Рішення адміністративного суду від 2014-02-14 00:00:00+02

04 лютого 2014 року Полтавське обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності звернулося до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Відділу державної виконавчої служби Полтавського районного управління юстиції про скасування постанови від 23 січня 2014 року про відмову у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання постанови №40; зобов'язання вирішити питання про відкриття провадження з виконання постанови №40 у порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження". В обґрунтування позову зазначає, що 23 січня 2014 року було прийнято постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження №41589869 за постановою Полтавського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 18 жовтня 2013 року №40. Позивач не погодився з прийнятим рішенням вважає його не обґрунтованим. Посилається на те, що при винесенні зазначеної постанови відповідачем порушені вимоги статті 20 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки позивач скористався правом пред'явлення виконавчого документа до виконання за місцем роботи боржника. Однак, приймаючи оскаржувану постанову відповідачем не було досліджено ці фактичні обставини справи, що призвело до безпідставної відмови у відкритті виконавчого провадження. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов. Представник відповідача явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечив, хоча у матеріалах справи наявні докази, що він повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомив, клопотань не надав /а.с. 27/. У своїх письмових запереченнях зазначав, що відповідно до виконавчого документа та заяви стягувача адресою проживання боржника зазначена Харківська область, Золочівський район, смт. Золочів, що за територіальністю не відноситься до ВДВС Полтавського районного управління юстиції. Згідно заяви стягувача та виконавчого документа боржник [PERSON] є керуючим санацією ВАТ "Яциново-слобідського кар'єру піску". Адреса підприємства у виконавчому документі не зазначена. Крім того, керуючий санацією не є офіційним працівником підприємства. Вважає, що державний виконавець при винесенні оскаржуваної постанови діяв у відповідності до вимог Закону України "Про виконавче провадження", а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. У відповідності до частини четвертої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неприбуття відповідача суб'єкта владних повноважень, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин або без повідомлення ним про причини неприбуття розгляд справи не відкладається і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що неявка представника Відділу державної виконавчої служби Полтавського районного управління юстиції не є перешкодою для розгляду справи, а тому справа може бути вирішена за даної явки та на підставі наявних в ній доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 17 січня 2014 року до Відділу державної виконавчої служби Полтавського районного управління юстиції надійшла заява Полтавського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 15 січня 2014 року №23 про примусове виконання постанови Полтавського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 18 жовтня 2013 року №4 /а.с. 6/. 23 січня 2014 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Полтавського районного управління юстиції винесена постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа) №41589869 на підставі пункту 4 частини першої статті 26 Закону України "Про виконавче провадження", оскільки боржник проживає за адресою [INFO], ніяких відомостей про місце роботи боржника чи інших відомостей про отримання ним доходу у заяві стягувача відсутні /а.с. 8/. Копію зазначеної постанови разом з виконавчим документом було отримано позивачем 28 січня 2014 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції /а.с. 9/, до суду позивач звернувся 04 лютого 2014 року. Отже, з огляду на приписи статей 99, 181 Кодексу адміністративного судочинства України, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду, оскільки позов подано в межах десятиденного строку з моменту коли особа дізналась про порушення свого права. Відповідно до частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Надаючи правову оцінку позовним вимогам, суд зазначає наступне. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року №606-ХІV. Згідно статті 1 зазначеного Закону виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Відповідно до статті 2 цього ж примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Таким чином, відповідач у справі - суб'єкт владних повноважень, на якого чинним законодавством України покладений обов'язок по примусовому виконанню рішень. Відповідно до вимог пункту 1 частини першої 17 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчого документа, зазначеного в ст. 17 цього Закону, за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення. Згідно із вимогами статті 25 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Стаття 20 Закону України "Про виконавче провадження" визначає місце виконання рішення. Згідно із даною нормою Закону виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. У разі якщо боржник є юридичною особою, то виконання провадиться за місцезнаходженням його постійно діючого органу або майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу. Як передбачено пунктом 4 частини першої статті 26 цього вищезазначеного Закону державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі пред'явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення. Приписи вищезазначених норм, передбачають повноваження державного виконавця відмовити у відкритті виконавчого провадження, надані законом на стадії відкриття виконавчого провадження за результатами розгляду інформації та документів поданих стягувачем. З огляду на аналіз вказаних норм, суд приходить до висновку, що стягувач у разі подання заяви про примусове виконання виконавчого документа, не за місцем реєстрації боржника визначеному у виконавчому документі, тобто реалізуючи право вибору місця виконання у заяві про примусове виконання виконавчого документа, повинен зазначити необхідну інформацію або подати документи щодо знаходження боржника, або його місця роботи або знаходження його майна на території того відділу виконавчої служби, до якого подається виконавчий документ на підтвердження обраного місця виконання. Відсутність такої інформації або документів не передбачає повноважень у державного виконавця дійти до висновку про пред'явлення виконавчого документа стягувачем за належним місцем виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем подано заяву про примусове виконання постанови Полтавського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 18 жовтня 2013 року №4 відносно божника керуючого санацією ВАТ "Яциново-слобідський кар'єр піску" [PERSON], що зареєстрований за адресою [INFO] /а.с. 6/. У заяві про примусове виконання від 15 січня 2014 року №32 /а.с. 6/ та у виконавчому документі /а.с. 7/ відсутня будь-яка інформація, щодо перебування, роботи боржника або місцезнаходженням його майна на території Полтавського району Полтавської області. При цьому, у заяві про примусове виконання і у виконавчому документі наведена інформація, щодо місця реєстрації боржника [PERSON] за адресою смт. Золочів, Золочівського району, Харківської області. Згідно виконавчого документа боржник проживає за адресою [INFO] /а.с. 7/. Отже, на момент прийняття державним виконавцем оскаржуваного рішення, у державного виконавця була відсутня інформація, щодо його місця роботи або знаходження майна на території Полтавського району Полтавської області, при цьому, у заяві та виконавчому документі наявна інформація, лише щодо реєстрації боржника за адресою смт. Золочів, Золочівського району, Харківської області. Посилання представника позивача, що державний виконавець зобов'язаний був з'ясувати місце роботи боржника шляхом направлення відповідних запитів, суд вважає необґрунтованими з огляду на те, що правами та обов'язками державного виконавця не передбачено до відкриття виконавчого провадження перевірка та збір інформації, направлення запитів, тощо. Зазначення ж у виконавчому документі інформації про те, що [PERSON] є керуючим санацією ВАТ "Яциново-слобідський кар'єр піску" не дає змоги ідентифікувати приналежність підприємства до певної території, оскільки позивачем не зазначено ані його місцезнаходження, ані код ЄДРПОУ. Суд звертає увагу, що відмова у відкриті виконавчого провадження не позбавляє права позивача повторно звернутися із заявою про примусове виконання до відповідача, у якій зазначити інформацію, щодо місця роботи боржника на території Полтавського району Полтавської області, в обґрунтування обраного місця виконання. Відповідно до частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Отже, суд приходить до висновку, що державний виконавець Відділу державної виконавчої служби Полтавського районного управління юстиції при винесенні спірної постанови діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України "Про виконавче провадження", протиправності в його діях судом не встановлено. Оскільки, у суду відсутні підстави для скасування постанови від 23 січня 2014 року про відмову у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання постанови №40, позовна вимога про зобов'язання вирішити питання про відкриття провадження з виконання постанови №40 у порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження" є похідною від першої та задоволенню не підлягає. Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не є обґрунтованими, письмовими доказами не підтвердженими та задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Результат розгляду: denied