Рішення адміністративного суду від 2014-03-07 00:00:00+02

03 лютого 2014 року [PERSON] (далі - Позивач) звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Кіровському районі м. Донецька Головного управління Міндоходів у Донецькій області (далі - Відповідач 1 або ДПІ у Кіровському районі м. Донецька), Головного управління Міндоходів у Донецькій області (далі - Відповідач 2 або ГУ Міндоходів у Донецькій області), в якому просила: - визнати протиправною та скасувати вимогу ДПІ в Кіровському районі м. Донецька від 04 грудня 2013 року № Ф-16у про сплату недоїмки з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 9 853,73 грн.; - визнати протиправним та скасувати рішення ГУ Міндоходів у Донецькій області від 23 грудня 2013 року № 6241/10/05-99-10-05-12-2 про відмову в задоволенні скарги [PERSON] про скасування вимоги ДПІ в Кіровському районі м. Донецька від 04 грудня 2013 року № Ф-16у про сплату недоїмки з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 9 853,73 грн. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, [PERSON] зазначила, що вона є пенсіонером за віком та фізичною особою-підприємцем, який обрав спрощену систему оподаткування, отже вона звільнена від сплати єдиного внеску. Проте, 04 грудня 2013 року ДПІ у Кіровському районі м. Донецька сформувало вимогу про сплату недоїмки № Ф-16у, згідно з якою станом на 01 грудня 2013 року за позивачем обліковується заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування в сумі 9 853,73 грн. Не погодившись із вказаною вимогою, [PERSON] оскаржила її в адміністративному порядку до ГУ Міндоходів у Донецькій області, однак скарга позивача була залишена без задоволення. Вважаючи спірні вимогу та рішення такими, що порушують її права, позивач просила скасувати їх в судовому порядку (а.с.4-7). Про дату, час і місце судового розгляду позивач повідомлена належним чином з дотриманням вимог ст.ст.33-38 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) (а.с.60). 07 березня 2014 року [PERSON] надала заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження, одночасно вказавши, що наполягає на задоволенні позовних вимог (а.с.64). З урахуванням наведеного та на підставі ч.4 ст.122 КАС України суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності позивача. Представник відповідача 1 позовні вимоги не визнала, надала письмові заперечення проти позову (а.с.48-49), просила відмовити у задоволенні позову. Сутність правової позиції відповідача 1 по справі полягала у тому, що [PERSON] отримує пенсію по втраті годувальника, а не пенсію за віком, а тому зобов'язана сплачувати єдиний внесок. Представник відповідача 2 позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення проти позову (а.с.51-54), просив відмовити у задоволенні позову. Правова позиція відповідача 2 по справі полягала в тому, що рішення ГУ Міндоходів у Донецькій області про результати розгляду скарги не створює для позивача жодних правових наслідків у вигляді виникнення, зміни чи припинення її прав. Спірне рішення є наслідком реалізації ГУ Міндоходів у Донецькій області його дискреційних повноважень, тобто сукупності права та обов'язків, що дають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково зміст рішення або вибрати один з кількох варіантів прийняття рішення. Крім того, представник відповідач 2 зазначав, що вимоги позивача щодо визнання протиправним рішення, прийнятого за наслідками розгляду скарги, не можуть бути предметом розгляду в адміністративному суді, а тому наявні підстави для закриття провадження у справі в цій частині позовних вимог відповідно до п.1 ч.1 ст.157 КАС України. З'ясовуючи чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, суд встановив наступне. [PERSON] народилася [INFO], що встановлено на підставі паспорта громадянина України серії [NUMBER] (а.с.8-9). [PERSON] зареєстрована у якості фізичної особи-підприємця Виконавчим комітетом Донецької міської ради 13 квітня 1998 року, що підтверджено свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії [NUMBER] (а.с.10). 09 березня 2010 року позивач звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Кіровському районі м. Донецька із заявою про призначення пенсії за віком (а.с.39). На підставі протоколу № 618 від 27 квітня 2010 року встановлено, що з 05 березня 2010 року [PERSON] призначена пенсія за віком на загальних підставах. На час призначення вказаного виду пенсії позивач досягла 55-річного віку та мала загальний (повний) стаж 25 років 10 місяців 20 днів (а.с.41). 16 червня 2010 року Управління Пенсійного фонду України в Кіровському районі м. Донецька видало [PERSON] довідку за № 5188/04 про те, що вона перебуває на обліку в управлінні та отримує пенсію за віком (а.с.12). В подальшому 26 листопада 2010 року [PERSON] звернулася до Управління Пенсійного фонду України в Кіровському районі м. Донецька з заявою про переведення з одного виду пенсії на інший, а саме з пенсії за віком на пенсію по втраті годувальника (а.