Рішення адміністративного суду від 2014-02-04 00:00:00+02

[PERSON] (далі - [PERSON]) звернувся до суду з адміністративним позовом до Старосамбірської районної державної адміністрації Львівської області (далі - Старосамбірська РДА), в якому, просить: - Визнати дії, підстави та прийняті рішення щодо звільнення позивача з посади неправомірними та скасувати. - Визнати відсутність компетенції (повноважень) управління соціального захисту населення Старосамбірської райдержадміністрації, а дії неправомірними в частині накладення на позивача дисциплінарних стягнень у вигляді догани наказами від 15.02.2013 № 6-ОС та від 14.03.2013 №Ю-ОС. - Визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови у наданні позивачу з 23.09.2013 відпустки без збереження заробітної плати відповідно до норм ст.25 Закону України «Про відпустки» як інваліду 3 групи. - Визнати порушення відповідачем процедури звільнення відповідно до норм ст.33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» та ст.ст. 47, 116 КЗпП України. - Визнати незаконними та скасувати розпорядження голови Старосамбірської райдержадміністрації від 13.09.2013 №129/01-07 К-1 та від 23.09.2013 №136/01-07 К-1 та поновити позивача на попередній роботі на посаді начальника відділу з питань охорони праці і соціально-трудових відносин управління соціального захисту населення Старосамбірської райдержадміністрації з дня звільнення. - Зобов'язати відповідача здійснити нарахування та виплату на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 24.09.2013 до дня фактичного поновлення на роботі. - Встановити судовий контроль за виконанням судового рішення. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що перебував у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді начальника відділу з питань охорони праці і соціально-трудових відносин управління соціального захисту населення. Розпорядженням голови райдержадміністрації від 13.09.2013 №129/01-07 К-1 його було звільнено з посади на підставі п.3 ст.40 Кодексу законів про працю України за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків та порушення правил внутрішнього трудового розпорядку враховуючи, що раніше до нього застосовувались заходи дисциплінарного стягнення. Розпорядженням голови райдержадміністрації від 23.09.2013 №136/01-07 К-1 дату звільнення 13 вересня 2013 року замінено на 23 вересня 2013 року. В обґрунтування протиправності дисциплінарних стягнень, позивач зазначив, що жодних порушень, які могли б бути приводом до звільнення відповідно до п.3 ст.40 КЗпП України ним не допущено. Ствердив, що 01.08.2013 року перебував на роботі та виконував службові завдання, а акт від 01.08.2013 року про його відсутність на роботі не може бути доказом його відсутності на робочому місці, крім цього, з таким актом позивач не ознайомлений. Також зазначив, що рішення про накладення дисциплінарних стягнень у вигляді догани наказами від 15.02.2013 року № 6-ОС та від 14.03.2013 року № 10-ОС прийняті з порушенням вимог Закону України «Про місцеві державні адміністрації», оскільки начальник Управління соціального захисту населення не наділений повноваженнями щодо прийняття таких. Крім того, зазначає, що відповідачем не дотримано вимоги ч.3 ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», щодо письмового повідомлення про звільнення позивача, який є депутатом Старосамбірської міської ради. Вважає, що станом на день звільнення позивач належних йому виплат не отримав, остаточний розрахунок з ним не проведений. Також позивач стверджує, що підстав для відмови у наданні йому з 23.09.2013р. відпустки без збереження заробітної плати відповідно до норм ст.25 Закону України «Про відпустки» як інваліду 3 групи, у відповідача не було. Порушення процедури звільнення, на думку позивача є підставою для поновлення його на посаді та визнання незаконними дій і скасування спірних рішень. Просить позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача, із мотивів, викладених в письмових запереченнях та доповненнях до заперечення, позов заперечив та вказав, що при прийнятті оскаржуваних рішень від 13.09.2013 №129/01-07 К-1 та 23.09.2013 №136/01-07 К-1 щодо звільнення позивача, Старосамбірська РДА діяла відповідно до вимог п.3 ст.40 Кодексу законів про працю України, у межах наданих повноважень, наданих Законом України «Про місцеві державні адміністрації». Зазначив, що підставою для прийняття рішення про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення із займаної посади являється порушення правил внутрішнього трудового розпорядку, а саме відсутність на роботі в управлінні соціального захисту населення райдержадміністрації 01 серпня 2013 року з 11.00 год. до 12.57 год. без поважних причин, про що складений відповідний акт. Крім цього, представник відповідача пояснив, що до позивача неодноразово застосовувались заходи дисциплінарного впливу у вигляді оголошення догани наказами №6-ос від 15 лютого 2013 року та №10-ос від 14 березня 2013 року. Щодо повноважень на прийняття рішень про притягнення до дисциплінарної відповідальності, відповідач зазначив, що згідно п.