Рішення адміністративного суду від 2014-01-20 00:00:00+02

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 22.07.2010, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.10.2010, позов задоволено повністю. Скасовано податкове повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Святошинському районі м.Києва від 03.03.2010 № 0000321710/14073675 про визначення грошового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб у сумі 37976,41 грн., в т.ч. 10437,59 грн. основного платежу та 27538,82 грн. штрафних (фінансових) санкцій. ДПІ у Святошинському районі м.Києва подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані судові рішення та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позову. Посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права: п.п. 1.20.1 п. 1.20 ст. 1 п. 7.3 ст. 7, п.п. 8.1.1 п. 8.1 ст. 8, п.п. 9.11.1 п. 9.11 ст. 9, п. 17.1 ст. 17, п.п. «в» п. 19.2 ст. 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» від 22.05.2003 № 889-IV, ст.ст. 69, 159 Кодексу адміністративного судочинства України. Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши доводи касаційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню. Судами попередніх інстанцій встановлено, що підставою для визначення позивачеві за оспорюваним податковим повідомленням-рішенням податкового зобов'язання з податку з доходів фізичних осіб в загальній сумі 37976, 41 грн., в т.ч. 10437, 59 грн. основного платежу та 27538,82 грн. штрафних (фінансових) санкцій, слугували висновки планової виїзної перевірки за період з 01.01.2008 по 30.09.2009, викладені в акті від 22.02.2010 № 26/23-50/14073675, про порушення вимог п.п. 1.20.1 п. 1.20 ст. 1 п. 7.3 ст. 7, п.п. 8.1.1 п. 8.1 ст. 8, п.п. 9.11.1 п. 9.11 ст. 9, п. 17.1 ст. 17, п.п. «в» п. 19.2 ст. 19 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб». Порушення наведених норм Закону, на думку податкового органу, полягало у тому, що позивач як податковий агент неправильно нарахував, утримав та перерахував до бюджету податок з доходів фізичних осіб із сум доходу у вигляді заробітної плати фізичним особам-нерезидентам, застосовуючи ставку податку - 15 відсотків, визначену у п.7.1 ст. 7 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», тоді як до цих доходів фізичних осіб необхідно було застосувати спеціальну ставку податку 30 відсотків, визначену в п. 7.3 ст. 7 цього Закону. При цьому податковий орган виходить з того, що громадяни Росії [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] отримували доходи з джерелом походження з України в статусі нерезидентів, оскільки на момент перевірки документального підтвердження самостійного визначення резидентського статуту фізичних осіб - іноземців у порядку, передбаченому Наказом ДПА України «Про затвердження примірних форм Заяви фізичної особи - іноземця про самостійне визначення резидентського статусу та Повідомлення працедавця про самостійне визначення фізичною особою - іноземцем резидентського статусу» від 05.10.2004 року № 581, не надано, зокрема не надано повідомлення (довідки) працедавця про самостійне визначення резидентського статуту фізичними особами - іноземцями. Судами попередніх інстанцій встановлено, що взаємовідносини між позивачем і вказаними працівниками - іноземними громадянами врегульовані трудовими контрактами, укладеними на підставі відповідних дозволів на працевлаштування з 20.10.2006 по 20.04.2008, виданих позивачеві Державним центром зайнятості Міністерства праці та соціальної політики України. Працівники - іноземні громадяни мають тимчасові посвідки на тимчасове проживання в Україні на строк дії дозволів на працевлаштування. Відповідно до п. 2.1. ст. 2 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» від 22.05.2003 № 889-IV (далі - Закон) нерезидент, який отримує доходи з джерелом їх походження з території України, є платником податку. Відповідно до абз. 1 п. 1.3. ст. 1 Закону дохід з джерелом його походження з України - будь-який дохід, одержаний платником податку або нарахований на його користь від здійснення будь-яких видів діяльності на території України. Перелік таких доходів наведено у п.п. «а»- «ї» цього пункту, а також у п.п. «а»- «в» п.п. 9.11.1 п. 9.11 ст. 9 цього Закону. Зокрема, відповідно до п.п. «д» п. 1.3 ст. 1 Закону до доходу з джерелом його походження з України належить будь-який дохід, одержаний платником податку або нарахований на його користь на території України, у вигляді заробітної плати, нарахованої (виплаченої, наданої) внаслідок здійснення платником податку трудової діяльності на території України. Пунктом 7.1 статті 7 цього Закону передбачено, що ставка податку становить 15 відсотків від об'єкта оподаткування, крім випадків, визначених у пунктах 7.2, 7.4 цієї статті. Ставка податку становить подвійний розмір ставки, визначеної пунктом 7.1 цієї статті, від об'єкта оподаткування, нарахованого як виграш чи приз (крім у державну лотерею у грошовому виразі) на користь резидентів або нерезидентів, та від будь-яких інших доходів, нарахованих на користь нерезидентів - фізичних осіб, за винятком доходів, визначених у підпункті 9.11.3 пункту 9.11 статті 9 цього Закону (пункт 7.3 статті 7 Закону № 889-IV). Згідно з п.