Рішення адміністративного суду від 2014-01-20 00:00:00+02

19.12.2013 [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до управління Державної міграційної службу України в Чернігівській області про визнання неправомірним та скасування наказу управління Державної міграційної службу України в Чернігівській області від 12.12.2013 №154 про відмову у оформленні документів і зобов'язання управління Державної міграційної службу України в Чернігівській області прийняти рішення про оформлення документів стосовно позивача щодо надання статусу біженця в Україні. Свої вимоги обґрунтовує тим, що оскаржуваним наказом [PERSON] було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Шрі-Ланки біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі частини 6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, у якої відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього закону. Зазначене рішення відповідача вважає неправомірним, оскільки воно не містить жодних обґрунтованих пояснень відмови, прийнято без врахування та дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення. Також, позивач зазначив, що причинами для його виїзду з Шрі-Ланки є катування з боку сингалійської армії, представники якої використовували його як раба та погрожували вбити всю родину при непокорі. Крім того вважає, що позивача можна віднести до окремої групи - етнічної, яка через своє походження переслідується різними домінуючими групами. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі, просив у їх задоволенні відмовити та зазначив, що управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області при винесенні відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, викладеної в наказі від 12.12.2013 №154, діяв в межах своїх повноважень і виконував усі передбачені Законом заходи та дії для всебічного та об'єктивного розгляду заяви позивача про надання останньому статусу біженця в Україні або додаткового захисту. Вважає, що заява позивача необґрунтована. При прийнятті оскаржуваного рішення керувався також тим, що позивач не навів жодних конкретних фактів його особистого переслідування або погрози переслідування в країні свого постійного проживання. Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що адміністративний позов не підлягає задоволенню повністю з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] ([INFO]), є громадянином Демократичної Соціалістичної Республіки Шрі-Ланка, національність - таміл, віросповідання - католик, що підтверджується анкетою особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наявною в матеріалах справи (а.с. 28-30). 19.08.2013 позивач вилетів з міжнародного аеропорту в Коломбо, Картнайку до Москви. У Москві він мешкав приблизно 1,5 місяця, потім вирушив автомобілем до України, м. Київ. В міграційну службу Росії не звертався. 20.10.2013 нелегально, таємно перетнув українсько-російський кордон (місце перетину невідоме). Деякий час мешкав у м. Києві у гуртожитку. Паспорт громадянина Шрі-Ланки вилучив організатор перевезення до України на ім'я [PERSON], до цього часу власні документи повернути не зміг. У листопаді 2013 року прибув до Чернігова та на даний час мешкає у земляка - [PERSON]. 22.11.2012 [PERSON] подана до управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області заява - анкета про визнання його біженцем або особою, яка потребує додатково захисту (а.с. 21). Заява була обґрунтована тим, що його поселення знаходиться під окупацією сингалійської армії, яка знущається з жителів, принижує їх, примушує їх працювати безкоштовно, а тих, хто відмовляється на них працювати саджають у тюрми бо погрожують застрелити (а.с.22). 22.11.2013 наказом начальника управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Буренка Ю.О. №144 "Про прийняття до розгляду заяви громадянина Шрі-Ланки про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" була прийнята до розгляду заява позивача (а.с. 31). В процесі розгляду заяви позивача управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області було складено анкету особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 22.11.2013 та була проведена співбесіда з позивачем 09.12.2013 (справа №2013CN0011) (а.с. 28-30,34-35). Висновком головного спеціаліста Соловей О.О. від 11.12.2013 по справі №2013CN0011, запропоновано відмовити громадянину Шрі-Ланки [PERSON] в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі частини 6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового та тимчасового захисту", як особі, у якої відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону (а.с. 36,37). 12.12.2013 наказом начальника управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Буренка Ю.О. №154 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Шрі-Ланки біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", зокрема, позивачу було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі частини 6 статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового та тимчасового захисту", як особі, у якої відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону (а.с.38). Цього ж дня, першим заступником начальника управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Рудницьким В.О. було винесено повідомлення про відмову особі в оформлені документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 15 (а.с.39) Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України від 08.07.2011 №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон №3671-VI). Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Згідно з приписами частини 5 статті 5 Закону №3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України. Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 7 статті 7 Закону №3671-VI). За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 5 статті 10 Закону №3671-VI). Згідно абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні. Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону №3671-VI, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди. Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома. Крім того, суд, вважає необхідним зазначити, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Законом України від 21.10.1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік), що встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця. Позицією ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" встановлено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень. Згідно пункту 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Зважаючи на Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу від 27 квітня 2004 року №8043/04 "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри. З копії докладу робочої групи по універсальному періодичному огляду Генеральної Асамблеї ООН від 18.12.2012, наявного в матеріалах справи (а.с. 46-62) вбачається, що на півночі країни чисельність збройних сил значно знизилась та не відображається на житті громадян. Навпаки, військовослужбовці допомагають громадянам повернутись до нормального життя. Збройні сили сприяють посиленню забезпечення населення засобами існування. На даний час управління перейшло до рук громадської влади. Також, з інформації, розміщеної на офіційному веб-сайті Міністерства закордонних справ України (щодо безпекової ситуації у Демократичній Соціалістичній Республіці Шрі-Ланка) вбачається, що в цілому, впродовж останніх п'яти років, безпекова ситуація в країні є досить стабільною. Швидкими темпами ведеться будівництво нових офісних та торгівельних центрів, здійснюється ремонт старих та спорудження нових доріг. За змістом пункту 20, 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року №3 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3" іноземець чи особа без громадянства, які з наміром бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, незаконно перетнули державний кордон України, повинні без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби чи посадової особи Державної прикордонної служби України із заявами про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а також надати посадовим особам Державної прикордонної служби України пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. Визначений у частині другій статті 5 Закону №3671-VI обов'язок осіб, які з наміром бути визнаними біженцями в Україні або особами, які потребують додаткового захисту, незаконно перетнули державний кордон України, без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, необхідно розуміти як такий, що здійснений сумлінно, за першої можливості, тобто без необґрунтованих затримок. Порушення зазначеного обов'язку не може бути підставою для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише прийматися до уваги при розгляді відповідної заяви. Разом із цим варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. Як вбачається з матеріалів справи, позивач 20.10.2013 нелегально, таємно перетнув українсько-російський кордон, а із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся лише 22.11.2013, отже позивач потрапивши на територію України, не дотримався вимог статті 5 Закону №3671-VI про строки звернення до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що в свою чергу свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. В судовому засіданні встановлено, що позивач добровільно, легально залишив країну походження, без будь-яких перешкод з боку як державних органів, так і недержавних угрупувань, ніколи не був членом жодної релігійної, військової чи громадської організації, утисків на батьківщині за релігійною чи гендерною ознаками не зазнавав, державні органи та політичні, релігійні, військові, етнічні, громадські організації не загрожували життю позивача. Під час розгляду справи судом, позивачем також не надано жодних аргументованих пояснень про факти переслідування його на батьківщині, які б вказували про можливість визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Отже, інформація, надана позивачем щодо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, ґрунтується виключно на його особистих твердженнях і не має ніякого документального підтвердження. Разом з тим, є обґрунтовані підстави вважати, що позивач має ознаки особи, яка відповідно до пункту 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), є економічним мігрантом. Пункт 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року) дає визначення відмінності економічного мігранта від біженця, а саме: якщо особа добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися в своїх діях бажанням змін або пригод, сімейними або іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем. За таких обставин, суд дійшов висновку, що рішення від 12.12.2013 №154 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Шрі -Ланки [PERSON] біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнято відповідачем з урахуванням та дослідженням всіх обставин справи і є правомірним. Позовна вимога позивача про зобов'язання управління Державної міграційної службу України в Чернігівській області прийняти рішення про оформлення документів стосовно позивача щодо надання йому статусу біженця в Україні не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від вимоги щодо визнання неправомірним та скасування наказу управління Державної міграційної службу України в Чернігівській області від 12.12.2013 №154 про відмову у оформленні документів, в задоволенні якої було відмовлено. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. Судом при розгляді справи були враховані положення частини 3 статті 2, статей 11, 71, 72 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідач як суб'єкт владних повноважень довір правомірність прийнятого ним рішення. За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до управління Державної міграційної службу України в Чернігівській області про визнання неправомірним та скасування наказу і зобов'язання вчинити певні дії, необхідно відмовити за необґрунтованістю.

Результат розгляду: denied