Рішення адміністративного суду від 2014-04-03 00:00:00+03

26 березня 2014 року до Херсонського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві у м. Херсоні (далі - позивач, Фонд) до Відділу державної виконавчої служби Комсомольського районного управління юстиції у м. Херсоні (далі - відповідач, ВДВС) з позовними вимогами про визнання бездіяльності протиправною, а саме: - визнати бездіяльність державного виконавця відділу ДВС Комсомольського районного управління юстиції у м. Херсоні Муценко Д.О. та неналежне виконання ним постанови №384 від 01 березня 2012 року про стягнення з [PERSON] на користь Фонду штрафу в сумі 272,00 грн. Обґрунтовуючи свою правову позицію позивач зазначає, що відповідач порушив ч.2 ст.30 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 року № 606-ХІV із змінами та доповненнями (далі - Закон № 606-ХІV). При ознайомленні з виконавчим провадженням ВП№38956271 встановлено відсутність проведення виконавчих дій з примусового виконання постанови №384 від 01 березня 2014 року про стягнення з [PERSON] на користь Фонду штрафу в сумі 272,00 грн. В матеріалах виконавчого провадження знаходяться витяги про відсутність автотранспорту, рахунків та джерел отримання доходів. Документи які б свідчили про проведення виконавчих дій складаються з "Попередження" без дати та постанови від 03.03.2014 року про залучення працівників органів внутрішніх справ про привід боржниці, яка винесена через сім місяців після відкриття виконавчого провадження. Все це на думку позивача є підставами для постановлення судового рішення про визнання бездіяльності протиправною. Позивач в судове засідання не прибув, але 03 квітня 2014 року надіслав клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження. Відповідач в судове засідання не прибув, але 03 квітня 2014 року надіслав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Також, 31 березня 2014 року до суду надійшли заперечення на позов, в яких відповідач проти позову заперечує та просить суд відмовити в задоволенні позову мотивуючи свою позицію наступним. Всі виконавчі дії вчинені в порядок та спосіб передбачений спеціальним законом, а тому відсутні підстави для визнання бездіяльності відповідача. ВДВС надав копії прийнятих за результатами виконавчих дій документів, в якості доказів своєї правової позиції. З наведеного відповідач робить висновок про наявність підстав для повної відмови Фонду в задоволенні позовних вимог. Відповідно до положень ч.4 ст. 122 КАС України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Розглянувши надані сторонами документи, зваживши доводи позивача викладені в адміністративному позові та доводи відповідача викладені в запереченні на адміністративний позов, з'ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що між сторонами існують правовідносини пов'язані з виконанням постанови Фонду №384 від 01 березня 2012 року про накладення адміністративного стягнення в сумі 272,00 грн. з [PERSON]. Вказана постанова в судовому порядку не оскаржена, доказів її скасування не надано, доказів добровільної сплати визначеного в постанові адміністративного штрафу не надано. Постанова набрала законної сили та підлягає примусовому виконанню, згідно з нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення. Вищезазначену постанову позивачем 16 липня 2013 року направлено для примусового виконання до ВДВС Комсомольського районного управління юстиції у м. Херсоні (отримано ВДВС 18 липня 2013 року вх.№11437/06-28). Відповідач постановою від 19 липня 2013 року ВП№38956271 відкрив виконавче провадження з виконання постанови №384 від 01.03.2012 року. 19 липня 2013 року постанову про відкриття виконавчого провадження направлено сторонам (супровідний лист від 19.07.2013 №17620). При примусовому виконанні постанови №384 від 01.03.2012 року ВДВС направлялись запити до ВАДР УДМС України у Херсонській області для встановлення місця реєстрації боржника, МРЕВ ДАІ УМВС України у Херсонській області для встановлення майнового стану боржника. Здійснювався пошук по базі даних "Автомобіль", направлялись запити до органів державної податкової служби (запити від 22 липня 2013 року) та отримано відповідні відповіді та дані. 19 вересня 2013 року державним виконавцем здійснено вихід за адресою боржника про що міститься акт державного виконавця. Боржник відсутній, залишено попередження. 11 листопада 2013 року державним виконавцем здійснено вихід за адресою боржника про що міститься акт державного виконавця. Боржник відсутній, залишено попередження. ВДВС постановою від 03 березня 2014 року ВП№38956271 про залучення працівників органів внутрішніх справ, постановлено здійснити привід боржника. 03 березня 2014 року постанову про залучення працівників органів внутрішніх справ направлено Комсомольському ХМУ УМВС України (супровідний лист від 03.03.2014 №4912). 24 березня 2014 року Комсомольським ХМУ УМВС України на адресу ВДВС направлено матеріали приводу боржника (рапорт). 26 березня 2014 року боржник надав пояснення щодо невиконання постанови №384 від 01.03.2012 року та сплатив 116,40 грн. заборгованості, що підтверджується копією платіжного доручення. Як належний доказ своєї правової позиції Фонд надає копію рукописного документу, який має назву "Акт перевірки виконавчих проваджень, що перебувають на виконанні у ВДВС Комсомольського РУЮ у м. Херсоні за якими відділення ВД ФСНВ у м. Херсоні є стягувачем" (додаток 4 до позовної заяви). Рукописний текст не має номеру, не підписаний представником ВДВС, позивач склав "акт" в довільній рукописній формі, повноваження Фонду на складання акту перевірки ВДВС повинні відповідати закону, однак таких норм позивач не зазначив. Фонд соціального страхування від нещасних випадків має право: 1) користуватися в установленому порядку відомостями Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування, необхідними для забезпечення виконання покладених на нього функцій; 2) відносити страхувальника до класу професійного ризику