Рішення адміністративного суду від 2014-01-31 00:00:00+02

Рішенням Лівадійської селищної ради 31-ої сесії 4-го скликання від 15.12.2005 року № 86 затверджено проект землеустрою з відведення [PERSON] земельної ділянки та передано безкоштовно у його власність земельну ділянку кадастровий номер 0111947900:08:001:0302, за адресою: [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд (присадибної ділянки). На підставі зазначеного рішення [PERSON] було оформлено державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 528848, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 27.01.2006р. за № 010602100023. В подальшому на підставі договору купівлі-продажу вказана земельна ділянка була придбана [PERSON], яким оформлено державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 068800, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 13.05.2008р. за № 010800700089. 29.04.2011р. Республіканським комітетом по земельних ресурсах АР Крим проведено позапланову перевірку з питань дотримання вимог земельного законодавства при використанні земельних ділянок на території Ялтинського гірсько-лісового природного заповідника, за результатами якої встановлено, що земельна ділянка орієнтованою площею 0.1500 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], та передана у власність [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, згідно із матеріалами лісовпорядкування знаходиться на території Лівадійського лісництва в межах Ялтинського гірсько-лісового природного заповідника. Листом від 06.07.2011 вих. № 01-09/370 Ялтинський гірсько-лісовий природний заповідник повідомив прокуратуру м. Ялта, що земельна ділянка, яка знаходиться у власності [PERSON], згідно матеріалів лісовпорядкування входить до земель природно-заповідного фонду Ялтинського гірсько-лісового природного заповідника. Кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів незалежним і неупередженим судом (стаття 6 КАС України). Відповідно до ч.1 ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Тобто, позивач чи прокурор в його інтересах мають право звернутися до адміністративного суду з позовом, якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача (суб'єкта владних повноважень) порушено права, свободи чи інтереси позивача у сфері публічно-правових відносин, при цьому довівши належними та допустимими доказами наявність дійсного (фактичного) порушення прав, свобод чи інтересів згідно ст. 71 КАС України. Критерії оцінювання судами рішень, дій та бездіяльності суб'єктів владних повноважень також наведені у частині третій статті 2 КАС України, відповідно до якої у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. З матеріалів справи вбачається, що Ялтинський гірсько-лісовий природний заповідник створений у 1973 році відповідно до постанови Ради Міністрів Української РСР № 84 від 20.02.1973р. "Про організацію нових державних заповідників і розширення чорноморського державного заповідника" . Ялтинському гірсько-лісовому природному заповіднику у 1978 році виданий державний акт на право користування землею серії Б № 013883, наданих для ведення насаджень лісових культур та ведення лісового господарства. Наказом № 49 від 06.03.1973р. Міністерства Лісового господарства Української РСР "Про організацію Ялтинського гірсько-лісового природного заповідника …" площа земель Ялтинського гірсько-лісового природного заповідника була визначена, як 14176 га . Наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 18 грудня 2000 року № 255 було затверджене "Положення про Ялтинський гірсько - лісовий природний заповідник", в якому зазначено, що ЯГЛПЗ було створено в 1973 році на територію загальною площею 14 523,00 га, 4 лісництва з них Лівадійське лісництво площею 4 836,00 га. У 2004 році по землях Ялтинського ГЛПЗ була розроблена технічна документація по землевпорядкуванню щодо складання документів, які посвідчують право на земельні ділянки Ялтинського лісово-гірського заповідника на території Лівадійської селищної ради. Технічною документацією встановлені межі Ялтинського гірсько-лісового природного заповідника на території Лівадійської селищної ради, загальною площею 4975,98 га. Згідно обставин справи між сторонами виник спір щодо наявності повноважень у відповідача при прийнятті рішення №85 від15.12.2005р., яким затверджено проект землеустрою [PERSON] та передано безоплатно у власність земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] площею 0,1500га з земель Лівадійської селищної ради для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Перевіряючи законність та обґрунтованість прийняття відповідачем спірного рішення, колегія суддів виходить з наступного . Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування їх посадові особини зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 140 Конституції України встановлено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради. Територіальні громади села, селища, міста відповідно до статті 143 Конституції України безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. Згідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" від 21.05.1997 №280/97-ВР (в редакції, що діяла на час прийняття оскаржуваних рішень), встановлено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин. Статтею 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Право на землю набувається і реалізується громадянами і суб'єктами господарської діяльності (юридичними і фізичними особами) виключно відповідно до закону. Відповідно до частини 1 статті 3 Земельного Кодексу України (далі -ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Згідно до абзацу 1 пункту 12 Перехідних Положень Земельного кодексу України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Згідно до пунктів "а", "б" частини 1 статті 12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Частинами 1, 2 статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до частин 6-10 статті 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Водночас відповідно ст.15 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" природні заповідники - природоохоронні, науково-дослідні установи загальнодержавного значення, що створюються з метою збереження в природному стані типових або унікальних для даної ландшафтної зони природних комплексів з усією сукупністю їх компонентів, вивчення природних процесів і явищ, що відбуваються в них, розробки наукових засад охорони навколишнього природного середовища, ефективного використання природних ресурсів та екологічної безпеки. Ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами повністю вилучаються з господарського використання і надаються заповідникам у порядку, встановленому цим Законом та іншими актами законодавства України. Заповідник є природоохоронною, науково-дослідницькою установою загальнодержавного значення, входить до складу природно-заповідного Фонду України і охороняється як національне надбання щодо якого встановлюється особливий правовий режим охорони, відтворення і використання. Виходячи з наведеного, Ялтинський гірсько-лісовий природній заповідник входить до складу природно-заповідного фонду України і охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання. Отже, Ялтинський гірсько-лісовий природній заповідник є державною установою, а всі землі, які передавалися йому з моменту створення, є державною власністю. Під час розгляду справи судом було призначено судову експертизу, за результатами проведення якої експертом був складений висновок № 53 судової інженерно-технічної експертизи від 15.12.2013р. Згідно з висновками наведеної експертизи встановлено, що земельна ділянка загальною площею 0,1500 га ([ADDRESS]), надана рішенням Лівадійської селищної ради № 86 від 15.12.2005 року [PERSON], частково знаходиться в межах Ялтинського гірсько-лісового природного заповідника. Накладання земельної ділянки, наданої [PERSON] та земельної ділянки Ялтинського гірсько-лісового природного заповідника - відбувається частково. Земельна ділянка кадастровий номер 011194900:08:001:0302 частково перетинається з матеріалами лісовпорядкування Ялтинського гірсько-лісового природного заповідника. Земельна ділянка [PERSON] площею 0,1500 га за адресою: [ADDRESS], ділянка № 4, відповідно до матеріалів лісовпорядкування 1987 року частково знаходиться в межах Ялтинського гірсько- лісового природного заповідника. Площа накладання орієнтовно складає 0,0412 га. Відповідно до ч. 5 ст. 82 КАС України висновок експерта для суду не є обов'язковим, однак незгода суду з ним повинна бути вмотивована в постанові або ухвалі. Згідно з ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд, дослідивши даний висновок № 53 судової інженерно-технічної експертизи від 15.12.2013р. в порядку ст. 86 КАС України, який складено судовим експертом, попередженим про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку (ст. 384 КК України), яким дослідження проводилось аналізом наданих матеріалів з визначенням наданих документів та землевпорядної документації та складанням кадастрового плану-схеми відображення розташування земельних ділянок, що досліджуються відносно одна одної, а також зіставивши його з іншими доказами у справі, не знаходить підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів встановлених висновком експерта по даній справі. Дані про заінтересованість експерта в розгляді справи відсутні, його висновки об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам, відповідають первинним та додатковим документам позивача, наявним в матеріалах справи. Так, оцінивши в порядку ст. 86 КАС України висновок № 53 судової інженерно-технічної експертизи від 15.12.2013р., суд зазначає, що висновок експерта узгоджуються з іншими зібраними по справі доказами, тому суд погоджується з наведеним висновком № 53 судової інженерно-технічної експертизи та приймає його до уваги при винесенні рішення. Отже, наявними в матеріалах справи документами підтверджується, що надана рішенням Лівадійської селищної ради 31-ої сесії 4-го скликання від 15.12.2005 року № 86 у власність [PERSON] земельна ділянка кадастровий номер 0111947900:08:001:0302, за адресою: [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд (присадибної ділянки). для індивідуального, яка в подальшому на підставі договору купівлі-продажу була придбана [PERSON], частково знаходиться на території Лівадійського лісництва в межах Ялтинського гірсько-лісового природного заповідника (площа накладання орієнтовно складає 0,0412 га). Відповідно ст. 150 Земельного кодексу України до особливо цінних земель відносяться землі природно-заповідного фонду. Земельні ділянки особливо цінних земель, що перебувають у державній або комунальній власності, можуть вилучатися (викуплятися) для будівництва об'єктів загальнодержавного значення, доріг, ліній електропередачі та зв'язку, трубопроводів, осушувальних