Рішення адміністративного суду від 2014-02-19 00:00:00+02

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 06.04.2011, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 05.09.2011, відмовлено у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «МіС» (надалі - позивач, ТОВ «МіС») до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції у Полтавській області, правонаступником якої є Кременчуцька об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Полтавській області (надалі - відповідач, Кременчуцька ОДПІ), про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень. Вважаючи, що рішення судів попередніх інстанцій прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 06.04.2011 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 05.09.2011 і постановити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Відповідач не надав письмових заперечень, що не перешкоджає розгляду касаційної скарги. У зв'язку з неприбуттям у судове засідання жодної з осіб, які беруть участь у справі, що були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, на підставі частини першою статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України, вирішила розглядати справу у порядку письмового провадження. Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Судами попередніх інстанцій встановлено, що Кременчуцька міська рада уклала договори оренди землі із позивачем від 06.11.2002 (зареєстровано 22.11.2002 за № 196-А), від 19.05.2005 (зареєстровано 19.07.2005 за № 040554800115-А) та від 05.10.2007 (зареєстровано 31.10.2007 за № 040754800236). Позивачем подано до Кременчуцької ОДПІ податкові декларації орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності за 2009 та 2010 роки, в яких самостійно нараховано орендну плату згідно договорів оренди земельних ділянок за 2009 рік у розмірі 299 395,18 грн., за 2010 рік у розмірі 424 246,06 грн. 16.11.2010 працівниками відповідача було проведено планову виїзну перевірку податкових декларацій з орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності за 2009-2010 роки та договорів оренди земельних ділянок, про що складено акт від 16.11.2010 № 6081/23-209/31194504. Перевіркою встановлено, що позивачем порушено приписи ст. 21 Закону України від 06.10.1998 № 161-XIV «Про оренду землі» (надалі - Закон України «Про оренду землі»), внаслідок чого занижено суму орендної плати за землю на 6 138,75 грн., в тому числі: з 01.04.2009 по 31.12.2009 на 3 598,31 грн., з 01.01.2010 по 30.06.2010 на 2 540,44 грн. Порушення виникло внаслідок того, що орендна плата, визначена сторонами договорів оренди, не відповідала обов'язковому мінімальному розміру, передбаченому Законом України «Про оренду землі». 29.07.2010 за результатами проведеної перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення № 0007442301/0/3959, яким визначено суму податкового зобов'язання з орендної плати за землю в загальному розмірі 9 208,13 грн., у тому числі: за основним платежем - 6 138,75 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 3 069,38 грн. За наслідками розгляду скарги рішенням відповідача від 28.01.2011 № 2976/10/25-010 податкове повідомлення-рішення від 29.07.2010 № 0007442301/0/3959 залишено без змін та винесено податкове повідомлення-рішення від 03.02.2011 № 0007442301/1/148 аналогічного змісту. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, мотивував своє рішення тим, що оскільки справляння плати за землю регулюється нормами податкового законодавства, збільшення мінімального розміру орендної плати за землю має відбуватись внаслідок зміни граничної ставки податку відповідно до закону, незалежно від внесення змін до договорів оренди землі. Однак, переглянувши судові рішення у межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про помилковість таких висновків та наявність підстав для задоволення касаційної скарги, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 2 Закону України від 03.07.1992 № 2535-ХІІ «Про плату за землю» (надалі - Закон України «Про плату за землю») використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати. Згідно положень п. 8 ч. 1 ст. 14 Закону України від 25.06.1991 № 1251-ХІІ «Про систему оподаткування» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, плата за землю (земельний податок, а також орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності) належить до загальнодержавних податків і зборів (обов'язкових платежів). Нормами ст. 13 Закону України «Про плату за землю» визначено, що підставою нарахування орендної плати за земельну ділянку, яка перебуває у державній та комунальній власності, є договір оренди такої земельної ділянки. Граничний розмір орендної плати за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, встановлено Законом України «Про оренду землі» та є обов'язковим при укладанні відповідних договорів. У відповідності до ч. 4 та 5 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що річна орендна плата