Рішення адміністративного суду від 2014-03-11 00:00:00+02

Управління Пенсійного фонду України в Сторожинецькому районі Чернівецької області звернулось до суду з позовом до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Сторожинецькому районі Чернівецької області про стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог управління Пенсійного фонду України в Сторожинецькому районі Чернівецької області зазначало, що за січень 2014 року для відповідача були підготовлені списки осіб, яким виплачено пенсії по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсії у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, але останнім не включені зазначені витрати в акт щомісячної звірки. В акт щомісячної звірки за січень 2014 року не включено витрати на виплату пенсій, витрати на виплату щомісячної цільової грошової допомоги на проживання, витрати з виплати та доставки пенсії на загальну суму 294,30 грн, В тому числі з 01 січня 2014 року по 31 січня 2014 не включені в акт щомісячної звірки суми виплачених пенсій: [PERSON] (п/с № 104727) на суму 91,80 грн; [PERSON] (п/с № 100927) на суму 52,50 грн; [PERSON] (п/с № 107170) на суму 150,00 грн. Причиною відмови відповідач називає отримання трудового каліцтва даними потерпілими в Латвії, Казахстані та Росії. Крім цього, відповідачем також не включено витрати на виплату допомоги на поховання, витрати на доставку допомоги на поховання [PERSON] на загальну суму 233,93 грн. У зв'язку з цим управління Пенсійного фонду України в Сторожинецькому районі Чернівецької області звернулось до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Сторожинецькому районі Чернівецької області витрати на виплату пенсій, щомісячної цільової грошової допомоги на проживання, витрати на виплату допомоги на поховання, витрати на виплату і доставку даних виплат на загальну суму 528,23 грн за січень 2014 року, в тому числі: витрати за особовими справами потерпілих, яким виплачено пенсії по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання за січень 2014 року по: [PERSON] (п/с № 104727) на суму 91,80 грн; [PERSON] (п/с № 100927) на суму 52,50 грн; [PERSON] (п/с № 107170) на суму 150, 00 грн; витрати на виплату допомоги на поховання, витрати на доставку допомоги на поховання, витрати на доставку допомоги на поховання за січень 2014 року по [PERSON] на загальну суму 233,93 грн. Відповідач подав заперечення на адміністративний позов, в яких зазначив, що згідно статті 10 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсійне забезпечення громадян проводиться органами Пенсійного Фонду України, а статтею 81 цього ж Закону передбачено, що призначення пенсій і оформлення документів для цих виплат проводиться органами Пенсійного Фонду України. Правове регулювання питань відшкодування шкоди потерпілим, які отримали каліцтво за межами України і переїхали в Україну на постійне місце проживання, і не є застрахованими в Україні, здійснюється у відповідності до міжнародних угод. Відповідно до статті 19 Закону України «Про міжнародні договори», норми міжнародних Угод мають вищу юридичну силу перед нормами національного законодавства. Зокрема, з цього питання діє Угода про взаємне визнання прав на відшкодування шкоди, заподіяної працівникам каліцтвом, професійним захворюванням або іншим ушкодженням здоров'я, які пов'язані з виконанням трудових обов'язків від 09 вересня 1994 року, ратифікованою Верховною Радою України, де зазначено що відшкодування потерпілому шкоди, вчиненої внаслідок нещасного випадку на виробництві, здійснюється стороною тієї держави, де стався страховий випадок. Тому Фонд здійснює виплати тільки тим особам, які отримали травму на підприємствах України. Крім цього, відповідач зазначив, що в бюджеті Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань України не закладені кошти на фінансування витрат, пов'язаних з проведенням страхових виплат потерпілим, які отримали каліцтво за межами України. Щодо вимоги позивача про включення суми допомоги на поховання, виплаченої сім'ї померлих, які отримували пенсію по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання відповідач зазначав, що у разі смерті потерпілого від нещасного випадку або професійного захворювання витрати на поховання несе Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Однак така допомога відшкодовується відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Сторожинецькому районі Чернівецької області тільки у тому випадку, якщо смерть настала за наслідками отриманого нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, що підтверджено висновками спеціальних медичних закладів. Разом з тим управління Пенсійного фонду України в Сторожинецькому районі Чернівецької області не