і зрошувальних каналів, геодезичних пунктів, житла, об'єктів соціально-культурного призначення, нафтових і газових свердловин та виробничих споруд, пов'язаних з їх експлуатацією, за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України. Згідно з ст.7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" ділянки суші та водного простору з природними комплексами та об'єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об'єктів природно-заповідного фонду, віднесено до земель природно-заповідного фонду. На землях природоохоронного та історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об'єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням. Наявність у певної ділянки суші статусу земель природно-заповідного фонду з огляду на належність її об'єкту природно-заповідного фонду, не пов'язана з наявністю правовстановлюючих документів щодо таких його прав на земельну ділянку. Відповідно до ч. 4 ст. 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" межі територій та об'єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об'єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об'єктів природно заповідного фонду. Суд зазначає, що у 2004 році по землях Ялтинського ГЛПЗ була розроблена технічна документація по землевпорядкуванню щодо складання документів, які посвідчують право на земельні ділянки Ялтинського лісово-гірського заповідника на території Лівадійської селищної ради. Технічною документацією встановлені межі Ялтинського гірсько-лісового природного заповідника на території Лівадійської селищної ради, загальною площею 4975,98 га., яка підписана, в тому числі і представником відповідача. Виходячи з наведеного на час прийняття оскаржуваного рішення фактично були визначені межі Ялтинського гірсько-лісового природного заповідника на території Лівадійської селищної ради. Таким чином земельна ділянка, яка надавалася [PERSON] частково знаходиться в межах Ялтинського лісово-гірського заповідника на території Лівадійської селищної ради. Отже, оскільки вказана земельна ділянка частково відноситься до земель природно-заповідного фонду, тому для вирішення питання щодо надання земельної ділянки у власність необхідно дотримуватися вимог ст. 150 ЗК України, тобто вказана земельна ділянка може надаватися у власність за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України (ч. 2 ст. 150 Земельного кодексу України). Лівадійською селищною радою не надано доказів дотримання вимог ст. 150 ЗК України, в зв'язку з чим суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних про скасування рішення Лівадійської селищної ради № 86 від 15.12.2005р., в зв'язку з чим, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню Щодо позовних вимог про зобов'язання Управління Держземагентства у м. Ялті Автономної Республіки Крим скасувати державну реєстрацію державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 068800 [PERSON], суд зазначає наступне. Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 068800 виданий [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 24.04.2007р., та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 13.05.2008р. за № 010800700089. Згідно з ч. 1 ст. 202 Земельного кодексу України державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом. Ведення Державного земельного кадастру здійснюється відповідно до закону (ст. 204 Земельного кодексу України). Згідно з ст. 1 Закону України від 07.07.2011р. № 3613-VI "Про Державний земельний кадастр", Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Відповідно до ч. 5 ст. 5 наведеного Закону внесення відомостей до Державного земельного кадастру та користування такими відомостями здійснюється виключно на підставі та відповідно до цього Закону. У ч. 1 ст. 69 КАС України наведено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Згідно із ч. 2 ст. 69 КАС України докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи. Частиною ч. 1 ст. 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 КАС України. В порядку, передбаченому ст. 71 КАС України, позивачем не зазначено про існування доказів та не надано відповідних доказів на підтвердження звернення до Управління Держземагентства у м. Ялті Автономної Республіки Крим відповідно до вимог Закону України від 07.07.2011р. № 3613-VI "Про Державний земельний кадастр" з вимогами про скасування державної реєстрації державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 068800 [PERSON]. Отже, враховуючи відсутність доказів звернення позивача до Управління Держземагентства у м. Ялті Автономної Республіки Крим відповідно до вимог Закону України від 07.07.2011р. № 3613-VI "Про Державний земельний кадастр" про скасування державної реєстрації державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 068800 [PERSON], суд приходить до висновку про передчасність позовних вимог про зобов'язання Управління Держземагентства у м. Ялті Автономної Республіки Крим скасувати державну реєстрацію державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 068800 [PERSON], а тому такі вимоги задоволенню не підлягають. Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є частково обґрунтованими, та відповідно такими, що не підлягають задоволенню частково. У судовому засіданні, яке відбулось 31.01.2014р., було проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України постанову складено у повному обсязі 05.02.2014р.

Результат розгляду: partial