за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, надходить до відповідних бюджетів, розподіляється і використовується відповідно до закону і не може бути меншою, зокрема, для інших категорій земель, трикратного розміру земельного податку, що встановлюється Законом України «Про плату за землю», та не може перевищувати 12 відсотків їх нормативної грошової оцінки. Судами попередніх інстанцій встановлено, що: - договір оренди земельної ділянки від 06.11.2002 для експлуатації та обслуговування стоянки автомобілів за адресою: вул. Харківська, б.25, м. Кременчук, передбачав орендну плату в розмірі 1,7 ставки земельного податку; - договір оренди землі від 19.05.2005 для експлуатації та обслуговування будівлі оздоровчого комплексу по проїзду 40-річчя ДАІ, б. 3, м. Кременчук, передбачав орендну плату в розмірі 1 % від грошової оцінки землі, встановленої на рівні 5 301,61 грн. (п. 4 та 9 вказаного Договору); - договір оренди земельної ділянки від 05.10.2007 для будівництва автоматичної заправної станції підвищеного рівня безпеки на розі вул. Макаренка та пров. К. Лібнехта, м.Кременчук, передбачав орендну плату в розмірі 1 % від грошової оцінки землі, встановленої на рівні 61 677,00 грн. у 2007 році (п. 4 та 9 вказаного Договору). Розмір орендної плати переглядається щорічно та визначається в додатках до даного договору у разі зміни розміру земельного податку, цін, тарифів тощо, в тому числі внаслідок інфляційних процесів (п. 13 Договору від 19.05.2005). Крім того, п. 15 Договору оренди від 05.10.2007 передбачено, що обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності здійснюється з урахуванням їх цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством та затверджених Кабінетом Міністрів України формами, що заповнюються під час укладання або змін умов договору оренди чи продовження його дії. Статтею 30 Закону України «Про плату за землю» встановлено, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору оренди землі спір вирішується в судовому порядку. При цьому, статтею 654 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає зі звичаїв ділового обороту. Разом із тим, слід зауважити, що державна податкова служба відповідно до статті 2 Закону України від 04.12.1990 № 509-ХІІ «Про державну податкову службу в Україні» була наділена повноваженнями зі здійснення контролю за додержанням податкового законодавства, правильністю обчислення, повнотою і своєчасністю сплати до бюджетів, державних цільових фондів податків і зборів (обов'язкових платежів), а також неподаткових доходів, установлених законодавством. Проте, ініціативою вносити зміни в договори оренди землі відповідно до норм статей Земельного кодексу України, статті 21 Закону України «Про оренду землі», статті 30 Закону України «Про плату за землю» наділена одна зі сторін цих договорів, якою у справі, що розглядається, є міська рада - орган місцевого самоврядування, через яку відповідною територіальною громадою реалізовано право власності на передані в оренду земельні ділянки, що знаходяться у комунальній власності. Договір оренди землі є цивільно-правовим, а отже, йому притаманні такі ознаки, як свобода договору, обов'язковість його виконання сторонами тощо. Суб'єкт владних повноважень, який не є учасником договору, не може здійснювати владні управлінські функції шляхом втручання у відносини сторін договору, але має право контролювати належність виконання договору та відповідність його умов чинному законодавству України, зокрема, стежити, щоб такі умови не суперечили інтересам суспільства. Якщо ж договір пов'язаний зі сплатою податків і, на думку суб'єкта владних повноважень, спрямований на ухилення від їх сплати, останній, за допомогою адміністративних заходів, уповноважений відновити публічний порядок. Така позиція відповідає висновкам колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладеним у постанові від 11.06.2013 № 21-443а12, в якій зазначено, що хоча зміна розміру земельного податку згідно із Законом № З09-VI є підставою для перегляду встановленого розміру орендної плати шляхом внесення відповідних змін до договору оренди землі його учасниками, зазначене не тягне автоматичні зміни орендної плати та, відповідно, донарахування ДПІ суми податкового зобов'язання з орендної плати із застосуванням штрафних санкцій за податковими повідомленнями-рішеннями. Таким чином, колегія суддів, з урахуванням наведених обставин та положень част. 1 ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України про обов'язковість судових рішень Верховного Суду України, не може погодитись із висновками судів попередніх інстанцій про порушення ТОВ «МіС» наведених норм законодавства та правомірність винесення податкових повідомлень-рішень від 29.11.2010 № 0007442301/0/3959 і від 03.02.2011 № 0007442301/1/148. Відповідно до ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення. Частиною шостою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України).

Результат розгляду: granted