Рішення адміністративного суду від 2014-02-11 00:00:00+02

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулося Публічне акціонерне товариство «Київський завод «Аналітприлад» (далі - позивач) з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Солом'янському районі міста Києва (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення № 813 від 25.11.2013 року. Позовні вимоги позивачем обґрунтовано тим, що за наслідками перевірки за результатами якої складено акт № 813 від 25 листопада 2013 року, відповідачем було прийнято оскаржуване рішення на підставі пункту 5 частини 9 статті 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». В періоді до 1 січня 2011 року відносини, що виникали між суб'єктами загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, регулювалися Законом № 1058-ІV. Позивач зазначив, що згідно зі статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. На думку позивача, аналіз наведених норм законодавства дає підстави вважати, що відповідач протиправно виніс оскаржуване рішення від 25 листопада 2013 року про застосування до позивача фінансових санкцій за подання недостовірних відомостей, що використовуються в системі персоніфікованого обліку, на підставі пункту 5 частини дев'ятої статті 106 Закону № 1058-IV, оскільки зазначена норма Закону втратила чинність з 1 січня 2011 року згідно із Законом № 2464-VI і не діяла на дату прийняття відповідачем оскаржуваного рішення. Таким чином, вказує позивач, застосовуючи в листопаді 2013 року фінансові санкції до останнього, відповідачдіяв на підставі неіснуючої правової норми, що свідчить про невідповідність оскаржуваного рішення вимогам п.1 ч.3 ст.2 КАС України. Представники позивача у судовому засіданні надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, надав до матеріалів справи письмові заперечення на позовну заяву в яких зазначив, що вважає висновки викладені в акті перевірки правомірними, а оскаржуване рішення винесеним відповідно до норм чинного законодавства. Згідно акту перевірки № 813 від 25.11.2013 року встановлено, що позивачем було подано недостовірні відомості до Пенсійного фонду за період з 2000 року по 2005 рік, а саме недостовірність ідентифікаційного номеру на застраховану особу [PERSON] (ідн. [NUMBER]) згідно довідки співставлення №117 від 25.11.2013 року, а відтак, на думку представника відповідача і накладені штрафні санкції, які виникли мають бути застосовані (стягнуті) і після 1 січня 2011 року, оскільки надані недостовірні відомості мали місце в період дії ч. 5 ст. 106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Представник відповідача вважає, що накладення штрафних санкцій за допущене позивачем порушення, жодним чином не протирічить положенням ст. 58 Конституції України, та узгоджуєтьсяз позицією Конституційного суду України викладеною в рішенні у справі за конституційнимзверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) № 1-рп/99 від 09.02.1999 року. За висновком представника відповідача, фактично, з набранням чинності Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», суть порушення, а саме подання до органів Пенсійного фонду України недостовірних відомостей, що використовуються в системі персоніфікованого обліку залишилися ідентичними тим, що були визначені Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та жодним чином не змінили зміст та суть суб'єктів відносин. Представник відповідача просив в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Київський завод «Аналітприлад» відмовити повністю. Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши письмові докази в матеріалах справи, суд встановив наступне. Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Позивач - Публічне акціонерне товариство «Київський завод «Аналітприлад» (ПАТ «КЗ «Аналітприлад») зареєстровано як юридична особа Солом'янською районною в місті Києві державною адміністрацією 22.03.1994 року, ідентифікаційний код юридичної особи 14311181, що підтверджено довідкою АБ № 546569 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України та випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Свою діяльність здійснює на підставі Статуту. (а.с.12-18) На час розгляду справи Публічне акціонерне товариство «Київський завод «Аналітприлад» перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Солом'янському районі міста Києва, як платник страхових внесків та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (реєстраційний № 04-07783). Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України № 2464-VI від 08.07.2010 року «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон № 2464). В ст.1 Закону № 2464 передбачено, що Пенсійний фонд України - орган, уповноважений відповідно до цього Закону вести реєстр застрахованих осіб Державного реєстру та виконувати інші функції, передбачені законом. Відповідно ст. 2 Закону № 2464, дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов'язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Згідно до ст. 14, 15, 17 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» Публічне акціонерне товариство «Київський завод «Аналітприлад» є платником страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та зобов'язане нараховувати, обчислювати і сплачувати страхові внески в установлені строки та в повному обсязі. З дослідженого судом акту № 813 від 25.11.2013 року, складеного головним спеціалістом управління Пенсійного фонду України в Солом'янському районі м. Києва, про виявлення факту неподання, несвоєчасного подання, подання не за встановленою формою, або подання недостовірних відомостей, що використовуються в системі персоніфікованого обліку та іншої звітності розрахунків сум страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування у строки, визначені законодавством, встановлено, що Публічним акціонерним товариством «Київський завод «Аналітприлад» було подано недостовірні відомості до органів Пенсійного фонду України у відповідності з п.5 ч.9 ст.106 Закону України від 09.07.2003 року № 1058-IV за період з 2000 року по 2005 рік, а саме недостовірність ідентифікаційного номеру на застраховану особу [PERSON] (ідн. [NUMBER]) згідно довідки співставлення №117 від 25.11.2013 року. (а.с.11) На підставі зазначеного акту, 25.11.2013 року відповідачем було винесено Рішення № 813 про застосування фінансових санкцій до позивача за подання до органів Пенсійного фонду України недостовірних відомостей, що використовуються в системі персоніфікованого обліку на підставі п.5 ч.9 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у розмірі 170, 00грн. (а.с.10) Проте, з таким висновком УПФУ в Солом'янському районі міста Києва суд не може погодитись виходячи з наступного. Згідно з п.5 ч.9 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції, яка діяла до 01 січня 2011 року, за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою або подання недостовірних відомостей, що використовуються в системі персоніфікованого обліку та іншої звітності, передбаченої законодавством, до територіальних органів Пенсійного фонду накладається штраф у розмірі 10 відсотків суми страхових внесків, які були сплачені або підлягали сплаті за відповідний звітний період, за кожний повний або неповний місяць затримки подання відомостей, звітності, але не менше десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а в разі повторного протягом року такого порушення у розмірі 20 відсотків зазначених сум та не менше 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Згідно ч. 5 п. 7 Розділу VІІІ «Заключні та Перехідні положення» Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» стягнення заборгованості зі сплати страхових внесків по діючим видам нарахованих та/або не сплачених в період до 01 січня 2011 року, у тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 01 січня 2011 року не настав, здійснюються фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування у відповідності до законодавства, яке діяло на момент виникнення такої заборгованості або застосування штрафних санкцій. Тобто, суд приходить до висновку, що на момент прийняття спірного рішення, 25 листопада 2013 року Управлінням Пенсійного фонду України в Солом'янському районі міста Києва про накладення на позивача штрафу за несвоєчасне подання звітності за 2000-2005 роки норми закону у чинному законодавстві, яка б передбачала відповідальність у вигляді штрафу за порушення строків подання звітності до Пенсійних фондів, не існувало. Крім того, слід зазначити, що до позивача безпідставно застосовано штрафні санкції за неподання звітності за 2000-2005 роки на підставі п.5 ч.9 ст.106 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-ІV, оскільки з 01 січня 2011 року дана норма права втратила чинність у відповідності до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08 липня 2010 року № 2464-VІ. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20.11.2012 року. На підставі приписів ст.244-2 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення Верховного суду України є обов'язковими для судів України. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Приписами статті 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що Управління Пенсійного фонду України як підвідомчий орган Пенсійного фонду України діяв не в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та чинним законодавством, а заявлені Позивачем вимоги є обґрунтованими та законними, тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок, щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Суд приходить до висновку, що докази, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, є законними, допустимими, обґрунтованими, такими, що відповідають дійсним обставинам справи, оскільки не спростувалися відповідачем та підтверджуються наявними в справі доказами. Завданням адміністративного суду є перевірка правомірності (легальності) даного рішення з огляду на чіткі критерії, які зазначені у частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України. Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлені критерії, якими керується адміністративний суд при перевірці рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень. Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Київський завод «Аналітприлад» підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Результат розгляду: granted