Рішення адміністративного суду від 2014-03-07 00:00:00+02

Податковим органом було проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ» з питань дотримання вимог податкового законодавства, валютного законодавства та іншого законодавства за період з 14 серпня 2007 року по 31 грудня 2011 року, за результатами якої складено акт від 03 квітня 2012 року № 82/22-30/35322510. В акті перевірки зафіксовано наступні порушення позивачем податкового законодавства: - п. 1.32 статті 1, п. 5.1, пп. 5.2.1 п. 5.2, пп. 5.3.1, п. 5.3 статті 5, п. 16.15 статті 16 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», в результаті чого занижено від'ємне значення об'єкта оподаткування податком на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 45 670, 00 грн., а саме: ІІІ квартал 2011 року на суму 45 670, 00 грн., 2010 рік на суму 45 670, 00 грн. та завищено від'ємне значення об'єкта оподаткування податком на прибуток в періоді, що перевірявся на загальну суму 35 000, 00 грн. у І кварталі 2011 року; - п. 3 підрозділу 4 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого знято збитки 2010 року, які включені в другий квартал 2011 року у сумі 137 390, 00 грн., що призвело до заниження податку на прибуток за ІІІ квартал 2011 року на суму 10 079, 00 грн., за ІV квартал 2011 року 23 006, 00 грн.; - п. 1.32 статті 1, п. 5.1, пп. 5.2.1 п. 5.2, пп. 5.3.1, п. 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», пп. 14.1.36 п. 14.1 статті 14, пп. 140.1.2 п. 140.1 статті 140 ПК України, в результаті чого занижено податок на прибуток всього у сумі 288 314, 00 грн., а саме: за ІІ квартал 2011 року у сумі 47 024, 00 грн., за ІІІ квартал 2011 року у сумі 104 776, 00 грн., за ІV квартал 2011 року у сумі 136 514, 00 грн. На підставі висновків зазначеного акту перевірки, відповідачем 20 квітня 2012 року прийнято податкове повідомлення-рішення № 0000092231, яким збільшено ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ» суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 321 400, 00 грн., у тому числі 321 399, 00 грн. - основний платіж, 1, 00 грн. - штрафні (фінансові) санкції (штрафи). Зазначене податкове повідомлення-рішення було оскаржено позивачем в порядку процедури адміністративного оскарження до Державної податкової служби у м. Києві та Державної податкової служби України. Рішенням Державної податкової служби у м. Києві № 4172/10/12-114 від 10 липня 2012 року, скарга ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ» задоволена частково: податкове повідомлення-рішення від 20 квітня 2012 року № 0000092231 скасовано в частині 23 549, 43 грн. податку на прибуток та застосованої штрафної (фінансової) санкції у розмірі 1, 00 грн., в іншій частині вказане податкове повідомлення-рішення залишено без змін, а скарга ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ» - без задоволення. 20 липня 2012 року ДПІ у Оболонському районі м. Києва ДПС прийнято податкове повідомлення-рішення № 0000412231, яким згідно з пп. 54.3.2 п. 54.3 статті 54 ПК України та відповідно до п. 7 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, на підставі рішення ДПС у м. Києві № 4172/10/12-114 від 10 липня 2012 року за порушення п. 1.32 статті 1, п. 5.1, пп. 5.2.1 п. 5.2, пп. 5.3.1, п. 5.3 статті 5, п. 16.15 статті 16 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», пп. 14.1.36 п. 14.1 статті 14, пп. 140.1.2 п. 140.1 статті 140 ПК України збільшено ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ» суму грошового зобов'язання з податку на прибуток у розмірі 297 849, 57 грн. Рішенням ДПС України № 1389916/10-2115 від 13 серпня 2012 року, податкове повідомлення-рішення від 20 квітня 2012 року № 0000092231 (з урахуванням рішення ДПС у м. Києві № 4172/10/12-114 від 10 липня 2012 року) залишено без змін, скарга ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ» - без задоволення. Не погоджуючись з вищезазначеними податковими повідомленнями-рішеннями від 20 квітня 2012 року та від 20 липня 2012 року, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом. Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд прийшов до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного. Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № 0000412231 від 20 липня 2012 року, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як вбачається з матеріалів справи, 01 березня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Лізинг інформаційних технологій» (Ліцензіар та/або Сервісер) та ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ» (Ліцензіат та/або Компанія з особливим призначенням) було укладено договір сервісера та права використання торговельної марки № 1, відповідно до умов якого Ліцензіар (Сервісер) надає Ліцензіату (Компанія з особливим призначенням) за винагороду на строк дії цього Договору невиключну ліцензію на використання торговельної марки «LeaselT» на території України щодо усіх товарів і послуг, зазначених у Свідоцтві за класами МКТП, без прав передачі третім особам, з метою використання у своїй діяльності. Умовами такого договору було передбачено, що під «використанням торговельної марки» розуміється нанесення її на будь-який товар, для якого вона зареєстрована, упаковку, в якій міститься такий товар, вивіску, пов'язану з ним, етикетку, нашивку, бирку чи інший прикріплений до товару предмет, зберігання такого товару із зазначенням Торговельної марки з метою пропонування для продажу, пропонування його для продажу, продаж, імпорт (ввезення); застосування її під час пропонування та надання будь-якої послуги, для якої торговельна марка зареєстрована; застосування її в діловій документації чи в рекламі та в мережі Інтернет, у тому числі в доменних іменах. Розмір роялті, що підлягає нарахуванню та сплаті за використання торгової марки, відповідно до додаткової угоди від 01 січня 2010 року до укладеного 01 березня 2008 року договору, визначається в додаткових угодах до договору та становить 10% від суми розміщених облігацій. Розмір сплаченого в періоді, що перевірявся податковим органом, роялті за використанням торговельної марки, був врахований позивачем при визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток підприємств. Відповідно до п. 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» (в редакції на момент спірних правовідносин, що існували в період до 01 квітня 2011 року), валові витрати виробництва та обігу (валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності. В силу пп. 5.2.1 п. 5.2 статті 5 вказаного Закону, до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті. Відповідно до пп. 5.4.2 п. 5.4 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», до валових витрат включаються витрати, крім тих, що підлягають амортизації, пов'язані з науково-технічним забезпеченням господарської діяльності, на винахідництво і раціоналізацію господарських процесів, проведення дослідно-експериментальних та конструкторських робіт, виготовлення та дослідження моделей і зразків, пов'язаних з основною діяльністю платника податку, виплатою роялті та придбанням нематеріальних активів (крім тих, що підлягають амортизації) для їх використання в господарській діяльності платника податку. Норми цього підпункту стосуються витрат на зазначені заходи незалежно від того, чи призвели такі заходи до збільшення доходів платника податку. Підпункт 5.3.1 п. 5.3 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств» передбачає, що не включаються до складу валових витрат витрати на потреби, не пов'язані з веденням господарської діяльності. У відповідності до положень п 138.1 статті 138 ПК України (застосовується до спірних правовідносин, що виникли після 01 січня 2011 року), витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із: витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті; інших витрат, визначених згідно з пунктом 138.5, підпунктами 138.10.5, 138.10.6 пункту 138.10, пунктами 138.11, 138.12 цієї статті, пунктом 140.1 статті 140 і статтею 141 цього Кодексу; крім витрат, визначених у пунктах 138.3 цієї статті та у статті 139 цього Кодексу. Витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням п.п. 138.2, 138.11 цієї статті, п.п. 