с.40). Як вбачається зі змісту розпорядження № 808145 від 26 лютого 2014 року, з 26 листопада 2010 року позивачу здійснений перерахунок пенсії з попереднього від 09 березня 2010 року у зв'язку з переходом з одного виду пенсії (за віком) на інший (по втраті годувальника) (а.с.38). Згідно з довідкою від 27 лютого 2014 року № 1438/05, наданою Управлінням Пенсійного фонду України в Кіровському районі м. Донецька, позивач перебуває на обліку в управлінні та отримує пенсію по втраті годувальника, померлого внаслідок загального захворювання (а.с.42). Докази укладання позивачем договору з Пенсійним фондом України про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування відповідачем не надані. На підставі наданої ДПІ у Кіровському районі м. Донецька довідки від 06 березня 2014 року № 151 встановлено, що на обліку у відповідача 1 [PERSON] перебуває з 13 квітня 1998 року. В період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2011 року позивач перебувала на загальній системі оподаткування шляхом сплати фіксованого податку. В період з 01 січня 2012 року по 31 грудня 2012 року, з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року [PERSON] перебувала на спрощеній системі оподаткування (а.с.67). Факт перебування позивача на спрощеній системі оподаткування з 01 січня 2012 року підтверджений також свідоцтвом платника єдиного податку серії [NUMBER], видане 28 травня 2012 року (а.с.11, 66). 04 грудня 2013 року ДПІ у Кіровському районі м. Донецька сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) за № Ф-16у, згідно з якою станом на 04 грудня 2013 року у позивача наявна заборгованість зі сплати єдиного внеску в сумі 9 853,73 грн. (недоїмка зі сплати єдиного внеску за відсутності штрафів та пені) (а.с.15). Як вбачається з розрахунку по єдиному внеску від 04 грудня 2013 року, ДПІ у Кіровському районі м. Донецька здійснила донарахування єдиного внеску до його мінімального розміру за період з липня по вересень 2013 року в сумі 1 194,03 грн., по 398,01 грн. щомісячно. Крім того, до складу суми, яку [PERSON] належало сплатити, включена заборгованість з єдиного внеску, яка за даними Управління Пенсійного фонду України в Кіровському районі м. Донецька станом на 01 жовтня 2013 року становила 8 659,70 грн. (а.с.68). На підставі наданих Управлінням Пенсійного фонду України у Кіровському районі м. Донецька розрахунків встановлено, що Управління Пенсійного фонду України в Кіровському районі м. Донецька здійснило донарахування [PERSON] єдиного внеску до мінімального розміру на загальну суму 8 659,71 грн.: - за період з серпня по грудень 2011 року в сумі 1 699,23 грн., в тому числі за серпень - 333,12 грн., за вересень - 333,12 грн., за жовтень - 341,80 грн., за листопад - 341,80 грн., за грудень - 349,39 грн. (а.с.63); - за період з січня по грудень 2012 року в сумі 4 572,42 грн., в тому числі за січень - березень по 372,33 грн. щомісячно, за квітень - червень по 379,62 грн. щомісячно, за липень - вересень по 382,39 грн., за жовтень - листопад по 387,95 грн. щомісячно, за грудень - 393,50 грн. (а.с.62); - за період з січня по червень 2013 року в сумі 2 388,06 грн., по 398,01 грн. щомісячно (а.с.62). Наявність у позивача недоїмки зі сплати єдиного внеску в сумі 9 853,73 грн., відображена в обліковій картці (а.с.69). 05 грудня 2013 року [PERSON] оскаржила вимогу ДПІ у Кіровському районі м. Донецька № Ф-16у від 04 грудня 2013 року до ГУ Міндоходів у Донецькій області, подавши відповідну скаргу (а.с.13-14). 23 грудня 2013 року ГУ Міндоходів прийнято рішення за № 6241/10/05-99-10-05-12-2 про результати розгляду скарги, яким вимогу ДПІ у Кіровському районі м. Донецька від 04 грудня 2013 року № Ф-16у залишено без змін, а скаргу [PERSON] - без задоволення (а.с.16-17). Згадане рішення надіслане на адресу позивача 30 грудня 2013 року, про що свідчить штамп підприємства зв'язку на конверті, в якому здійснено поштове відправлення (а.с.18), та отримане нею 03 січня 2014 року, про що [PERSON] зазначила у позовній заяві. Із вказаним позовом [PERSON] звернулася до Донецького окружного адміністративного суду, надіславши його поштою 29 січня 2014 року, про що свідчить штамп підприємства зв'язку на конверті, в якому здійснено поштове відправлення (а.с.19). Відповідно до ч.1 ст.99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Згідно з положеннями ч.4 ст.99 КАС України, якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, то для звернення до адміністративного суду встановлюється місячний строк, який обчислюється з дня, коли позивач дізнався про рішення суб'єкта владних повноважень за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб'єкта владних повноважень. Оскільки позивач скористалася передбаченим абз.4 ч.4 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» правом на оскарження вимоги в адміністративному порядку, суд дійшов висновку, що вказаний позов подано з дотриманням строку, визначеного ч.4 ст.99 КАС України. Вирішуючи справу по суті, до спірних правовідносин суд застосовує нижченаведені норми права. Ст.3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства, крім іншого, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку, що передбачено ч.3 ст.2 КАС України. Отже, вирішуючи по суті публічно-правовий спір, суд має перевірити відповідність оскаржуваних вимоги та рішення критеріям, наведеним в ч.3 ст.2 КАС України. Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 8 липня 2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464). Згідно з п.4 ч.1 ст.4 Закону № 2464 фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, є платниками єдиного внеску. Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих норм Податкового кодексу України» від 7 липня 2011 року № 3609-VI, який набув чинності з дня, наступного за днем його опублікування в газеті «Голос України» від 05 серпня 2011 року № 188, а саме з 06 серпня 2011 року, ст.4 Закону № 2464 доповнена ч.4 наступного змісту: «Особи, зазначені у п.4 ч.1 цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування». Зазначеною нормою визначені дві умови звільнення фізичної особи-підприємця, який обрав спрощену систему оподаткування, від сплати єдиного внеску: наявність статусу пенсіонера за віком або інваліда та факт отримання відповідно до закону пенсії або соціальної допомоги. Тобто критерієм звільнення від сплати єдиного внеску разом із фактом отримання пенсії, є наявність у особи, яка обрала спрощену систему оподаткування, статусу пенсіонера за віком, що встановлюється відповідно до умов, визначених законом, зокрема, досягнення певного віку. Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною в рішенні у справі № 1-7/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст.58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) 9 лютого 1999 року № 1-рп/99: «В регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Аналізуючи дію в часі ч.4 ст.4 Закону № 2464, суд приходить до висновку, що з 06 серпня 2011 року фізичні особи-підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування, звільнені від сплати єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Згідно зі ст.1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від № 1058 пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім'ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом; пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом, а також зазначає, що умови призначення пенсії за віком визначені ст.26 цього Закону. Пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом. Ч.1 ст.9 Закону № 1058 визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника. Як встановлено судом, з 05 березня 2010 року [PERSON], [INFO], призначена пенсія за віком на загальних підставах, (позивач досягла 55-річного віку та мала загальний (повний) стаж 25 років 10 місяців 20 днів). Ст.26 Закону № 1058 (в редакції до 08 липня 2011 року, чинній на час призначення позивачу пенсії за віком), передбачала, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення чоловіками 60 років, жінками - 55 років та наявності страхового стажу не менше п'яти років. Ст.26 Закону № 1058 (в редакції після 08 липня 2011 року), встановлено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - які народилися до 30 вересня 1956 року включно; 55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року; 56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року; 56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року; 57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року; 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року; 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року; 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року; 59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року; 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року; 60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року. Наведене зумовлює висновок, що [PERSON] досягла пенсійного віку як за умовами, передбаченими ст.26 Закону № 1058 в редакції до 08 липня 2011 року, так і в чинній редакції. Зважаючи на те, що позивач досягла пенсійного віку, передбаченого ст.26 Закону № 1058, отримує пенсію та є фізичною особою-підприємцем, який обрав спрощену систему оподаткування, в розумінні ч.4 ст.4 Закону № 2464 з 01 січня 2012 року (дата переходу на спрощену систему оподаткування) вона належить до категорії осіб, звільнених від сплати єдиного внеску, а тому не зобов'язана нараховувати, обчислювати та сплачувати єдиний внесок, а також надавати звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску. За цих обставин [PERSON] може бути платником єдиного внеску виключно за умови добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, однак докази укладання [PERSON] договору про добровільну участь у загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванні суду не надані. Посилання відповідача 1 на те, що позивач отримує такий вид пенсії як пенсію по втраті годувальника, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, суд вважає таким, що не ґрунтується за законі, з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст.10 Закону № 1058 особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором. Судом встановлено, що, отримуючи пенсію за віком, [PERSON] скористалася своїм правом на вибір пенсії, а саме 26 листопада 2010 року звернулася до УПФУ із заявою про переведення її на пенсію по втраті годувальника - її чоловіка [PERSON], який помер [INFO]. З 26 листопада 2010 року позивачу призначена пенсія по втраті годувальника. Згідно з положеннями ч.1 ст.36 Закону № 1058 (в редакції, чинній на час переходу [PERSON] на пенсію по втраті годувальника), пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у ч.2 ст.32 цього Закону, - незалежно від тривалості страхового стажу. Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування. При цьому, відповідно до пп.1 ч.2 ст.36 Закону № 1058 непрацездатними членами сім'ї вважаються, зокрема чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого ст.26 цього Закону. Таким чином, виникнення у особи права на пенсію у зв'язку з втратою годувальника, крім іншого, законодавець пов'язував з непрацездатністю такої особи. В свою чергу, непрацездатність особи обумовлювалася, зокрема, досягненням нею пенсійного віку, передбаченого ст.26 Закону № 1058, тобто набуттям статусу «пенсіонера за віком». З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що, маючи статус «пенсіонера за віком» у зв'язку з досягненням віку, встановленого ст.26 Закону № 1058, [PERSON] скористалася наданим їй правом обирати вид пенсійного забезпечення, перейшовши на пенсію у зв'язку з втратою годувальника. При цьому, статус «пенсіонера за віком» позивачем не втрачений, оскільки умовою такого переходу відповідно до ст.36 Закону № 1058 було набуття права на пенсію за віком на загальних підставах. Як зазначалося вище, однією з умов звільнення особи від сплати єдиного внеску за ч.4 ст.4 Закону № 2464 є факт отримання нею пенсії. При цьому звільнення від сплати єдиного внеску законодавець не пов'язував з конкретним видом пенсійного забезпечення, яке отримує особа (пенсія за віком, пенсія у зв'язку з втратою годувальника тощо), а тому факт отримання [PERSON] пенсії по втраті годувальника не спростовує висновку суду про належність позивача до осіб, звільнених від сплати єдиного внеску. З приводу належності позивача до категорії фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, в період з серпня по грудень 2011 року суд зазначає наступне. Особливості оподаткування доходів громадян, одержаних від здійснення підприємницької діяльності без створення юридичної особи, визначав розділ IV «Особливості оподаткування доходів від заняття підприємницькою діяльністю та інших доходів» Декрету Кабінету Міністрів України «Про прибутковий податок з громадян» від 26 грудня 1992 року № 13-92 (із змінами та доповненнями) (далі - Декрет № 13-92). Ст.14 Декрету № 13-92 передбачала, що громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи, мають право самостійно обрати спосіб оподаткування доходів, одержаних від цієї діяльності, за фіксованим розміром податку (далі - фіксований податок) шляхом придбання патенту за умови, якщо: кількість осіб, які перебувають у трудових відносинах з таким громадянином - платником податку, включаючи членів його сім'ї, які беруть участь у підприємницькій діяльності, не перевищує п'яти; валовий доход такого громадянина від самостійного здійснення підприємницької діяльності або з використанням найманої праці за останні 12 календарних місяців, що передують місяцю придбання патенту, не перевищує семи тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; громадянин здійснює підприємницьку діяльність з продажу товарів і надання супутніх такому продажу послуг на ринках. Підрозділом 8 «Особливості справляння єдиного та фіксованого податку» розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI були визначені особливості застосування з 1 січня 2011 року і до внесення змін до розділу XIV Податкового кодексу України в частині оподаткування суб'єктів малого підприємництва абз.6-28 п.1 ст.14 розділу IV Декрету № 13-92. Зокрема, пп.2 п.1 підрозділу 8 «Особливості справляння єдиного та фіксованого податку» Розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України було визначено, що нарахування, обчислення та сплата єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування здійснюються суб'єктами малого підприємництва, які сплачують фіксований податок, у порядку, визначеному Законом № 2464. В подальшому Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності» від 04 листопада 2011 року № 4014-VI (далі - Закон № 4014) до розділу ХІV Податкового кодексу України