п.16 п.10 Типового положення про структурний підрозділ місцевої державної адміністрації, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2012 року №887, такі погоджено з головою райдержадміністрації. Окрім того зазначив, що відповідно до розпорядження голови Старосамбірської райдержадміністрації від 27 травня 2013 року №22001-01 «Про внесення доповнень в розпорядження голови районної державної адміністрації від 23 квітня 2013 року №18501-01 «Про розподіл функціональних обов'язків між керівництвом Старосамбірської районної державної адміністрації» Розділ 1.1. було доповнено абзацом: «призначає на посаду та звільняє з посади у порядку, передбаченому законодавством про державну службу та за поданням начальника відповідного структурного підрозділу, державних службовців структурних підрозділів, присвоює їм ранги державних службовців, здійснює їх заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності, за поданням начальника відповідного структурного підрозділу». Крім цього, представник відповідача пояснив, що листом від 13 вересня 2013 року № 156001 проінформовано міського голову м. Старий Самбір І. Грися про звільнення депутата Старосамбірської міської ради [PERSON] з посади начальника відділу з питань охорони праці і соціально-трудових відносин управління соціального захисту населення Старосамбірської райдержадміністрації. Зазначив, що станом на день звільнення позивача відповідачем було проведено повний розрахунок, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями. Відносно надання відпустки без збереження заробітної плати, відповідач наголосив, що у заяві позивача від 23.09.2013 року не вказано випадку передбаченого ст. 25 Закону України «Про відпустки» та не додано документів, які б підтверджували чи уточнювали обставини, що давали право на таку відпустку. Представник відповідача ствердив, що Старосамбірська РДА під час прийняття оскаржуваних рішень діяла виключно у межах та в спосіб, передбачених чинним законодавством, тому просить у задоволенні позову відмовити повністю. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, повно і всебічно з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності на підставі законодавства, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах із Старосамбірською РДА з 29.11.2002 року. З 29.07.2009 року обіймав посаду начальника відділу з питань охорони праці і соціально-трудових відносин Управління соціального захисту населення. Розпорядженням від 13.09.2013 №129/01-07 К-1 позивача було звільнено з посади на підставі п.3 ст.40 Кодексу законів про працю України за систематичне невиконання без поважних причин службових обов'язків та порушення правил внутрішнього трудового розпорядку. Дату звільнення змінено на 23 вересня 2013 року відповідно до розпорядження голови Старосамбірської РДА від 23 вересня 2013 року №136/01-07 К-1 у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю [PERSON] Відповідно до акту про відмову від ознайомлення з розпорядженням від 13.09.2013 року, позивач відмовився від ознайомлення із вказаним розпорядженням та від отримання трудової книжки. Передумовою прийняття розпорядження від 13.09.2013 року про звільнення позивача, були: наказ №6-ОС від 15 лютого 2013 року «Про оголошення догани [PERSON]», наказ №10-ОС від 14 березня 2013 року «Про оголошення догани [PERSON]», акт про відсутність на роботі начальника відділу з питань охорони праці і соціально-трудових відносин [PERSON] від 2 серпня 2013 року №132109 та пояснення [PERSON] про причини відсутності на роботі від 4 вересня 2013 року за №147001. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного. Правовий статус посадових осіб місцевих державних адміністрацій, їх права та обов'язки, порядок і умови проходження державної служби визначені, зокрема, Законом України «Про державну службу». Згідно із положеннями ч. 1 ст. 30 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється, передусім, із загальних підстав, передбачених КЗпП України. Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани або звільнення. Підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності є порушення трудової дисципліни. Порушення трудової дисципліни полягає у невиконанні або неналежному виконанні працівником покладених на нього трудових чи службових обов'язків (п.24 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку для робітників і службовців підприємств, установ, організацій, затверджених Постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1984р. №213). Відповідно до п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Пленум Верховного Суду України в п.23 Постанови від 06.11.1992р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» вказав, що за передбаченими п.3 ст.40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку; у таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП України), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року. Таким чином, працівник може бути звільнений на підставі вказаного пункту лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором та які складають зміст його трудових функцій, або правилами внутрішнього трудового розпорядку й у таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не скасовані. Як встановлено судом, відносно [PERSON] було застосовано заходи дисциплінарного стягнення 15 лютого 2013 року та 14 березня 2013 року, а саме у вигляді оголошення доган за неналежне виконання службових обов'язків. Зазначені дисциплінарні стягнення не зняті, також позивач не оспорює підстави накладення таких дисциплінарних стягнень. Крім цього, підставою для прийняття розпорядження щодо звільнення позивача, стало порушення правил внутрішнього трудового розпорядку, а саме відсутність на роботі в управлінні соціального захисту населення Старосамбірської РДА 1 серпня 2013 року з 11.00 год. по 12.57 год., про що складено Акт про відсутність на роботі начальника відділу з питань охорони праці і соціально-трудових відносин, який зареєстровано 2 серпня 2013 року №1321/09. При цьому, суд враховує наступне. У ст. 21 КЗпП України встановлено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до вимог Посадової інструкції начальника відділу з питань охорони праці і соціально-трудових відносин управління соціального захисту населення, затвердженої наказом начальника управління соціального захисту населення Страсомбірськоїх РДА від 01 лютого 2013 року №8, начальник відділу повинен знати і сумлінно виконувати свої посадові обов'язки, знати свої права і порядок їх реалізації. Відповідно до р.4 посадової інструкції, начальник відділу несе відповідальність за неякісне або несвоєчасне виконання посадових завдань та обов'язків, з якою позивач ознайомлений 01 лютого 2013 року. Умовами Колективного договору Управління праці та соціального захисту населення Старосамбірської РДА, затвердженого загальними зборами трудового колективу 21 червня 2008 року, зареєстрованого 21 червня 2008 року, зокрема п.11.5 передбачено, що до початку роботи за укладеним трудовим договором працівника ознайомлюють, серед іншого, і з правами і обов'язками та умовами праці, правилами внутрішнього трудового розпорядку. Трудовий колектив зобов'язується дотримуватись трудової дисципліни та режиму робочого часу (п.10.2). Пунктом 12.2 Колективного договору встановлено режим роботи, якого повинні дотримуватись усі працівники Управління. Як вбачається зі змісту письмових пояснень, наданих позивачем 4 вересня 2013 року Позивач не вказав поважних причин своєї відсутності в період з 11.00 год. по 12.57 год. 1 серпня 2013 року, проте зазначив, що перебував на роботі та виконував службові завдання передбачені посадовою інструкцією та положенням про відповідний відділ. Вказав, що виконання службових обов'язків передбачено і поза межами адміністративної будівлі. В той же час, Посадовою інструкцією начальника відділу з питань охорони праці і соціально-трудових відносин управління соціального захисту населення, передбачено, що начальник відділу, призначається на посаду та звільняється з посади головою райдержадміністрації у порядку, передбаченому законодавством про державну службу за поданням начальника управління соціального захисту населення та підпорядковується безпосередньо начальнику управління. Будь-яких завдань та доручень начальником управління, виконання яких вимагало відсутності на роботі, позивачу не надавалось. Як вбачається із долученої до матеріалів справи копії витягу із журналу відлучень працівників, відмітка про відлучення [PERSON] 01.08.2013 року - відсутня. В судовому засіданні позивач на питання суду щодо причин відсутності на робочому місці не надано обґрунтованих пояснень, які саме службові завдання виконував, не пригадує, чи повідомляв про свою відсутність керівника управління. Отже, на момент винесення спірного розпорядження про звільнення, позивач не підтвердив причини відсутності на роботі з 11.00 год. по 12.57 год. 1 серпня 2013 року. Відтак, судом не враховуються твердження позивача щодо поважності причин відсутності на робочому місті, які надані в ході судового розгляду справи. Не підтверджують такі обставини і відомість на видачу плакатів з безпечного ведення робіт та охорони праці та копія витягу Журналу обліку надання консультацій та методичних рекомендацій з питань охорони праці. Враховуючи вищенаведене, підстави, які були визначені відповідачем в оскаржуваному розпорядженні від 13.09.2013 року та 23.09.2013 року як факт проступку, вчиненого на роботі після застосування до нього 15.02.2013 року та 14.03.2013 року