Рішення адміністративного суду від 2014-02-26 00:00:00+02

[PERSON], громадянин України, інвалід ІІ групи з дитинства (а.с.4,16,17), 12.12.2013 звернувся із листом до Президента України Януковича Віктора Федоровича, в якому просив в порядку статті 102 Конституції України прийняти заходи щодо дотримання прав і свобод заявника, гарантованих пунктом 3.1, пунктом 4.1.6, пунктом 58.1, другою частиною речення статті 274, статтею 276 Податкового кодексу України та пунктом 14 Положення "Про порядок подання та розгляду скарг платників податків органами державної податкової служби", також у відповідності з частиною третьою статті 106 Конституції України видати обов'язковий до виконання Указ/Розпорядження, яким зобов'язати Міндоходів України до прийняття заходів, направлених на дотримання гарантій з забезпечення прав і свобод відносно позивача, закріплених у вищеназваних нормах та зобов'язати обґрунтувати свою відмову від правозастосування до конкретики обставин заявника п. 3.1, п. 4.1.6, п. 58.1, другою частиною речення статті 274, статтею 276 Податкового кодексу України та пунктом 14 Положення "Про порядок подання та розгляду скарг платників податків органами державної податкової служби". Про направлення названого звернення свідчать рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, квитанції про оплату поштового відправлення (а.с.12-15). Управління з питань звернень громадян Адміністрації Президента України листом від 25.12.2013 № 22/117800-01 на підставі ст.7 ч. 3 Закону України "Про звернення громадян" 26.12.2013 надіслало за належністю на розгляд звернення [PERSON] від 16.12.2013, що надійшло до Адміністрації Президента України (а.с.). Листом від 11.01.2014 № 85/К/99-99-10-01-02-15 "Про розгляд звернення" Міністерство доходів і зборів України повідомило [PERSON], що на виконання доручення Адміністрації Президента України від 25.12.2013 № 22/117800-01 (вхідний Міндоходів № К/6666/1 від 26.12.2013) розглянуло звернення [PERSON] від 16.12.2013 № 044.01/111-110-040. Зазначеним листом Міністерство доходів і зборів України повідомляє, що податкове повідомлення-рішення ДПІ у Бахчисарайському районі від 30.04.2013 № 0094581730 та рішення Головного управління Міндоходів в АР Крим від 02.10.2013 № К/878/10.2-15, прийняте за розглядом первинної скарги, що зазначені у вищезгаданому зверненні, були оскаржені [PERSON] до Міндоходів України. Міндоходів України розглянуло скаргу [PERSON] на податкове повідомлення-рішення ДПІ у Бахчисарайському районі від 30.04.2013 № 0094581730 і на рішення Головного управління Міндоходів в АР Крим від 02.10.2013 № К/878/10.2-15 та прийняло рішення про результати розгляду скарги від 28.11.2013 № 6185/К/99-99-10-01-15, яке надіслало [PERSON] поштою з повідомленням про вручення 28.11.2013 (а.с. 3). З досліджених судом матеріалів справи, наданих позивачем та його представником пояснень, спір фактично зводиться до того, чи є правомірною відповідь відповідача, надана за результатами розгляду направленого Адміністрацією Президента України звернення позивача до відповідача, вважаючи належним способом захисту порушеного, на його думку, права на об'єктивний розгляд звернення, шляхом повернення його звернення для розгляду Президенту України та прийняття рішення по суті питань, у ньому порушених. Вказані обставини при зверненні до суду і стали предметом розгляду цієї адміністративної справи. Надаючи оцінку доводам позивача, підставам та обставинам звернення до суду, предмету розгляду цієї справи, суд наголошує на тому, що з положень статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулює Закон України від 2 жовтня 1996 року № 393/96-ВР "Про звернення громадян". Цей Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення. Положеннями частини першої статті 1 Закону України "Про звернення громадян" передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Відповідно до частини першої статті 7 Закону України "Про звернення громадян" звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду. Частина третя статті 7 Закону України "Про звернення громадян" встановлює, якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз'ясненнями. Зміст статті 14 Закону України "Про звернення громадян" передбачає, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, посадові особи зобов'язані розглянути пропозиції (зауваження) та повідомити громадянина про результати розгляду. Частина перша статті 19 Закону України "Про звернення громадян" покладає на органи державної влади, місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб ряд обов'язків щодо розгляду заяв чи скарг, зокрема об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення та не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам. Доводів, обґрунтованих належними та допустимими доказами, щодо необ'єктивного, однобічного чи невчасного розгляду направленого Адміністрацією Президента України звернення, необ'єктивної, однобічної чи невчасної перевірки відповідачем порушених в зверненні питань позивач та його представник суду не надали. Зокрема, слід зазначити, що норми статті 28 Закону України "Про звернення громадян" передбачають, що, зокрема, Президент України, відповідно до своїх повноважень, здійснює контроль за дотриманням законодавства про звернення громадян щодо підпорядкованих підприємств, установ та організацій. Норми статті 102 Конституції України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначають, що Президент України є главою держави і виступає від її імені. Президент України є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина. Повноваження Президента України встановлені статтею 106 Конституції України, не передбачають, що Президент України не може передавати свої повноваження іншим особам або органам. Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов'язковими до виконання на території України. Слід зазначити, що законодавчі акти не можуть покладати додаткових прав чи обов'язків на Президента України, крім тих, що прямо передбачені Конституцією України. Приписами статей 102, 106 Конституції України не передбачено обов'язок Глави держави особисто розглядати звернення громадян і надавати відповіді на звернення, а також надавати окремі доручення у формі розпоряджень або указів своїй Адміністрації щодо надіслання звернень громадян за належністю в порядку ст.7 Закону України "Про звернення громадян". Повноваження Президента України встановлені статтею 106 Конституції України, зокрема пунктом 28 частини першої названої статті, передбачають, що Президент України створює для здійснення своїх повноважень консультативні, дорадчі та інші допоміжні органи і служби. Указом Президента України від 25 лютого 2010 року № 265/2010 "Про першочергові заходи із забезпечення діяльності Президента України" утворено Адміністрацію Президента України, а Указом Президента України від 02 квітня 2010 року № 504/2010 затверджено Положення про Адміністрацію Президента України. Зазначеними Указами Президента України визначені основні завдання цих органів, в тому числі: організація прийому громадян, які звертаються до Президента України, розгляд звернень громадян, а також звернень органів місцевого самоврядування, об'єднань громадян (у тому числі політичних партій, професійних спілок), підприємств, установ, інших організацій, здійснення обліку і аналізу таких звернень. На основі аналізу звернень цей суб'єкт владних повноважень розробляє та подає Президентові України пропозиції щодо розв'язання порушених у них проблем. Зокрема, підпунктом 20 пункту 4 Положення про Адміністрацію Президента України, затвердженого Указом Президента України від 2 квітня 2010 року №504/2010 "Про Положення про Адміністрацію Президента України", визначено повноваження Адміністрації організовувати розгляд звернень громадян, які звертаються до Президента України. Таким чином, розглядом звернень громадян до Президента України займається Адміністрація Президента України. З огляду на функції, які віднесено до компетенції Адміністрації Президента України, є підстави вважати, що цей орган є самостійним суб'єктом владних повноважень. Звертаючись до суду з адміністративним позовом, [PERSON] обґрунтовував свої вимоги тим, що його звернення від 16.12.2013 № 044.01/111-110-040, адресоване Президенту України, направлено структурним підрозділом Адміністрації Президента України - Управлінням з питань звернень громадян, до Міністерства доходів і зборів України, яким і розглянуто подане Президенту України звернення заявника щодо незгоди з порядком обрахунку податку за земельні ділянки. Отже, спірні правовідносини виникли не за участю Президента України, а з Адміністрацією Президента України, яка є окремим суб'єктом владних повноважень і здійснює владні управлінські функції на основі законодавства України. Проте, позивач оскаржив до суду рішення Міністерства доходів і зборів України, а не дії Адміністрації Президента України. Відповідно до пункту 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного суду України (далі КАС України) суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. За змістом статей 3, 6, частини третьої статті 50 КАС України відповідачем в адміністративній справі є суб'єкт владних повноважень, який на думку позивача порушив його права, свободи чи інтерес. Відповідно до частини другої статті 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою і не може виходити за межі