Рішення адміністративного суду від 2014-03-26 00:00:00+02

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 18.12.2013 р. у справі №813/8396/13-а за позовом ТзОВ «Радехівський цукор» до Сокальської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень від 08.08.2013р. №0001311500, від 08.08.2013р. №0001321500, від 08.08.2013р. №0001331500, від 16.09.2013р. №0001371510, від 17.10.2013р. №0001411510, та про зобов'язання відповідача надати Управлінню Державного казначейства у Радехівському районі Головного управління Державного казначейства України у Львівській області висновок про відшкодування Товариству з обмеженою відповідальністю «Радехівський цукор» (ЄДРПОУ 36153189) податку на додану вартість у розмірі 26122500 грн., позов задоволено повністю, визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення - рішення Сокальської об'єднаної держаної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області від 08.08.2013р. №0001311500, від 08.08.2013р. №0001321500, від 08.08.2013р. №0001331500, від 16.09.2013р. №0001371510, від 17.10.2013р. №0001411510; зобов'язано Сокальську об'єднану держану податкову інспекцію Головного управління Міндоходів у Львівській області протягом 5 робочих днів з моменту набрання постановою суду законної сили надати Управлінню Державного казначейства у Радехівському районі Головного управління Державного казначейства України у Львівській області висновок про відшкодування Товариству з обмеженою відповідальністю «Радехівський цукор» (ЄДРПОУ 36153189) податку на додану вартість у розмірі 26122500 грн. В апеляційній скарзі скаржник просить постанову суду скасувати та відмовити у позові. Апеляційна скарга мотивована неналежним врахуванням висновків акту перевірки. Представник позивача апеляційну скаргу заперечив за безпідставністю. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як правильно встановив суд першої інстанції, 29.04.2013 р. між позивачем (покупець) та ТзОВ «Чортківський цукровий завод» (продавець) було укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким, продажу підлягали активи (рухоме майно) ТзОВ «Чортківський цукровий завод» на загальну суму 82184100 грн. (в т.ч. ПДВ 13697350 грн.). 27.05.2013 р. між позивачем (покупець) та ТзОВ «Чортківський цукровий завод» (продавець) було укладено ще десять нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу, відповідно до яких продажу підлягало нерухоме майно ТзОВ «Чортківський цукровий завод» на загальну суму 74550900 грн. (в т.ч. ПДВ 12425150 грн.). Загальна договірна вартість придбаного позивачем майна (рухомого та нерухомого) становила 156735000 грн. (в т.ч. ПДВ 26122500 грн.). Позивач провів повний розрахунок з продавцем за все майно, придбане на підставі вищезгаданих договорів купівлі-продажу у безготівковому порядку. На суму здійснених позивачем виплат продавець (ТзОВ «Чортківський цукровий завод») виписав відповідні податкові накладні. 27.05.2013 р. все майно (рухоме та нерухоме), яке було предметом купівлі - продажу згідно з вищезгаданими договорами купівлі-продажу, було передане продавцем покупцю на підставі одинадцяти актів приймання-передачі. На підставі проведених розрахунків та отриманих ним від продавця податкових накладних, при складанні декларації з податку на додану вартість за квітень - травень 2013 року відповідну суму ПДВ у розмірі 26122500 грн. позивач включив до складу податкового кредиту. За результатами перевірки позивача на предмет достовірності нарахування від'ємного значення та декларування суми бюджетного відшкодування податку на додану вартість на розрахунковий рахунок за травень 2013 року був складений акт перевірки від 25.07.2013р. № 26/15-00/36153189, у якому скаржник визначив позивачу нові базу, об'єкт оподаткування та інші показники податкового обліку, та надіслав позивачу три податкових повідомлення-рішення від 08.08.2013р. №№ 0001311500, 0001321500 та 0001331500. Відповідно до податкового повідомлення-рішення від 08.08.2013р. № 0001311500 позивачу зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість у розмірі 2500609 грн. та нараховано штрафну санкцію у розмірі 625152, 25 грн. Відповідно до податкового повідомлення-рішення від 08.08.2013р. №0001321500 позивачу зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість у розмірі 23478407 грн. Відповідно до податкового повідомлення-рішення від 08.08.2013р. №0001331500 позивачу нараховано грошове зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 215226 грн. (за основним платежем - 143484 грн. та за штрафною санкцією - 71742 грн.). У наступному податковому періоді (за червень 2013 року) сплачену суму ПДВ позивач також включив до складу податкового кредиту. Не погоджуючись із здійсненим позивачем розрахунком суми заявленого ним бюджетного відшкодування, скаржник провів перевірку правомірності нарахування від'ємного значення різниці між сумою податкового зобов'язання та сумою податкового кредиту та бюджетного відшкодування податку на додану вартість