дисциплінарних стягнень, позивач може вважатися таким, що систематично не виконував свої службові обов'язки, й, як наслідок, звільнений з посади на підставі п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України. Щодо позовних вимог про визнання відсутності компетенції (повноважень) управління соціального захисту населення Старосамбірського РДА, суд зазначає, що у відповідності до вимог ст. 17 та ст. 105 КАС України, встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень можливе лише у спорах між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень. Щодо визнання неправомірними дій в частині накладення на позивача дисциплінарних стягнень у вигляді догани наказами від 15.02.2013 року №6-ОС та від 14.03.2013 року №10-ОС, суд зазначає наступне. Відповідно до приписів статті 11 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» № 586-ХІV від 09.04.1999 року (далі Закон № 586-ХІV), керівники управлінь, відділів та інших структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій очолюють відповідні підрозділи і несуть персональну відповідальність перед головами відповідних державних адміністрацій за виконання покладених на ці підрозділи завдань. Керівники управлінь, відділів та інших структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій призначаються на посаду та звільняються з посади головами відповідних державних адміністрацій за погодженням з органами виконавчої влади вищого рівня в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. Зазначеною нормою законодавцем визначено виключно порядок призначення та звільнення керівників управлінь та структурних підрозділів головою райдержадміністрації. Відповідно до розпорядження голови Старосамбірської РДА від 27 травня 2013 року №22001-01 «Про внесення доповнень в розпорядження голови районної державної адміністрації від 23 квітня 2013 року №18501-01 «Про розподіл функціональних обов'язків між керівництвом Старосамбірської районної державної адміністрації», розділ 1.1. було доповнено абзацом: «призначає на посаду та звільняє з посади у порядку, передбаченому законодавством про державну службу та за поданням начальника відповідного структурного підрозділу, державних службовців структурних підрозділів, присвоює їм ранги державних службовців, здійснює їх заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності, за поданням начальника відповідного структурного підрозділу». Судом встановлено, що наказам від 15.02.2013 року та від 14.03.2013 року передувало відповідне подання начальника управління соціального захисту населення на ім'я голови Старосамбірської РДА щодо притягнення начальника відділу з питань охорони праці і соціально-трудових відносин до дисциплінарної відповідальності, яке, згідно п.п.16 п.10 Типового положення про структурний підрозділ місцевої державної адміністрації, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2012 року №887, було погоджено з головою райдержадміністрації та доручено начальнику УСЗН Г.Павлечко видати відповідні накази. Також суд враховує, що розділом 7 Правил внутрішнього розпорядку для працівників управління, затверджених загальними зборами трудового колективу 21 червня 2008 року передбачено, що дисциплінарні стягнення застосовуються начальником Управління праці та соціального захисту населення та оформляються наказом, який оголошується працівникові під розписку. Аналіз вищенаведених норм закону та досліджених судом обставини, дають підстави вважати, що накази про застосування дисциплінарних стягнень у вигляді догани від 15.02.2013 року № 6-ОС та від 14.03.2013 року № 10-ОС прийняті у межах наданих начальнику Управління праці та соціального захисту населення Старосамбірської РДА повноважень. Також судом встановлено, що 13 вересня 2013 року управління соціального захисту населення листом № 156001 інформувало міського голову м. Старий Самбір про те, що розпорядженням голови Старосамбірської РДА від 13 вересня 2013 року №129/01-07 К-1 депутата Старосамбірської міської ради [PERSON] звільнено з посади начальника відділу з питань охорони праці і соціально-трудових відносин управління соціального захисту населення Старосамбірської райдержадміністрації відповідно до п.3 ст. 40 КЗпП України. Наведеним спростовуються твердження позивача, щодо порушення відповідачем вимог ст. 