включена глава 1 «Спрощена система оподаткування, обліку та звітності», якою встановлені правові засади застосування спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності - особливого механізму справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених п.297.1 ст.297 цього Кодексу, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених цією главою, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності. Згідно з п.1 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4014 цей Закон набрав чинності з 01 січня 2012 року. П.2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4014 визнаний таким, що втратив чинність, Декрет № 13-92. Пп. «а», «г» п.5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4014 було установлено, що видані патенти про сплату фіксованого податку на 2011 рік відповідно до розділу IV Декрету № 13-92 є дійсними до отримання свідоцтва платника єдиного податку, передбаченого цим Законом, але не пізніше ніж до 1 червня 2012 року. Суб'єкти господарювання, які були платниками фіксованого податку відповідно до розділу IV Декрету № 13-92, та прийняли рішення з 1 січня 2012 року перейти на спрощену систему оподаткування відповідно до норм цього Закону і відповідають вимогам ст.291 Податкового кодексу України, подають відповідну заяву не пізніше 25 січня 2012 року. В позовній заяві [PERSON] зазначила, що вона є платником єдиного податку, про що свідчить свідоцтво платника єдиного податку від 13 квітня 1998 року (а.с.5). Водночас до позовної заяви позивачем додана копія свідоцтва платника податку серії [NUMBER], виданого 28 травня 2012 року (а.с.11), зміст якого свідчить, що на спрощеній системі оподаткування [PERSON] перебуває з 01 січня 2012 року. Вказана обставина також підтверджена корінцем до свідоцтва платника єдиного податку (а.с.66) та довідкою від 06 березня 2014 року № 151 (а.с.67). За приписами ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. Всупереч вимогам ч.1 ст.71 КАС України позивач не надала доказів на підтвердження того факту, що в період з серпня по грудень 2011 року вона була платником єдиного податку. Водночас, з наданої ДПІ у Кіровському районі м. Донецька довідки від 06 березня 2014 року № 151 слідує, що з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2011 року позивач була платником фіксованого податку (а.с.67). Проаналізувавши положення розділу IV Декрету № 13-92, підрозділу 8 розділу ХХ Податкового кодексу України, розділу ІІ Закону № 4014, суд дійшов висновку, що в період з серпня по грудень 2011 року позивач також мала статус фізичної особи-підприємця, який обрав спрощену систему оподаткування, і належала до осіб, звільнених від сплати єдиного внеску в розумінні ч.4 ст.4 Закону № 2464. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату недоїмки від 04 грудня 2013 року № Ф-16у є законними і обґрунтованими та підлягають задоволенню. З приводу позовних вимог [PERSON] про визнання протиправним та скасувати рішення ГУ Міндоходів у Донецькій області від 23 грудня 2013 року № 6241/10/05-99-10-05-12-2 суд зазначає наступне. Відповідно до абз.1 ч.4 ст.25 Закону № 2464 орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного податку, які мають недоїмку, вимогу про її сплату. Абз.4 ч.4 ст.25 Закону № 2464 визначено, що у разі незгоди з розрахунком суми недоїмки платник єдиного внеску узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату єдиного внеску в адміністративному або судовому порядку. Скарга на вимогу про сплату єдиного внеску подається до органу доходів і зборів вищого рівня у письмовій формі протягом десяти календарних днів, що настають за днем отримання платником єдиного внеску вимоги про сплату єдиного внеску, з повідомленням про це органу доходів і зборів, який прийняв вимогу про сплату єдиного внеску, що передбачено абз.5 ч.4 ст.25 Закону № 2464. Згідно з абз.6 ч.4 ст.25 Закону № 2464 орган доходів і зборів, який розглядає скаргу платника єдиного внеску, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його платнику єдиного внеску протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника єдиного внеску поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку. Якщо протягом цього строку вмотивоване рішення органом доходів і зборів не надсилається платнику єдиного внеску, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника єдиного внеску. Порядок узгодження сум недоїмки з єдиного внеску встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, що визначено абз.7 ч.4 ст.25 Закону № 2464. Процедуру подання та розгляду органами доходів і зборів скарг на вимоги про сплату недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування визначає Порядок розгляду органами доходів і зборів скарг на вимоги про сплату недоїмки із сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та на рішення про нарахування пені та накладення штрафу, затвердженого наказом Міністерства доходів і зборів України