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку. Відповідно до п. 138.2 статті 138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу. Відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 статті 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами. З метою підтвердження використання зазначеної торгової марки у своїй господарській діяльності, позивачем було долучено до матеріалів справи: договір від 01 березня 2008 року та додаткові угоди до нього від 01 січня 2010 року, від 01 квітня 2011 року, від 01 липня 2011 року та від 01 жовтня 2011 року, титульної сторінки Рейтингового звіту випуску облігацій, дескноут облігацій для інвесторів, свідоцтво про знак для товарів і послуг № 71682, презентацію для інвесторів, платіжні доручення про здійснення перерахунку коштів за використання торгової марки. Виходячи з системного аналізу зазначених положень законодавства в контексті наявних в матеріалах справи доказів, суд приходить до висновку про те, що ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ» дійсно використовував торгову марку «LeaselT», в періоді, що перевірявся податковим органом, в своїй господарській діяльності, а тому, відповідно, мав право враховувати витрати з нарахування роялті за використання такої торгової марки при визначенні об'єкта оподаткування. Таким чином необґрунтованими є протилежні висновки податкового органу. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що причиною для збільшення позивачу суми податку на прибуток приватних підприємств спірним податковим повідомленням-рішенням стало також невизнання податковим органом із посиланням на п. 150.1 статті 150 ПК України та з п. 3 підрозділу 4 розділу ХХ ПК України права позивача на включення до складу ІІ, ІІІ та IV кварталів 2011 року від'ємного значення об'єкта оподаткування, що увійшло до складу І кварталу 2011 року з 2010 року, а не лише від'ємного значення об'єкта оподаткування, отриманого за результати здійснення господарської діяльності за І квартал 2011 року. Відповідно до підрозділу 4 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України - розділ III цього Кодексу застосовується, зокрема, під час розрахунків з бюджетом починаючи з доходів і витрат, що отримані і проведені з 01 квітня 2011 року. Відповідно до п. 150.1 статті 150 ПК України - якщо результатом розрахунку об'єкта оподаткування платника податку з числа резидентів за підсумками податкового року є від'ємне значення, то сума такого від'ємного значення підлягає включенню до витрат першого календарного кварталу наступного податкового року. Розрахунок об'єкта оподаткування за наслідками півріччя, трьох кварталів та року здійснюється з урахуванням зазначеного від'ємного значення попереднього року у складі витрат таких податкових періодів наростаючим підсумком до повного погашення такого від'ємного значення. Разом з тим, п. 3 підрозділу 4 розділу ХХ ПК України встановлено, що пункт 150.1 статті 150 Кодексу застосовується у 2011 році з урахуванням такого: якщо результатом розрахунку об'єкта оподаткування платника податку з числа резидентів за підсумками першого кварталу 2011 року є від'ємне значення, то сума такого від'ємного значення підлягає включенню до витрат другого календарного кварталу 2011 року. Розрахунок об'єкта оподаткування за наслідками другого, другого і третього кварталів, другого - четвертого кварталів 2011 року здійснюється з урахуванням від'ємного значення, отриманого платником податку за перший квартал 2011 року, у складі витрат таких податкових періодів наростаючим підсумком до повного погашення такого від'ємного значення. Відповідно до статті 139 ПК України - передбачені витрати, що не враховуються при визначенні оподаткування прибутку, перелік яких є вичерпним та не містить поняття «від'ємне значення об'єкта оподаткування за підсумками першого кварталу без врахування від'ємного значення, що увійшло до складу першого кварталу 2011 року з 2010 року», а відтак безпідставним є висновок відповідача про те, що до складу другого кварталу 2011 року включається виключно від'ємне значення об'єкта оподаткування, отримане суб'єктами господарювання за результатами здійсненої господарської діяльності за перший квартал 2011 року без врахування від'ємного значення, що увійшло до складу першого кварталу 2011 року з 2010 року. Крім того, листом від 10 листопада 2011 року № 04-39/10-1160 Комітет Верховної Ради України з питань фінансів, банківської діяльності, податкової та митної політики зазначає про те, що п. 3 підрозділу 4 розділу ХХ Кодексу не містить заборони на врахування у 2011 та 2012 роках збитків, які виникли до 01 січня 2011 року, а отже, такі збитки повинні враховуватись у складі витрат поточних податкових періодів наростаючим підсумком до повного погашення від'ємного значення. Також, колегія суддів при вирішення даної справи бере до уваги позицію Вищого