позовних вимог. Позивач не навів у позовній заяві обставин, які б свідчили про протиправність рішення чи дій Адміністрації Президента України та порушення його прав, свобод чи інтересів. А тому, суд не вбачає підстав для виходу за межі позовних вимоги щодо розгляду протиправності рішення чи дій Адміністрації Президента України про передачу звернення позивача за належністю на розгляд до Міністерства доходів і зборів України. В контексті наведеного, слід зазначити, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Міністерство доходів і зборів України (Міндоходів України), відповідно до Положення про Міністерство доходів і зборів України, затвердженого Указом Президента України від 18 березня 2013 року № 141/2013, є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, з питань: забезпечення формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізації єдиної державної податкової, державної митної політики; забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок); забезпечення формування та реалізації державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями при застосуванні податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску. Враховуючи наведене, а також те, що звернення позивача стосувалося питання правомірності визначення територіальним органом Міністерства доходів і зборів України грошових зобов'язань з плати за землю, що є загальнодержавним податком, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності, зокрема щодо незгоди позивача з обрахунком розміру ставки податку за земельні ділянки, тобто щодо адміністрування податків і зборів, діяльність щодо чого віднесено до сфери управління Міністерства доходів і зборів України, суд вважає правомірним надіслання звернення позивача до Міністерства доходів і зборів України для розгляду по суті та не вбачає порушень законодавства з питань звернення громадян. Посилання позивача на порушення Міністерством доходів і зборів України вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, щодо того, що ніхто не може бути ні позивачем ні суддею у своїй власній справі, не приймаються судом як належні, з огляду на таке. Частиною першою статті 6 названої Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя. Положення частин другої та третьої названої статті Конвенції визначають, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: a) бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього; b) мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; c) захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або - за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника - одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя; d) допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення; e) якщо він не розуміє мови, яка використовується в суді, або не розмовляє нею, - одержувати безоплатну допомогу перекладача. Норми наведеної статті Конвенції декларують право на справедливий суд. З аналізу наведених норм статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на порушення якої посилається позивач, слідує, що основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особа має бути забезпечена можливістю звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права, також кожний має право на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Суд зазначає, що за встановлених судом з матеріалів справи фактичних обставин, спір, що виник між позивачем та відповідачем, не стосується права на справедливий суд, права доступу звернення до суду чи права на розгляд його справи судом упродовж розумного строку, закріплених статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, порушення яких неодноразово висловлювалось в позиціях Європейського суду з прав людини у багатьох справах. Зокрема, щодо посилання позивача на рішення Європейського суду з прав людини від 09 листопада 2004 року у справі "Науменко проти України" (Заява № 41984/98). Відповідно до пункту 88 названого рішення заявниця на підставі пункту 1 статті 6 Конвенції скаржилася на несправедливе та упереджене рішення президії Одеського обласного суду від 6 вересня 2000 року щодо скасування рішення Іллічівського районного суду м. Одеси від 3 березня 1994 року. Зокрема, вона зазначала, що розгляд справи президією Одеського обласного суду відбувався за її відсутності. Заявниця стверджувала, що дізналась про розгляд справи вже після того, як він відбувся, а рішення президії Одеського обласного суду винесене. У пункті 91 зазначеного рішення, Європейський суд з прав людини навів посилочні норми на іншу справу за обставин якої зазначив, що обставини даної справи схожі з обставинами справи "Рябих проти Росії" (заява № 52854/99, рішення від 24.07.2003), де у відповідній частині було вирішено: "51. ... Суд повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 § 1 Конвенції, повинно тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів... 52. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata…, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже раз вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов'язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення повинні використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень. Перегляд в порядку нагляду не може розглядатися як прихована апеляція, і сама можливість двох поглядів на один предмет не є підставою для повторного розгляду. Відхилення від цього принципу можливе тільки, коли воно спричинене незалежними і непереборними обставинами. 53. Проте, що стосується справи заявниці, рішення ... було скасоване президією Бєлгородського обласного суду ... на підставі неправильного тлумачення внутрішнього законодавства суддею Новооскольського районного суду. Президія відхилила позов заявниці і закрила справу, цим самим звівши нанівець весь попередній судовий розгляд, який закінчився винесенням рішення, яке ... було обов'язковим та щодо якого було відкрите виконавче провадження. 54. Суд зазначає, що перегляд рішення ... в порядку нагляду відбувся за поданням голови Бєлгородського обласного суду, який не був стороною в справі ... Як і в ситуації з законодавством Румунії у справі Брумареску, через те, що такі повноваження, надані голові суду, були необмежені в часі, рішення підлягали зміні безліч раз. 55. Суд повторює, що ст. 6 § 1 кожному гарантує право подавати позови до суду щодо своїх цивільних прав та обов'язків. Таким чином, це реалізує "право на суд", складовим аспектом якого є право доступу до суду - право почати судовий процес щодо цивільних питань. Тому таке право було б примарним, якби Високі Договірні Сторони у своєму внутрішньому законодавстві дозволили остаточному, обов'язковому рішенню залишатися невиконаним на шкоду одній із сторін. Це було б незрозумілим, якби ст.6 § 1 детально описувала процесуальні гарантії, надані сторонам, - справедливий, відкритий і швидкий розгляд, і в той же час без гарантії виконання судового рішення; тлумачення ст.6 як такої, що стосується виключно доступу до суду та ведення судового розгляду, було б схоже на ситуацію, несумісну з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов'язались поважати, підписавши Конвенцію (див. "Горнсбі проти Греції", рішення від 19.03.1997 р., п . 40). 56. Суд вважає, що право сторони на суд було б абсолютно примарним, якби внутрішнє законодавство Високих Договірних Сторін передбачало можливість скасувати остаточне рішення, яке вступило в законну силу, судом вищої ланки за поданням посадової особи. 57. Скориставшись процедурою нагляду, щоб скасувати рішення суду від 8 червня 1998 року, Голова Бєлгородського обласного суду порушив принцип юридичної певності і "право заявниці на суд" відповідно до ст. 6 § 1 Конвенції..." Тобто, як убачається з наведених обставин справи "Науменко проти України" (Заява № 41984/98), Європейським судом встановлено порушення принципу юридичної певності і "право заявниці на суд" у взаємовідносинах, що були пов'язані з процедурним вирішенням справи повноважним судом. Вказане рішення Європейського суду з прав людини від 09 листопада 2004 року у справі "Науменко проти України" (Заява № 41984/98) ніяким чином не стосується процедурних порядків розгляду, вирішення питань, прийняття рішень органами виконавчої влади, у тому числі відповідачем, до повноважень якого віднесено забезпечення формування єдиної державної податкової політики в частині адміністрування податків і зборів, задля чого відповідно до покладених на нього завдань та з метою організації своєї діяльності надано право розгляду звернень громадян у названій сфері державного регулювання. Окрім цього, пунктом 92 рішення у справі "Науменко проти України" Європейський суд з прав людини зауважив, "… що в цій справі заступник Голови Одеського обласного суду 28 серпня 2000 року подав протест в порядку нагляду на рішення Іллічівського районного суду м. Одеси від 3 березня 1994 року, яке було остаточним та мало обов'язковий характер. Рішенням президії Одеського обласного суду від 6 вересня 2000 року це рішення було скасовано і справа повернута на новий розгляд. Крім того, Суд вже констатував порушення в цьому аспекті у своєму рішенні у справі "Совтрансавто Холдинг проти України" (заява № 48553/99, п. 77, ЄСПЛ 2002- VII): "В світлі справи "Брумареску..." Суд вважає, що судові системи, у яких існує можливість перегляду судових рішень в порядку нагляду (протесту) і, відповідно, ризик неодноразового