Рішення адміністративного суду від 2014-02-07 00:00:00+02

Громадянин Російської Федерації [PERSON] звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Київській області, Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про скасування рішення про відмову позивачу в обміні у зв'язку з досягненням 45-річного віку посвідки на постійне проживання в Україні від 02.12.2013, а також про зобов'язання відповідача 2 змінити висновок ГУ ДМС України в м. Києві від 02.12.2013, виправивши недоліки у відповідності до наведених норм законодавства, та відповідача 1 винести рішення про обмін у зв'язку з досягненням 45-річного віку посвідки позивача на постійне проживання в Україні. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуване рішення про скасування посвідки є незаконним та необґрунтованим, оскільки законодавцем визначено вичерпний перелік підстав для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію. Посилання ж державного органу, як на підставу прийняття спірного рішення, на положення абз. 4 п. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію" є неправомірними, оскільки повинна була застосована ст. 4 Розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про імміграцію", якою визначено, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, якщо, мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку. Враховуючи наведене, позивач вважає, що спірне рішення не може бути визнано таким, що прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Крім того, позивач зазначає, що відповідачами також було безпідставно відмовлено позивачу в обміні бланку посвідки на постійне проживання в зв'язку з досягненням 45-річного віку. Відповідачі будь-яких пояснень та заперечень проти позову до суду не надали. Представник позивача 07.02.2014 подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності в порядку письмового провадження. Відповідачі у судове засідання не з'явились, хоча були повідомлені про дату, час та місце судового засідання належним чином. Згідно з ч. 4 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи не відкладається і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. Крім того, частиною шостою статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. Відповідачами не надано суду доказів поважності причин неможливості забезпечення явки представників відповідачів на судове засідання, а тому суд на підставі ч. 4 та ч. 6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України вважає за можливим розглянути справу в порядку письмового провадження на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Як було встановлено під час розгляду справи та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, позивач, [INFO], є громадянином Російської Федерації. [PERSON] прибув на Україну у 2000 році з метою постійного проживання, що підтверджується відміткою у паспорті [NUMBER], виданого у відповідності до Положення про паспортну систему в СРСР, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 28.08.1974, зробленою уповноваженою особою Першотравневого райвідділу міліції м. Чернівці №110 за адресою: [ADDRESS]. З метою отримання посвідки на проживання іноземного громадянина позивач у 2002 році звернувся до відділу ГП та ІС ТУМ Дніпровського РУ ГУ МВС України в місті Києві із заявою про документування посвідкою на постійне проживання, оскільки на території Києва проживає його сестра, громадянка України, [PERSON]. Згідно із висновком УГП та ІС ГУ МВС України в м. Києві від 05.11.2002 позивача було документовано посвідкою на постійне проживання в Україні для іноземних громадян від 25.12.2002 терміном дії до 25.12.2004. З метою продовження терміну дії посвідки позивач 01.11.2004 звернувся до УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві з відповідною заявою про продовження посвідки на постійне проживання та був документований посвідкою на постійне проживання [NUMBER] з терміном дії безстроково. У зв'язку з досягненням 45-річного віку позивач у 2013 році звернувся до ГУ ДМС України у Київській області із письмовою заявою та переліком документів, в якій просив здійснити йому обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні. Листом від 20.12.2013 №4/3-5933 Управління Державної міграційної служби України в Київській області повідомило позивача, що за результатами розгляду його заяви ГУ ДМС України в м. Києві направлено висновок, яким встановлено, що посвідку на постійне проживання [NUMBER], видану УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві від 01.11.2004, визнати безпідставною та вилучити, а також відмітку про наявність дозволу на постійне проживання в Україні у паспортному документі анулювати. Так, у висновку ГУ ДМС України в м. Києві від 02.12.2013 зазначено, що з 07.08.2001 набрав чинності Закон України "Про імміграцію", тобто на момент подачі та розгляду документів [PERSON] щодо надання дозволу на імміграцію необхідно було застосовувати норми п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", де зазначено, що квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів. Згідно п. 4 дозвіл на імміграцію надається особам, які є повнорідним братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України. В справі про надання дозволу на імміграцію [PERSON] містяться копії свідоцтв про народження іноземця та його сестри, з яких вбачається, що вони є рідними братом та сестрою лише по матері. Вважаючи незаконним спірне рішення щодо скасування позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні та відмову в обміні позивачу бланку посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з досягненням 45-річного віку, позивач звернувся з даним позовом до суду. Перевіряючи обґрунтованість заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наступне. Суд зазначає, що умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України "Про імміграцію". Так, відповідно до ст. 1 вищенаведеного Закону визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; імміграційна віза позначка у паспортному документі, що засвідчує право іноземця чи особи без громадянства на в'їзд в Україну для постійного проживання. Згідно зі ст. 4 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів, зокрема, особи, які є повнорідними братом чи сестрою, дідом чи бабою, онуком чи онукою громадян України. Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України "Про імміграцію" посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні. Стаття 12 Закону України "Про імміграцію" передбачає, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України. В той же час, відповідно до п. 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну на постійне проживання до набрання чинності цим Законом і мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про прописку або отримали посвідку на постійне проживання в Україні. Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. Судом встановлено, що при наданні позивачу посвідки на постійне проживання в Україні УГП та ІС ГУ МВС України в м. Києві керувалося абз. 4 п. 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", тобто проводило перевірку підстав залишення на постійне проживання в Україні позивача, підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну не виявило та надало позивачу посвідку на постійне проживання в Україні. В той же час, нормами вказаного Закону відповідачі обґрунтовують прийняття протилежного рішення - висновку про скасування посвідки на постійне проживання в Україні від 02.12.2013. Вказане рішення відповідачами вмотивоване тим, що посвідку на постійне проживання в Україні позивачу оформлено в порушення ст. 4 Закону України "Про імміграцію", оскільки документ, який підтверджує право позивача на постійне проживання в Україні, був наданий після набрання чинності Закону України"Про імміграцію". Разом з тим, суд звертає увагу на те, що згідно з п. 3 ст. 5 та п. 2 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" Кабінет Міністрів України у двомісячний термін з дня набрання чинності цим Законом зобов'язаний був прийняти нормативно-правові акти, необхідні для реалізації цього Закону. З метою забезпечення виконання Закону України "Про імміграцію" Президент України видав Указ №596 від 07.08.2001, яким покладав на Міністерство внутрішніх справ України виконання функцій спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та зобов'язав Кабінету міністрів України затвердити у двомісячний строк зразок посвідки на постійне проживання в Україні, правила та порядок її оформлення і видачі, а також порядок видачі посвідки на постійне проживання в Україні особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію". Таким підзаконним актом стала Постанова Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку формування квоти імміграції, Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, Порядку оформлення і видачі посвідки на постійне проживання" від 26.12.2002 №1983, відповідно до вступної частини постанова видана на виконання статті 5 Закону України "Про імміграцію", яка була видана з прострочкою встановленого терміну понад 1 рік 2 місяці. З цих підстав строки зазначені в Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію" для подання заяв про документування були продовжені до 26.06.2003. Разом з тим, як було встановлено судом, [PERSON] прибув на Україну у 2000 році з метою постійного проживання, що підтверджується відповідною відміткою у паспорті [NUMBER], виданого у відповідності до Положення про паспортну систему в СРСР, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 28.08.1974, зробленою уповноваженою особою Першотравневого райвідділу міліції м. Чернівці 29.08.2000 за №110 за адресою: [ADDRESS]. Отже, з наведеного слідує, що при вирішенні питання про надання позивачу посвідки на постійне проживання в Україні повинно застосовуватись норми п. 4 Прикінцевих положень Закону України "Про імміграцію", а не вимоги ст. 4 вказаного Закону. Відповідно до пунктів 21-24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. Департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органам, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію". Копія рішення надсилається Держкомкордон. З матеріалів справи вбачається, що протягом всього часу проживання на території України позивач не порушував чинного законодавства України, в тому числі про правовий статус іноземців, злочин не скоював, що не спростовано відповідачем. Також, при розгляді питання щодо підстав прийняття рішення про скасування посвідки на постійне проживання в Україні, суд вважає за необхідне зазначити, що перебування іноземця чи особи без громадянства на території України на законних підставах є визначальним для визначення його правового статусу. Так, відповідно до ст. 