подавало до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Сторожинецькому районі Чернівецької області жодного висновку спеціального медичного закладу про те, що смерть [PERSON] настала за наслідками отриманого каліцтва внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові. Просив суд задовольнити позов повністю. Представник відповідача в судовому засіданні просив суд у задоволенні позову відмовити повністю з підстав, викладених у запереченнях на позов. Заслухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачем в період з 01 січня 2014 року по 31 січня 2014 року були підготовлені для відповідача списки осіб, яким виплачено пенсії по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсії у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання за січень 2014 року. Позивачем направлено акт щомісячної звірки витрат по особових справах потерпілих, яким виплачено пенсії по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання та пенсії у зв'язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання за січень 2014 року, який підписаний позивачем та відповідачем. Відповідно до розрахунків коштів, неприйнятих до відшкодування відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Сторожинецькому районі Чернівецької області за актом звірки по Сторожинецькому району за січень 2014 року, відповідачем не прийнято до відшкодування витрати на виплату пенсій, витрати на виплату щомісячної цільової грошової допомоги на проживання, витрати з виплати та доставки пенсії на загальну суму 294 грн 30 коп. В акти щомісячних звірок не включені суми виплачених пенсій: [PERSON] (п/с № 104727) на суму 91,80 грн; [PERSON] (п/с № 100927) на суму 52,50 грн; [PERSON] (п/с № 107170) на суму 150, 00 грн. Причиною відмови відповідач називає отримання трудового каліцтва даними потерпілими в Латвії, Казахстані та Росії. Також відповідачем не прийнято до відшкодування витрати на виплату допомоги на поховання, витрати на доставку допомоги на поховання [PERSON] на загальну суму 233,93 грн. До вказаних правовідносин суд застосовує такі положення закону та робить висновки по суті спору. Частиною четвертою статті 26 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування передбачено, якщо після призначення застрахованій особі матеріальної допомоги чи надання соціальних послуг між страховиками виник спір щодо понесених витрат, виплата здійснюється страховиком, до якого звернулася застрахована особа. При цьому неналежний страховик має право звернутися до належного страховика щодо відшкодування понесених ним витрат. Враховуючи те, що пенсія по інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання є наслідком страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, належним страховиком, тим, хто має надавати застрахованій особі матеріальну допомогу чи соціальні послуги, відповідно до статті 25 Основ, є Фонд соціального страхування від нещасних випадків. Пунктом 2 статті 7 Прикінцевих положень Закону України «Про страхові тарифи на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» встановлено, що Фонд сплачує страхові виплати та надає соціальні послуги працівникам (членам їх сімей), які потерпіли на виробництві до 1 квітня 2001 року, з того часу, коли відповідні підприємства передали в установленому порядку Фонду документи, що підтверджують право цих працівників (членів їх сімей) на такі страхові виплати та соціальні послуги, або коли таке право встановлено в судовому порядку. Потерпілі, документи яких не передані до Фонду, продовжують отримувати належні виплати та соціальні послуги від свого роботодавця, Пенсійного фонду України та Фонду соціального страхування України. При цьому кошти, виплачені потерпілому страхувальником, зараховуються Фондом у рахунок його страхових внесків на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, а між страховиками з інших видів страхування і Фондом у подальшому відбуваються відповідні розрахунки. Частиною другою статті 24 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визначено, якщо після призначення застрахованій особі матеріальної допомоги чи надання соціальних послуг між Фондом соціального страхування від нещасних випадків і страховиками з інших видів соціального страхування виникають спори щодо понесених витрат, виплата здійснюється страховиком, до якого звернувся застрахований. При цьому страховик, до якого звернувся застрахований, має право звернутися до відповідного страховика з інших видів соціального страхування щодо відшкодування понесених ним витрат. Сфера дії цього Закону поширюється на таку категорію інвалідів, щодо відшкодування витрат на виплату пенсій, по яким виник спір. За змістом частини другої статті 2 