від 09 вересня 2013 року № 452, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16 вересня 2013 року за № 1593/24125 (далі - Порядок № 452). Відповідно до п.4.1. Порядку № 452 орган доходів і зборів, який розглядає скаргу платника єдиного внеску, зобов'язаний прийняти вмотивоване рішення та надіслати його платнику єдиного внеску протягом 30 календарних днів, наступних за днем отримання скарги, на адресу платника єдиного внеску поштою з повідомленням про вручення або надати йому під розписку. Якщо протягом цього строку вмотивоване рішення органом доходів і зборів не надсилається платнику єдиного внеску, така скарга вважається повністю задоволеною на користь платника єдиного внеску. Згідно з п.4.4. орган доходів і зборів при розгляді скарги перевіряє законність і обґрунтованість винесення вимоги або рішення, що оскаржуються, і приймає одне з таких рішень: залишає вимогу або рішення, що оскаржуються, без змін, а скаргу - без задоволення; скасовує в певній частині вимогу або рішення, що оскаржуються, і не задовольняє скаргу в певній частині; скасовує в повному обсязі вимогу або рішення, що оскаржуються, і задовольняє скаргу; направляє скаргу на новий розгляд до відповідного територіального органу доходів і зборів; залишає скаргу без розгляду. Рішення за розглядом скарги приймає керівник органу доходів і зборів або його заступник відповідно до розподілу функціональних повноважень, що визначено п.5.1. Порядку № 452. Відповідно до п.6.1. Порядку № 452 процедура оскарження відповідно до цього Порядку закінчується: останнім днем строку, передбаченого п.2.3 розділу II та пунктом 3.1 розділу IІІ цього Порядку для подання скарги про перегляд рішення (вимоги) органу доходів і зборів, у тому разі, коли така скарга не була подана в зазначений строк; днем отримання скаржником рішення органу доходів і зборів про повне задоволення скарги; днем отримання органом доходів і зборів повернутого першого примірника рішення як такого, що не знайшло адресата, або за закінченням строку зберігання. Як встановлено судом, позивач скористалася правом на оскарження вимоги ДПІ у Кіровському районі м. Донецька від 04 грудня 2013 року № Ф-16у, подавши відповідну скаргу до ГУ Міндоходів у Донецькій області. Рішенням ГУ Міндоходів у Донецькій області від 23 грудня 2013 року № 6241/10/05-99-10-05-12-2 вимога, що оскаржувалася, залишена без змін, а скарга - без задоволення. Виходячи із завдань адміністративного судочинства, судовий захист права може бути здійснений лише у разі його порушення рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Незважаючи на те, що спірним рішенням скарга [PERSON] не була задоволена, саме по собі вказане рішення правових наслідків для позивача у вигляді виникнення, зміни чи припинення її прав не мало, такі наслідки для позивача мала вимога від 04 грудня 2013 року № Ф-16у. З огляду на викладене, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення ГУ Міндоходів у Донецькій області від 23 грудня 2013 року № 6241/10/05-99-10-05-12-2 задоволенню не підлягають. Щодо доводів представника відповідача 2 про наявність передбачених п.1 ч.1 ст.157 КАС України підстав для закриття провадження у справі в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення від 23 грудня 2013 року, суд відзначає наступне. Згідно з п.1 ч.1 ст.17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Відповідно до п.1 ч.1 ст.157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. За правилами ч.2 ст.157 КАС України, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої п.1 ч.1 цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ. Водночас, вирішення позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення від 23 грудня 2013 року № 6241/10/05-99-10-05-12-2, не віднесено до цивільного, господарського або кримінального судочинства. Зважаючи на викладене та з метою забезпечення гарантованого ст.55 Конституції України права особи на судовий захист, суд вважав за необхідне розглянути вимоги [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення ГУ Міндоходів у Донецькій області від 23 грудня 2013 року № 6241/10/05-99-10-05-12-2 з прийняттям рішення по суті цих позовних вимог, а саме про відмову у їх задоволенні. Заслухавши пояснення представників відповідачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, беручи до уваги, що ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України. Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, що передбачено ч.3 ст.94 КАС України. [PERSON] документально підтверджені судові витрати по сплаті судового забору в розмірі 255,78 грн. (а.с.2-3, 24), в тому числі 182,70 грн. - 10% ставки судового збору за позовні вимоги майнового характеру та 73,08 грн. - судовий збір за немайнові вимоги. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог на користь [PERSON] з Державного бюджету України підлягають присудженню 182,70 грн.

Результат розгляду: partial