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах, користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов'язки, що і громадяни України. Згідно законодавства України надання іноземному громадянину дозволу на імміграцію в Україні і отримання їм посвідки на постійне проживання в Україні є підтвердженням знаходження його на території країни на законних підставах. Таким чином, враховуючи відсутність законних підстав для скасування посвідки позивача на постійне проживання в Україні, суд дійшов висновку, що спірне рішення ГУ ДМС України в м. Києві щодо скасування позивачу посвідки на постійне проживання, оформлене висновком від 02.12.2013, є незаконним та підлягає скасуванню, в зв'язку з чим, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. З приводу позовних вимог про зобов'язання ГУ ДМС України в Київській області винести рішення про обмін у зв'язку з досягненням 45-річного віку посвідки позивача на постійне проживання в Україні, суд дійшов висновку про наступне. Як вже було зазначено судом, у зв'язку з досягненням 45-річного віку позивач у 2013 році звернувся до ГУ ДМС України в Київській області із письмовою заявою та переліком документів, в якій просив здійснити йому обмін бланку посвідки на постійне проживання в Україні. Судом встановлено, що на вказану заяву позивача ГУ ДМС України в Київській області 20.12.2013 було надано відповідь, згідно якої позивачу повідомлялось про відмову в обміні посвідки на постійне проживання в Україні. Відповідно до Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 №251, цей Порядок визначає механізм оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання. Строк дії посвідки на постійне проживання не обмежується. Посвідка на постійне проживання підлягає обміну в разі досягнення особою 25 - і 45 - річного віку згідно п. 9 зазначеної постанови Кабінету Міністрів України. Для обміну посвідки на постійне проживання в разі досягнення іноземцем та особою без громадянства 25- і 45-річного віку подаються документи, зазначені у підпунктах 1 - 4 і 6 пункту 15 цього Порядку (п. 16 Порядку). Пунктом 17 вищезазначеного Порядку передбачено, що рішення про відмову у видачі посвідки іноземцеві та особі без громадянства приймається в разі: 1) необхідності забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку; 2) необхідності охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні; 3) коли паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі; 4) подання завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів; 5) коли виявлено факти невиконання ними рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов'язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в'їзду в Україну (для осіб, що отримують посвідку на тимчасове проживання); 6) інших випадках, передбачених законами. Дослідивши зміст прийнятого ГУ ДМС України в Київській області за наслідком звернення позивача рішення, суд дійшов висновку, що суб'єктом владних повноважень не наведено жодних правових підстав, з якими законодавцем визначено перелік законних підстав для прийняття рішення про відмову проведення обміну бланку посвідки на постійне проживання в Україні, а наведені ним в обґрунтування обставини є пасивною поведінкою суб'єкта владних повноважень, яка пов'язана з невиконанням останнім дій, які повинні були і могли бути вчинені в силу покладених на відповідача посадових обов'язків і згідно з чинним законодавством України, що в свою чергу несе негативний вплив на реалізацію прав, свобод та інтересів позивача. Враховуючи вищенаведене, зважаючи на те, що будь-яких зауважень щодо поданої заяви та доданих до неї документів ГУ ДМС України в Київській області не наведено, зважаючи на те, що судом встановлено факт неправомірного прийняття рішення щодо скасування позивачу посвідки на постійне проживання, а вказані обставини не приймалися ГУ ДМС України в Київській області до уваги на час розгляду заяви позивача, суд дійшов висновку, що відповідачем була допущена протиправна бездіяльність при розгляді заяви позивача щодо обміну посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку із досягненням ним 45-річного віку. Отже, враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про зобов'язання ГУ ДМС України в Київській області винести рішення про обмін у зв'язку з досягненням 45-річного віку посвідки позивача на постійне проживання в Україні підлягають задоволенню. Разом з цим, суд вважає, що вимога позивача про зобов'язання відповідача 2 змінити висновок ГУ ДМС України в м. Києві від 02.12.2013, виправивши недоліки у відповідності до наведених норм законодавства не підлягає задоволенню, оскільки суд, дійшовши висновку про скасування оскаржуваного рішення, та задовольняючи позов в такій спосіб, в повній мірі захищає порушене право позивача, зважаючи на те, що при оскарженні такого рішення, суд перевіряє правомірність дій щодо його винесення (прийняття) і у випадку встановлення протиправності в таких діях, скасовує відповідне рішення. Вказане свідчить про те, що визнання протиправним та скасування рішення охоплює в собі й визнання неправомірними дій при його прийнятті, а тому питання щодо зміни висновку ГУ ДМС України в м. Києві від 02.12.2013 у даному випадку окремого окреслення судовим рішенням не потребує. Статтею 11 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідачами, як суб'єктами владних повноважень, не доведено суду в повному обсязі правомірність прийнятого рішення щодо скасування позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні та відмову в обміні позивачу бланку посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з досягненням 45-річного віку. За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню частково. Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Статтею 97 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд за клопотанням однієї зі сторін визначає грошовий розмір судових витрат, які повинні бути їй компенсовані. Оскільки позивачем вимоги про відшкодування понесених ним судових витрат не заявлялись, а відповідачами не надано суду доказів понесення ними витрат, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати стягненню з бюджету не підлягають. На підставі викладеного,

Результат розгляду: partial