на розрахунковий рахунок згідно з податковою декларацією з ПДВ за червень 2013 року (акт від 02.09.2013р. № 29/15-00/36153189), і з посиланням на раніше здійснені ним висновки щодо неправильного визначення платником податків суми податкового кредиту за травень 2013 року, прийняв і надіслав позивачу податкове повідомлення-рішення від 16.09.2013р. № 0001371510, яким підприємству було зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за червень 2013 року. В подальшому, у жовтні 2013 р. відповідач застосував до позивача фінансові санкції за завищення бюджетного відшкодування по податку на додану вартість за червень 2013 р. шляхом складання податкового повідомлення-рішення № 0001411510 від 17.10.2013 р. При вирішенні справи суд першої інстанції підставно виходив з того, що відповідно до діючої на момент оскарження вищезгаданих податкових повідомлень-рішень редакції ст. 39.15 ПК України, у разі коли платник податків розпочинає процедуру оскарження податкових повідомлень-рішень, у яких база, об'єкт оподаткування та інші показники податкового обліку визначені із застосуванням звичайних цін, або не сплачує відповідну суму, визначену в такому податковому повідомленні-рішенні, протягом строків, встановлених цим Кодексом податкове повідомлення-рішення вважається відкликаним. Керівник податкового органу державної податкової служби зобов'язаний звернутися до суду з позовом про нарахування та сплату податкових зобов'язань, коригування від'ємного значення об'єкта оподаткування або інших показників податкової звітності. Пунктом 5.6. Порядку направлення органами державної податкової служби податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 1236 від 28.11.2012 року встановлено, що з 01 січня 2013 року, у разі коли платник податків розпочинає процедуру оскарження податкового повідомлення-рішення, винесеного із застосуванням звичайних цін, податкове повідомлення-рішення відкликається з урахуванням вимог пункту 39.15 статті 39 розділу І Податкового кодексу України. 01.09.2013 р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо трансфертного ціноутворення» N 408-VII, 04.07.2013, згідно з яким статтю 39 ПКУ було викладено у новій редакції, згідно з якою норма про самостійне відкликання податковим органом оскаржених платником податків податкових повідомлень-рішень, у яких база, об'єкт оподаткування та інші показники податкового обліку визначені із застосуванням звичайних цін, відсутня. Таким чином, суд першої інстанції дійшов підставного висновку про те, що до 01.09.2013 р. податкові повідомлення-рішення від 08.08.2013р. №№ 0001311500, 0001321500 та 0001331500 повинні були бути відкликані податковим органом, а після 01.09.2013 року зазначені податкові повідомлення-рішення можуть бути відкликані податковим органом лише внаслідок їх скасування за рішенням суду. Відповідно до п. 198.3 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/постуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу. При цьому, відповідач наголошує, що на його думку, загальна договірна (контрактна) вартість майна (рухомого та нерухомого) була вищою рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу. Відповідно до пп. 14.1.71 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, звичайна ціна - це ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до п.39.1 ПКУ звичайна ціна на товари (роботи, послуги) збігається з договірною ціною, якщо інше не встановлено цим Кодексом і не доведено протилежне. Відповідно до п.39.2 ПКУ визначення звичайної ціни у випадках, встановлених цим кодексом, здійснюється за одним із встановлених методів. Відповідно до п. 39.14 ПКУ обов'язок доведення того, що ціна договору (правочину) не відповідає рівню звичайної ціни, покладається на орган ДПС у порядку, встановленому законом. Проте, заперечуючи факт відповідності договірної ціни звичайній ціні, скаржник не застосував жодного із визначених п.39.2 ПКУ методів для доведення протилежного, не довів неможливості їх застосуваня. Відповідно до п.39.3 ПКУ, у разі відсутності даних для застосування зазначених методів визначення звичайної ціни така ціна може бути визначена виходячи з результатів незалежної оцінки майна та майнових прав, яка проводиться суб'єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність». Однак відповідачем, який піддав сумніву відповідність договірної ціни рівню звичайних цін, окрім незастосування визначених п. 39.2 ПКУ методів для визначення рівня звичайної ціни, не було залучено і суб'єкта оціночної діяльності, як це передбачено пунктом 39.3 ст.39 ПКУ. Натомість, як вбачається із матеріалів справи, такі дії вчинив продавець (ТзОВ «Чортківський цукровий завод»), за дорученням якого було проведено незалежну оцінку майна, яка була проведена сертифікованим суб'єктом оціночної діяльності (ТзОВ «Веритас Епрайзер») відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність», на підставі укладеного між ТзОВ «Чортківський цукровий завод» та ТзОВ «Веритас Епрайзер» договору № VA 2013/48 від 20.02.13р. Відповідно до даної оцінки, станом на 29.04.2013 року ринкова вартість всього майна, яке підлягало продажу (рухомого та нерухомого) була визначена експертом у розмірі 131068930,78 грн. (без ПДВ), тобто, така ціна є співрозмірною із визначеною сторонами договору купівлі-продажу договірною вартістю, яка становить 130612500 грн. (без ПДВ). Відхилення від визначеної експертом ринкової ціни становить менше ніж на 3% при допустимих 20%, як це передбачено п.39.15 ст.39 ПКУ, - відхилення у сторону зменшення, а не збільшення. Судом першої інстанції було підставно встановлено, що дані про проведену оцінку майна суб'єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» містяться в п.4.1.13. укладеного між позивачем та ТзОВ «Чортківський цукровий завод» договору купівлі-продажу від 29.04.2013 р., а також в розділі 3.1. Акту перевірки ТзОВ «Чортківський цукровий завод» № 198/22-05429587 від 27.08.2013 р., який було складено Чортківською ОДПІ ГУ Міндоходів у Тернопільській області. Таким чином, оскільки з огляду на встановлені фактичні обставини, податковий кредит звітного періоду було визначено позивачем виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/постуг, яка не є вищою рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, суд підставно дійшов висновку, що віднесення позивачем суми сплаченого ним ПДВ до податкового кредиту відбулось у повній відповідності до вимог чинного законодавства України. При цьому, суд першої інстанції правомірно зазначив, що право позивача на бюджетне відшкодування з податку на додану вартість не обумовлюється виконанням такого ж зобов'язання у такому ж розмірі його контрагентом в силу засади індивідуалізації відповідальності. У рішенні Європейського суду з прав людини від 22.01.2009 р. у справі «Булвес» АД проти Болгарії (заява № 3991/03) зазначено, що у разі, якщо національні органи за відсутності будь-яких вказівок на безпосередню участь фізичної або юридичної особи у зловживанні, пов'язаним із сплатою ПДВ, який нараховується у ланцюгу поставок, або вказівок на обізнаність про таке порушення, все ж таки застосовують негативні наслідки для отримувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов'язання, за дії або бездіяльність постачальника, який перебував поза межами контролю отримувача і у відношенні якого у нього не було засобів перевірки та забезпечення його виконання, то такі владні органи порушують справедливий баланс, який має підтримуватися між вимогами суспільних інтересів та вимогами захисту права власності. Щодо зобов'язання Сокальської об'єднаної державної податкової інспекції ГУ Міндоходів у Львівській області протягом 5 робочих днів з моменту набрання постановою суду законної сили надати управлінню Державного казначейства у Радехівському районі Головного правління Державного казначейства України у Львівській області висновок про відшкодування ТзОВ «Радехівський цукор» (ЖДРПОУ 36153189) податку на додану вартість у розмірі 26122500 грн., колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до п.200.12 ПКУ орган державної податкової служби зобов'язаний у п'ятиденний строк після закінчення перевірки подати органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів висновок із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету. Відповідно до п.200.15 ПКУ, у разі якщо за результатами перевірки сум податку, заявлених до відшкодування, платник податку або орган державної податкової служби розпочинає процедуру адміністративного або судового оскарження, орган державної податкової служби не пізніше наступного робочого дня після отримання відповідного повідомлення від платника або ухвали суду про порушення провадження у справі зобов'язаний повідомити про це орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів. Орган, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів припиняє процедуру відшкодування в частині оскаржуваної суми до набрання законної сили судовим рішенням. Суд першої інстанції задовольняючи позов в цій частині, керувався тим, що відмова відповідачем позивачу у праві останнього на віднесення суми сплаченого ним ПДВ у розмірі 26 122 500, 00 грн. до податкового кредиту є протиправною та незаконною, відповідно, відповідач зобов'язаний виконати вимоги закону, і подати органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів висновок із зазначенням суми, що підлягає відшкодуванню з бюджету. Однак колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції передчасним, оскільки немає доказів невиконання відповідачем такого обов'язку, який покладено на нього законодавством. Вказане є безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції та прийняття нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. Згідно зі ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу. Скаржник у встановленому законом порядку частково довів наявність передбачених законом підстав для скасування постанови суду. Враховуючи наведене,

Результат розгляду: partial