виробництва з урахуванням виду його економічної діяльності; 3) проводити перевірки дотримання підприємствами, установами і організаціям незалежно від форми власності, виду економічної діяльності та господарювання порядку використання страхових коштів, перерахованих Фондом на фінансування заходів, передбачених статтею 25 цього Закону; 4) проводити перевірки достовірності поданих страхувальниками відомостей про види економічної діяльності (у тому числі основний) підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання для віднесення страхувальника до класу професійного ризику виробництва з урахуванням виду його економічної діяльності; 5) отримувати необхідні пояснення (у тому числі в письмовій формі) з питань, що виникають під час перевірки; 6) застосовувати фінансові санкції та накладати адміністративні штрафи відповідно до закону (ст.24-1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності"). Права перевіряти ВДВС позивач не має, а має право знайомитись з матеріалами виконавчого провадження та оскаржувати в подальшому дії або бездіяльність державного виконавця в порядку встановленому Законом України "Про виконавче провадження", оскільки є стягувачем в виконавчому провадженні. Суд не вважає належним та допустимим доказом в даному спорі зазначений акт та не приймає його до уваги при розгляді справи. Спірні правовідносини врегульовані Конституцією, Законом України "Про виконавче провадження". Відповідно до ч. 7 Положення "Про Державну виконавчу службу України", затвердженого Указом Президента України від 6 квітня 2011 року N 385/2011, Державна виконавча служба України здійснює свої повноваження безпосередньо та через структурні підрозділи, що забезпечують реалізацію повноважень ДВС України. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (ст.68 Конституції). У справах щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. Частиною 1 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Преамбула до Закону України "Про виконавче провадження" визначає, що цей Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Частиною 1 та 2 ст. 2 вищезазначеного Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу". Згідно із ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом (ч.1, п.2 ч.2 ст.17 Закону України "Про виконавче провадження"). У заяві про відкриття виконавчого провадження стягувач вправі зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, місцезнаходження його майна тощо), а також шляхи отримання ним коштів, стягнутих з боржника (ч.2 ст.19 Закону України "Про виконавче провадження"). Державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби (ч.1 ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження"). Відповідач прийняв до виконання (повторно) постанову від 01 березня 2012 року, що не заперечується сторонами. У разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення (ч.1 ст.27 Закону України "Про виконавче провадження"). Відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" та з метою приведення нормативно-правових актів у відповідність до вимог чинного законодавства Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № N 512/5 затверджено Інструкцію з організації примусового виконання рішень (далі - Інструкція №512/5). Організацію розшуку боржника - юридичної особи та майна боржника чи інформації про місце отримання боржником доходів державний виконавець здійснює шляхом направлення запитів до органів державної податкової служби, Державної реєстраційної служби України, банків, Державної автомобільної інспекції Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України, Державного агентства земельних ресурсів, бюро технічної інвентаризації, нотаріату, органів статистики тощо або перевірки інформації за даними електронних баз даних та реєстрів, що містять інформацію про майно чи доходи боржника, а також за даними інших джерел інформації як офіційних, так і неофіційних (засобів масової інформації, мережі Інтернет тощо). Крім того, державний виконавець здійснює вихід за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника (п.3.12 розділу ІІІ Загальні умови та порядок здійснення виконавчого провадження). Здійснення зазначених дій підтверджується доказами наявними в матеріалах справи. Державним виконавцем здійснювались дії спрямовані на розшук боржника: залучення правоохоронних органів, вихід за адресою боржника (акти державного виконавця 19 вересня 2013 року, 11 листопада 2013 року). Крім того, суд звертає увагу, що боржником частково сплачено заборгованість в сумі 116,40 грн., що підтверджується копією платіжного доручення. Оцінка судом обставин справи базується на наданих доказах, їх належності та переконливості, в поєднанні з принципами КАС України. Як передбачає ч.2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Обов'язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визнана джерелом права. Згідно п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) "Кожен має право на ... розгляд його справи упродовж розумного строку ... судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру...". Вирішуючи питання стосовно застосування ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Бендерський проти України" (Заява N 22750/02§42) суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом. За змістом частин 4, 5 ст. 11 КАС України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень, з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів. Положення ст. 9 КАС України передбачає, що суди при вирішенні справи керуються принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Частиною 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Позивач належними доказами не підтвердив правомірність своїх вимог, натомість наявні в матеріалах справи докази не дають суду підстав для висновку про протиправність дій відповідача. Враховуючи вищевикладене та оцінюючи наявні у матеріалах справи докази в сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Результат розгляду: denied