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» особи, право яких на отримання відшкодування шкоди раніше було встановлено згідно із законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання, пов'язаних з виконанням ними трудових обов'язків, мають право на забезпечення по страхуванню від нещасного випадку відповідно до цього Закону. При цьому право на таке забезпечення, яке встановлено в Україні, не залежить від того, у якій з колишніх республік СРСР стався нещасний випадок на виробництві з застрахованою особою або виникло професійне захворювання, пов'язане з виконанням нею трудових обов'язків. Відповідно до пункту 3 розділу XI Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» відшкодування шкоди, медична, професійна та соціальна реабілітація провадяться Фондом соціального страхування від нещасних випадків, також зазначеним у статті 8 цього Закону особам, які потерпіли до набрання ним чинності та мали право на зазначені страхові виплати і соціальні послуги. Згідно з абзацу 3 пункту 3 розділу XI Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» встановлено, що уся заборгованість потерпілим на виробництві та членам їх сімей, яким до набрання чинності цим Законом підприємства, установи та організації не відшкодували матеріальної і моральної (немайнової) шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, виплачується цими підприємствами, установами і організаціями, а в разі їх ліквідації без правонаступника - Фондом соціального страхування від нещасних випадків. Отже, за змістом наведеної норми обов'язок Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодувати потерпілим на виробництві та членам їх сімей матеріальну і моральну (немайнову) шкоду, заподіяну ушкодженням здоров'я, не залежить від того, чи сплачували Фонду страхові платежі підприємства, що ліквідувалися та на яких було ушкоджено здоров`я потерпілого. Відповідно до абзацу 7 пункту 3 розділу XI Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» Фонд соціального страхування від нещасних випадків є правонаступником державного, галузевих та регіональних фондів охорони праці, передбачених статтею 21 Закону України «Про охорону праці», які ліквідуються. Згідно із статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у сфері пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної Угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають. Статтею 3 цієї Угоди встановлено, що всі витрати, пов'язані зі здійсненням пенсійного забезпечення за даною Угодою, несе держава, яка надає забезпечення. За змістом цієї норми взаємні розрахунки між державами можуть проводитися лише на підставі двосторонніх договорів. Таким чином, страховиком, який має виплачувати пенсію по інвалідності особі, яка стала інвалідом від нещасного випадку на виробництві на території колишніх республік СРСР, а в разі такої виплати органами Пенсійного фонду України - відшкодувати останньому витрати, є Фонд соціального страхування від нещасних випадків. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість та наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Сторожинецькому районі Чернівецької області на користь управління Пенсійного фонду України в Сторожинецькому районі Чернівецької області витрат на виплату пенсій, витрат на виплату щомісячної цільової грошової допомоги на проживання, витрат з виплати та доставки пенсії на загальну суму 294,30 грн за січень 2014 року по: [PERSON] (п/с № 104727) на суму 91,80 грн; [PERSON] (п/с № 100927) на суму 52,50 грн; [PERSON] (п/с № 107170) на суму 150, 00 грн. Поряд з цим суд вважає безпідставними та необґрунтованими доводи позивача щодо вимоги про стягнення з відповідача допомоги на поховання, витрат на доставку допомоги на поховання [PERSON] на загальну суму 233,93 грн у зв'язку з наступним. Пунктом 2 частини першої статті 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визначено, що у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку організувати поховання померлого, відшкодувати вартість пов'язаних з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов. Відповідно до частини восьмої статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у разі смерті потерпілого від нещасного випадку або професійного захворювання витрати на його поховання несе Фонд соціального страхування від нещасних випадків згідно з порядком, визначеним Кабінетом Міністрів України. Згідно з абзацом другим частини дев'ятої статті 34 «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у разі смерті потерпілого, який одержував страхові виплати і не працював, розмір відшкодування шкоди особам, зазначеним у статті 33 цього Закону, визначається виходячи із суми щомісячних страхових виплат і пенсії, які одержував потерпілий на день