних у справі матеріалів та доказів у їх сукупності встановлено, що факт отримання товару та послуг за спірними правочинами документально підтверджується. Твердження податкового органу про відсутність факту поставки товару та надання послуг під час розгляду справи не були доведені, а надані позивачем докази є переконливими і достатніми для висновку суду щодо реальності господарських операцій. Відтак, висновки податкового органу про порушення позивачем вимог статей 198, 201 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на додану вартість, є безпідставними. Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що нормами чинного законодавства на сторону цивільно-правової угоди, яка є платником податків, не покладено обов'язку з перевірки відповідності законодавству правил ведення іншим учасником правовідносин господарської діяльності та дотримання ним вимог податкового законодавства. Окремо суд звертає увагу на те, що відповідачем право позивача на формування податкового кредиту поставлено в залежність від добросовісності його контрагента, що суперечить приписам податкового законодавства. Так, якщо такий контрагент не виконав своїх зобов'язань по належному формуванню первинних документів для підтвердження показників податкового обліку, то це може тягнути відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для зменшення суми податкового кредиту з податку на додану вартість. На переконання суду, своїм рішенням відповідачем встановлено для позивача додаткові обмеження, що не відповідає повноваженням відповідача, передбаченим Податковим кодексом України та суперечить вимогам статті 19 Конституції України. Підсумовуючи вищенаведене, суд зазначає, що будь-яка неправомірна діяльність контрагента (наприклад, його "фіктивність", відносини з іншими контрагентами) не впливає на результати діяльності позивача і не можуть бути підставою для притягнення до відповідальності платника податку, оскільки згідно статті 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Неприпустимість притягнення до відповідальності одного суб'єкта господарювання за неправомірні дії іншого підтверджується практикою Європейського Суду з прав людини. Європейський Суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має. зазнавати негативних наслідків через порушення законодавства його контрагентом. Більш того, у разі наявності у державних органів інформації про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб'єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку (Рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2007 у справі "Інтерсплав проти України"). Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи та з урахуванням того, що у справі було встановлено реальне здійснення господарських операцій та їх зв'язок з господарською діяльністю позивача, наявність належним чином оформлених первинних документів, податкових накладних, виданих зареєстрованими платниками податку на додану вартість, суд дійшов висновку про протиправність збільшення позивачу суми грошового зобов'язання з податку на додану вартість за спірним податковим повідомленням-рішенням. Статтею 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 72 цього Кодексу. В силу частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. На виконання цих вимог відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду жодних доказів, які спростовували б твердження позивача, а відтак, не довів правомірності свого рішення. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позовна вимога позивача щодо скасування оскаржуваного податкового повідомлення-рішення підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги позивача про скасування акту перевірки від 04.10.2013 №177/10-13-22-01-121/38559615, то вона не може бути предметом розгляду адміністративного судочинства, з огляду на наступне. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Викладення висновків суб'єктом владних повноважень є способом реалізації наданої суб'єкту владних повноважень компетенції. Надання висновку являє собою процес реалізації наданих законом функцій суб'єкту владних повноважень. Самі по собі висновки не тягнуть за собою будь-яких правових наслідків для особи. Правові наслідки для позивача у даному випадку несе акт індивідуальної дії - податкове повідомлення-рішення, оскільки має вплив на його права та обов'язки. Виходячи із завдань Кодексу адміністративного судочинства України, як то захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, судовий захист права може бути здійснений лише за умови наявності порушення для фізичної чи юридичної особи прав (чи інтересів). З огляду на зазначене, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню через відсутність порушення прав висновками відповідача, а обраний позивачем спосіб захисту в цій частині не відповідає об'єкту порушеного права. Акти перевірки не є рішеннями суб'єкта владних повноважень, не спричиняють виникнення будь-яких прав і обов'язків осіб чи суб'єктів владних повноважень, а, отже, не породжують правовідносин, що можуть бути предметом спору. Висновки Броварської об'єднаної державної податкової інспекції Київської області під час проведення планової перевірки самі по собі не породжують відносини, які можуть бути предметом оскарження. Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Отже, суди розглядають виключно спори, які виникають між учасниками певних правовідносин. Виходячи з наведеного, відсутність правовідносин у висновках, викладених в Акті перевірки Державної податкової інспекції у Києво-Святошинському районі Головного управління Міндоходів у Київській області, виключає можливість розгляду адміністративної справи в цій частині позовних вимог, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту, а, отже, суд не повинен розглядати справу в цій частині позовних вимог. Таким чином, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, провадження у справі в частині скасування акту перевірки від 04.10.2013 №177/10-13-22-01-121/38559615, - підлягає закриттю, оскільки справу (в цій частині) не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про часткову правомірність заявлених позовних вимог і, відповідно, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Згідно зі статтею 97 Кодексу адміністративного судочинства України суд за клопотанням однієї зі сторін визначає грошовий розмір судових витрат, які повинні бути їй компенсовані. Оскільки позивач вимог про відшкодування судових витрат не заявляв, судові витрати стягненню з Державного бюджету України на користь позивача не підлягають.

Результат розгляду: partial