скасування остаточних рішень, як у цій справі, є такими, що протирічать принципу правової певності, який є одним з головних аспектів верховенства права у сенсі п. 1 статті 6 Конвенції". Суд не бачить підстав для того, щоб проводити різницю із вищезазначеними рішеннями. Тому, Суд вважає, що у справі заявниці в частині скасування рішення, яке було остаточним та мало обов'язковий характер, було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції. …" При цьому, в пункті 96-98 у справі "Науменко проти України" відзначив: "… У цій справі йдеться про питання суб'єктивної неупередженості заступника голови Одеського обласного суду. Суд розглядатиме лише це питання. Суд зауважує, що протест в порядку нагляду був внесений заступником голови Одеського обласного суду до цього ж суду. Заступник голови Одеського обласного суду розглядав протест, який він вніс до президії, членом та заступником Голови якої він був, разом із своїми колегами, які засідають у президії. Суд дотримується думки, що така практика є несумісною з вимогами "суб'єктивної неупередженості" судді, який слухає справу, оскільки одна людина не може бути одночасно і обвинувачем і суддею у справі. Тому, Суд вважає, що у цій справі мало місце порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у частині відсутності неупередженості заступника Голови Одеського обласного суду. …" Отже, з наведеного судова колегія доходить висновку про те, що посилання позивача та його представника на порушення відповідачем на рішення Європейського суду з прав людини від 09 листопада 2004 року у справі "Науменко проти України" (Заява № 41984/98) ніяким чином не стосується спірних правовідносин у цій справі, що виникли між позивачем та відповідачем, та не обґрунтовує доводи позивача, наведені у позові, щодо протиправності спірної відповіді Міндоходів на предмет порушення того, що "ніхто не може бути позивачем чи суддею у своїй власній справі". За даних обставин слідує, що не Міндоходів порушував перед судом питання правомірності дій платника податків з небажання сплати плати за землю, як загальнодержавного податку, а саме позивач порушив перед судом питання правомірності рішення територіального органу Міндоходів щодо правомірності обрахунку плати за землю, внаслідок змін податкового законодавства, що регулює порядок нарахування та сплати плати за землю. Суд при вирішенні справи керується принципом законності, засади якого визначено частиною першою статті 9 КАС України та відповідно до яких, суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини першої статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Згідно частини першої статті 6 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Пункт 1 частини другої статті 17 КАС України передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Відповідно до частини другої статті 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов'язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов'язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Системний аналіз наведених норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить, що судовий захист прав, свобод або інтересів шляхом повного чи часткового задоволення адміністративного позову, можливий виключно відносно тієї особи, права, свободи або інтереси якої порушено з боку конкретного суб'єкта владних повноважень та за умови порушення її прав. Разом з тим, судом не встановлено, а позивачами не наведено, що у межах спірних правовідносин відповідачем спірним листом, щодо якого порушення питання його правомірності та заявлено вимогу про протиправність, порушено права, свободи або інтереси позивача. З огляду на вказане суд не знаходить підстав для визнання протиправною відповіді Міністерства доходів і зборів України від 11.01.2014 № 85/к/99-99-10-01-02-15, а тому ця вимога задоволенню не підлягає. Зважаючи, що вимога позивача щодо спонукання відповідача до виконання певних дій, зокрема щодо покладення на відповідача обов'язку з дотримання вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод шляхом повернення звернення заявника для розгляду Президентом України та прийняття рішення по суті порушених в ньому питань, є наслідком вимоги щодо визнання протиправним рішення відповідача, в задоволенні якої відмовлено, суд дійшов висновку, що ця, похідна від первинної вимоги, також не підлягає задоволенню. Підстав для розподілу судових витрат, відповідно до статті 94 КАС України судом не виявлено. В судовому засіданні 26.02.2014 проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Складено постанову у повному обсязі відповідно до норм, встановлених частиною третьою статті 160 КАС України, - 27.02.2014.

Результат розгляду: denied