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад». Щодо вимог позивача про визнання неправомірними дій щодо відмови у наданні з 23.09.2013 року відпустки без збереження заробітної плати, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 25 Закону України «Про відпустки», працівнику за його бажанням надається в обов'язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати. Тобто, для надання відпустки без збереження працівник повинен написати на ім'я керівника заяву з проханням надання йому відпустки без збереження заробітної плати з зазначенням причини та тривалості. До заяви додаються відповідні документи, що підтверджують факт виникнення обставин, із вказівкою строку відпустки та дати її початку. У цьому разі період відпустки залежить не від бажання працівника, а від часу виникнення таких обставин. Надання працівникові такої відпустки оформлюється наказом (розпорядженням) роботодавця із зазначенням підстав надання такої відпустки та її тривалості. [PERSON] подав на ім'я начальника управління 23 вересня 2013 року заяву про надання відпустки за власний рахунок тривалістю 30 календарних днів з 23 вересня 2013 року у зв'язку із необхідністю подальшого лікування. Суд зазначає, що у заяві позивача не вказано випадку передбаченого статтею 25 Закону України «Про відпустки» та не додано документів, які б підтверджували чи уточнювали обставини, що давали право на відпустку. При цьому, для виконання обов'язку щодо зазначення у наказі підстав надання такої відпустки, відповідач був позбавлений можливості їх з'ясування, оскільки 23 вересня 2013 року з 14.00 год. до 18.00 год. позивач був відсутній на роботі в управлінні, що підтверджується актом про відсутність на роботі начальника відділу з питань охорони праці та соціально-трудових відносин [PERSON]» від 23 вересня 2013 року зареєстрованого за №160609. Про що позивача було проінформовано листом від 23 вересня 2013 року № 161001. Підставу для надання такої відпустки позивач зазначив лише у позовній заяві, а саме п.6 ч.1 ст.25 Закону України «Про відпустки», як інвалід ІІІ групи. Отже, відповідачем відмовлено в наданні відпустки [PERSON] наказом від 23 вересня 2013 року №65-В, і підстави для визнання таких дій протиправними у суду відсутні. При цьому, суд враховує, що подаючи заяву про надання відпустки за власний рахунок, позивач був обізнаний про намір працедавця щодо розірвання трудового договору, що підтверджується актом про відмову від ознайомлення з розпорядженням від 13.09.2013 року. Твердження позивача щодо непроведення розрахунку та невидачі трудової книжки спростовуються наступними доказами: актом про відмову від ознайомлення з розпорядженням «Про звільнення [PERSON]» від 13 вересня 2013 року №12901-01; листом від 23 вересня 2013 року №160709 надісланий рекомендованим листом з повідомленням; листом від 8 жовтня 2013 року №171809 надісланий повторно рекомендованим листом з повідомленням. 13 вересня 2013 року відділом бухгалтерського обліку та звітності на виконання 4 пункту розпорядження від 13 вересня 2013 року №12901-01 було проведено виплату грошової компенсації за невикористані дні щорічних основних відпусток та додаткових оплачуваних відпусток за вислугу років 112 календарних днів, про що свідчить платіжне доручення №253 від 13 вересня 2013 року на суму 6 825 грн. 78 коп. Окрім того, Позивачу платіжним дорученням №259 від 16 вересня 2013 року було оплачено відрядження в сумі 152 гривень. Листок непрацездатності серія АВХ №135689, виданий 20 вересня 2013 року позивачу, був наданий до оплати 24 вересня 2013 року платіжним дорученням №267. Таким чином, звільняючи позивача, Старосамбірська РДА діяла відповідно до вимог чинного законодавства, підстав для визнання рішень та дій суб'єкта владних повноважень протиправними немає. Враховуючи наведене та приймаючи до уваги вимоги ч.2 ст.19 Конституції України, п. 1 ч. 3 ст. 2, ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, суд приходить до висновку, що дії та рішення відповідача щодо звільнення позивача - ґрунтуються на законі, а вказані позивачем обставини не можуть бути підставою для їх скасування. Суд враховує також і те, що відповідно до ч. 4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 71 КАС України, ці обставини повинен довести суб'єкт владних повноважень, який є відповідачем, оскільки саме з встановленням цих обставин пов'язана правомірність прийнятих рішень. Позивач не надав належних та допустимих доказів протиправності дій відповідача при прийнятті оскаржуваних рішень при зверненні до суду за захистом своїх прав, а відтак не довів обґрунтованість та законність підстав для задоволення позовних вимог. Натомість, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, виконав покладений на нього обов'язок щодо доказування правомірності винесених ним рішень, відтак оскаржувані рішення можна визнати такими, що відповідають вимогам частини 3 статті 2 КАС України. Відтак, підстави для задоволення вимог позивача, щодо поновлення його на раніше займаній посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та встановлення судового контролю за судовим рішенням, у суду відсутні. Таким чином, суд перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача необґрунтовані, безпідставні, а тому у їх задоволенні необхідно відмовити. З урахуванням положень ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати на користь позивача не присуджуються.

Результат розгляду: denied