п. 9.11.3 п. 9.11 ст. 9 Закону № 889-IV якщо зазначені у п.п. 9.11.1 цього пункту доходи виплачуються нерезиденту резидентом - фізичною або юридичною особою, то такий резидент вважається податковим агентом такого нерезидента стосовно таких доходів. При укладенні договору з нерезидентом, умови якого передбачають отримання таким нерезидентом доходу з джерелом його походження з України, резидент зобов'язаний зазначити у такому договорі ставку податку, яка буде застосована до таких доходів. Податковий агент - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ) або фізична особа чи представництво нерезидента - юридичної особи, які незалежно від їх організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати цей податок до бюджету від імені та за рахунок платника податку, вести податковий облік та подавати податкову звітність податковим органам відповідно до закону, а також нести відповідальність за порушення норм цього Закону (абзац перший п. 1.15 ст. 1 Закону № 889-IV). При цьому іноземці або особи без громадянства мають підтверджувати свій резидентський статус. Вони можуть самостійно визначити статус податкового резидента України шляхом звернення до податкового органу за місцем реєстрації в органах внутрішніх справ із відповідною заявою фізичної особи - іноземця про самостійне визначення резидентського статусу, форма якої встановлена наказом Державної податкової адміністрації України «Про затвердження примірних форм Заяви фізичної особи - іноземця про самостійне визначення резидентського статусу та Повідомлення працедавця про самостійне визначення фізичною особою - іноземцем резидентського статусу» від 05.10.2004 № 581 (далі - наказ № 581). Статус податкового резидента України таких іноземців чи осіб без громадянства підтверджується довідкою податкового органу, виданою відповідно до зазначеного наказу. При отриманні фізичною особою резидентського статусу шляхом звернення до податкового органу і отримання від нього відповідної довідки, резидентський статус визначається на звітний податковий період (рік), а отже підтвердження свого резидентського статусу має здійснюватися такими особами щорічно, з податкового періоду, в якому іноземець отримав довідку. Одним із критеріїв визначення резидентського статусу відповідно до п. 1.20 ст. 1 Закону № 889-IV є перебування іноземного громадянина на території України не менше 183 днів протягом періоду або періодів податкового року. Перебування в України протягом 183 днів дає іноземцю право на звернення до податкового органу із заявою щодо видачі ним довідки-повідомлення, передбаченої наказом № 581. У разі набуття іноземцем статусу податкового резидента України іноземний дохід, отриманий такою особою з джерел за межами України, є об'єктом оподаткування і сума такого доходу включається до загального річного оподатковуваного доходу платника податку - отримувача. Як встановлено судами попередніх інстанцій, взаємовідносини між позивачем і вказаними працівниками - іноземними громадянами врегульовані трудовими контрактами, укладеними на підставі відповідних дозволів на працевлаштування з 20.10.2006 по 20.04.2008, виданих позивачеві Державним центром зайнятості Міністерства праці та соціальної політики України. Отже іноземні громадяни перебували в Україні не менше 183 днів, проте не мали довідки-підтверження статусу податкового резидента України. Враховуючи наведене, у разі набуття нерезидентом статусу податкового резидента України (отримання відповідної довідки) доходи, одержані ним від працедавця за виконання трудової функції (заробітна плата), оподатковуються у загальному порядку, встановленому Законом № 889-ІV, за ставкою, визначеною пунктом 7.1 статті 7 цього Закону (15 відсотків). Якщо іноземець не виявив бажання підтвердити свій резидентський статус та не отримав довідки, яка є обов'язковою для підтвердження такого статусу, то його заробітна плата оподатковується за ставкою, вдвічі більшою за основну (30 відсотків). Враховуючи наведене, працівникам-іноземцям також потрібно додатково підтверджувати свій резидентський статус у разі, якщо надані ними документи відповідають критеріям податкового резидентства, визначеним у пункті 1.20 статті 1 Закону № 889-ІV, оскільки довідка-підтверження є підставою для оподаткування зарплати іноземних громадян за основною ставкою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10.09.2013 у справі № 21-164а13 за позовом ТОВ «Ренесанс Капітал» до ДПІ у Печерському районі м.Києва ДПС про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2442 Кодексу адміністративного судочинства України рішення Верховного Суду України є обов'язковими для всіх судів України, які, своєю чергою, зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішеннями Верховного Суду України. Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень з прийняттям нової постанову про відмову в задоволенні позову.

Результат розгляду: denied