його смерті, з відповідним коригуванням щомісячних страхових виплат згідно із статтею 29 цього Закону. Причинний зв'язок смерті потерпілого з одержаним каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я має підтверджуватися висновками відповідних медичних закладів. Порядок проведення витрат на поховання у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2001 року №826, регулює питання відшкодування Фондом таких витрат страхувальнику або сім'ї застрахованого, чи іншій особі, яка здійснювала поховання потерпілого, на організацію поховання та пов'язаних з цим ритуальних послуг (надалі - Порядок №826). Відповідно до пункту 2 Порядку №826 витрати на поховання провадяться у разі смерті потерпілого, що настала за обставин, за яких настає страховий випадок державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, перелік яких визначено Кабінетом Міністрів України. Пунктом 5 Порядку №826 визначено, що організація поховання працівника, який загинув на виробництві або помер у лікарні під час лікування отриманої на виробництві травми, проводиться страхувальником. Зі змісту частини четвертої статті 26 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування вбачається, якщо після призначення застрахованій особі матеріальної допомоги чи надання соціальних послуг між страховиками виник спір щодо понесених витрат, виплата здійснюється страховиком, до якого звернулася застрахована особа. При цьому неналежний страховик має право звернутися до належного страховика щодо відшкодування понесених ним витрат. Аналіз норм Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», який визначає правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, що призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві осіб, та зазначеного вище Порядку №826, дає підстави вважати, що Фонд зобов'язаний відшкодовувати виплачені іншими страховиками суми допомоги на поховання лише тих осіб, які померли від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, тобто за умови наявності причинного зв'язку їх смерті з одержаним каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Зазначена вище позиція суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 24 квітня 2013 року по справі №21-108а13 та у постанові від 23 травня 2011 року по справі №21-48а11. Крім цього, слід зазначити, що процедуру проведення медико-соціальної експертизи хворим, що досягли повноліття, потерпілим від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, інвалідам з метою виявлення ступеня обмеження життєдіяльності, причини, часу настання, групи інвалідності, а також компенсаторно-адаптаційних можливостей особи, реалізація яких сприяє медичній, психолого-педагогічній, професійній, трудовій, фізкультурно-спортивній, фізичній, соціальній та психологічній реабілітації визначено Положенням про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року №1317 (далі - Положення №1317). Пунктом 4 Положення №1317 передбачено, що медико-соціальну експертизу проводять медико-соціальні експертні комісії, з яких утворюються в установленому порядку центри (бюро), що належать до закладів охорони здоров'я при Міністерстві охорони здоров'я Автономної Республіки Крим, управліннях охорони здоров'я обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій. Підпунктом 1 пункту 11 Положення №1317 визначено, що міські, міжрайонні, районні комісії визначають причини смерті інваліда або особи, ступінь втрати працездатності якої визначений комісією у відсотках на підставі свідоцтва про смерть у разі, коли законодавством передбачається надання пільг членам сім'ї померлого. Таким чином, на медико-соціальні експертні комісії покладено обов'язок встановлення причинного зв'язку смерті інвалідів з наслідками раніше отриманого каліцтва чи професійного захворювання. Враховуючи наведене, суд вважає, що процедура встановлення факту причинного зв'язку смерті інвалідів з наслідками раніше отриманого каліцтва чи професійним захворювання здійснюється через орган, на який законодавчо покладений прямий обов'язок по встановленню таких фактів. Однак управлінням Пенсійного фонду України в Сторожинецькому районі Чернівецької області не було надано жодного висновку спеціального медичного закладу про те, що смерть [PERSON] настала за наслідками отриманого каліцтва внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, тобто не доведено факт встановлення причинного зв'язку смерті [PERSON] з наслідками раніше отриманого каліцтва чи професійного захворювання. За таких обставин, позов у зазначеній вище частині задоволенню не підлягає. Згідно із пунктом 4 частини третьої статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення даного позову частково.

Результат розгляду: partial