Рішення адміністративного суду від 2014-03-17 00:00:00+02

До суду з адміністративним позовом звернулися [PERSON] та [PERSON] до старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Попіва Романа Ігоровича, в якому просять звільнити їх від сплати судового збору, на підставі ст. 5 Закону України "Про судовий збір", скасувати постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 06.02.2014р. ВП №41935077 та ВП 41934394 від 07.02.2014р., зобов'язати Державну виконавчу службу України виконати постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 23.10.2013р. №823/2966/13-а, визнати протиправною бездіяльність ДВСУ в частині невиконання рішення суду від 23.10.2013р. за виконавчими листами від 15.01.2014р. та стягнути судові витрати в сумі 24 грн. 00 коп. Представники позивача надіслали до суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Представник відповідача проти позову заперечував та просив суд відмовити в задоволенні позову повністю з підстав, зазначених у запереченні. Частинами 1, 3 ст. 181 Кас України визначено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Відповідачем у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби є відповідний орган державної виконавчої служби. Таким чином, суд зазначає, що відповідно до вимог КАС України відповідачем у даній справі повинен бути відділ примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України, а не старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Попів Роман Ігорович. Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до наступного. Старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Попівим Романом Ігоровичем 06.02.2014 року винесена постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження за виконавчим листом №823/2966/13-а від 15 січня 2014 року, виданим Черкаським окружним адміністративним судом про зобов'язання начальника відділу управління прокуратури Черкаської області Кузнецова Сергія Миколайовича надати повну вмотивовану відповідь на скаргу [PERSON] та інших від 22.07.2013р., спрямовану Генеральною прокуратурою за вих. №19-р від 29.07.2013р., в зв'язку з тим, що виконавчий лист не відповідає вимогам статті 18 Закону України «Про виконавче провадження». Старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Попівим Романом Ігоровичем 07.02.2014 року винесена постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження за виконавчим листом №823/2966/13-а від 15 січня 2014 року, виданим Черкаським окружним адміністративним судом про зобов'язання начальника відділу управління прокуратури Черкаської області Кузнецова Сергія Миколайовича надати повну вмотивовану відповідь на скаргу [PERSON] та інших від 22.07.2013р., спрямовану Генеральною прокуратурою за вих. №19-р від 29.07.2013р., в зв'язку з тим, що виконавчий лист не відповідає вимогам статті 18 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) вирішення спорів між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень - відноситься до компетенції адміністративних судів. Частиною 3 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Статтею 17 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Частиною 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено вимоги до виконавчого документа, а саме: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище та ініціали посадової особи, що його видали; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків) або номер і серія паспорта стягувача та боржника для фізичних осіб - громадян України, які через свої релігійні або інші переконання відмовилися від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні органи державної влади та мають відмітку в паспорті громадянина України, а також інші дані, якщо вони відомі суду чи іншому органу, що видав виконавчий документ, які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню, зокрема, дата народження боржника та його місце роботи (для фізичних осіб), місцезнаходження майна боржника, рахунки стягувача та боржника тощо; 4) резолютивна частина рішення; 5) дата набрання законної (юридичної) сили рішенням; 6) строк пред'явлення виконавчого документа до виконання. Відповідно до пункту 3.3 Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012р. №512/5, відсутність ідентифікаційного коду суб'єкта господарювання стягувача або боржника (для юридичних осіб) допускається, якщо законодавством країни, на території якої зареєстровано юридичну особу, не передбачено присвоєння юридичній особі ідентифікаційного коду. Отже, обов'язковою вимогою щодо оформлення виконавчого документа є зазначення ідентифікаційного коду. Державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби (ч.1 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження»). Відповідно до п.6 ч.1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону. Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для скасування постанов від 06.02.2014р. ВП №41935077 та від 07.02.2014р. ВП 41934394, оскільки державний виконавець діяв у межах наданих повноважень та у спосіб, визначений Законом України "Про виконавче провадження". Частиною 1 ст. 259 КАС України визначено, що суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, або визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, та стягнути на користь боржника безпідставно одержане стягувачем за виконавчим листом. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 169 КАС України суд може з власної ініціативи або за заявою особи, що брала участь у справі, чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні. Також не підлягає до задоволення вимога позивачів про визнання протиправною бездіяльності відповідача. Судом встановлено, що заяви про примусове виконання виконавчого листа № 823/2966/13-а позивачами подані відповідачу 06.02.2014 року. Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що про відмову у відкритті виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову протягом трьох робочих днів, а за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - не пізніше наступного робочого дня з дня надходження виконавчого документа і не пізніше наступного дня надсилає її заявникові разом з виконавчим документом. Постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 06.02.2014р. ВП №41935077 та від 07.02.2014р. ВП 41934394 винесені у термін, визначений законом. Щодо вимоги відповідачів по відшкодуванню судових витрат в сумі 24,00 грн. з належної сторони, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 91 КАС України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. Стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, та її представнику сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Позивачами не надано жодних належним чином оформлених документальних доказів щодо судових витрат. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Частинами 1, 2 ст. 71 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивачів є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Результат розгляду: denied