адміністративного суду України, викладену ним в Інформаційному листі від 13 вересня 2012 року № 2019/12/13-12, відповідно до якого до складу валових витрат другого календарного кварталу 2011 року підлягає включенню сума від'ємного значення об'єкта оподаткування за перший квартал 2011 року, яка, у свою чергу, розраховується з урахуванням у складі валових витрат першого календарного кварталу 2011 року сум від'ємного значення, що утворилися станом на 01 січня 2010 року, а також тих, що виникли протягом 2010 року. У подальшому розрахунок об'єкта оподаткування за наслідками другого, другого і третього кварталів, другого-четвертого кварталів 2011 року здійснюється з урахуванням від'ємного значення, отриманого платником податку за перший квартал 2011 року, у складі витрат таких податкових періодів наростаючим підсумком до повного погашення такого від'ємного значення. З аналізу вказаних норм вбачається, що позивач правомірно сформував склад об'єкта оподаткування за ІІ-IV квартали 2011 року з урахуванням від'ємного значення об'єкту оподаткування 2010 року, що увійшло до І кварталу 2011 року. Таким чином, зазначене вище в своїй сукупності свідчить про необґрунтованість позиції податкового органу, викладеній в акті перевірки від 03 квітня 2012 року № 82/22-30/35322510, щодо порушення ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ» вимог податкового законодавства, а тому протиправним та таким, що підлягає скасуванню, є оскаржуване податкове повідомлення-рішення № 0000412231 від 20 липня 2012 року. Отже, адміністративний позов ТОВ «Лізинг ІТ-СПВ» підлягає задоволенню в цій частині вимог. Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 20 квітня 2012 року № 0000092231 необхідно зазначити наступне. Підпунктом 60.1.3 п. 60.1 статті 60 ПК України встановлено, що податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними, якщо контролюючий орган зменшує нараховану суму грошового зобов'язання раніше прийнятого податкового повідомлення-рішення або суму податкового боргу, визначену в податковій вимозі. Згідно з п. 60.4 статі 60 ПК України, у випадках, визначених п.п. 60.1.3 і 60.1.5 п. 60.1 цієї статті, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога вважаються відкликаними з дня надходження до платника податків податкового повідомлення-рішення або податкової вимоги, які містять зменшену суму грошового зобов'язання або податкового боргу. Отже, у випадку зменшення контролюючим органом суми грошового зобов'язання визначеного в податковому повідомленні-рішенні, таке податкове повідомлення рішення вважається відкликаним з дня надходження до платника податків податкового повідомлення-рішення, яке містить зменшену суму грошового зобов'язання. Як вже зазначалось вище, повідомлення-рішення від 20 квітня 2012 року № 0000092231 було скасовано рішенням ДПС у м. Києві № 4172/10/12-114 від 10 липня 2012 року в частині збільшення суми податку на прибуток у розмірі 23 549, 43 грн. та застосування штрафної (фінансової) санкції у розмірі 1, 00 грн. 20 липня 2013 року, у зв'язку з прийняття ДПС у м. Києві зазначеного рішення, відповідачем було прийнято податкове повідомлення-рішення № 0000412231, яким визначено зменшену суму, відносно зазначеного в податковому повідомленні-рішенні від 20 квітня 2012 року № 0000092231, грошового зобов'язання. З наявної в матеріалах справи копії повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що позивачем податкове повідомлення-рішення № 0000412231 було отримано 30 липня 2012 року. Таким чином, станом на дату звернення позивача до суду з даним позовом, податкове повідомлення-рішення від 20 квітня 2012 року № 0000092231 було відкликаним. З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення відповідача від 20 квітня 2012 року № 0000092231. А тому в цій частині вимог адміністративний позов задоволенню не підлягає. Відповідно до статті 161 КАС України, під час прийняття постанови суд вирішує наступні питання, зокрема: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Відповідно до положень ч. 1 статті 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці данні встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів та висновків експертів. Згідно положень статті 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача підлягають задоволенню частково. На підставі викладеного,

Результат розгляду: partial