Рішення адміністративного суду від 2014-03-06 00:00:00+02

На підставі контракту від 11.06.2011 №840/11-02 позивач імпортував до України товар - кремній металічний 553 в кількості 48 тон, на загальну суму в розмірі 115200 доларів США. Вказаний товар доставлений у зону митного контролю Запорізької митниці Міндоходів (а.с. 14). З метою митного оформлення товару в режимі імпорту декларантом подано декларацію від 14.03.2012 ІМ40 №112030000/2012/007755 та декларацію митної вартості від 14.03.2012, відповідно до яких позивачем заявлену митну вартість товару (розраховану за першим методом) в розмірі 919872 грн. 00 коп. або 115200 доларів США згідно ціни договору. В подальшому позивач звернувся до митного органу із заявою від 19.03.2012 про надання дозволу на випуск товару у вільних обіг під гарантійні зобов'язання шляхом сплати до державного бюджету суми податків та зборів (обов'язкових платежів) згідно з митною вартістю товарів, визначену митним органом (а.с. 30). Листом від 20.03.2012 №07-02-22-24/4013 митний орган повідомив позивача про прийняття рішення щодо можливості випуску товару під гарантійні зобов'язання - сплату до державного бюджету суми податків і зборів згідно з митною вартістю товарів (а.с. 32), визначеною відповідачем в рішенні про визначення митної вартості товарів від 19.03.2012 №112030000/2012/000051/2 за другим методом (а.с. 26). Декларантом складено нову декларацію митної вартості від 20.03.2012 та декларацію ІМ40 №112030000/2012/008496, в якій зазначено вартість товару в розмірі 996528 грн. 00 коп., та відображено у графах 45 суми коригування згідно рішення про визначення митної вартості. Відповідно до платіжного доручення від 20.03.2012 №115 позивачем здійснено доплату митних платежів в розмірі 19000 грн. 00 коп., після чого товар випущений у вільний обіг (а.с. 40). Позивач, не погоджуючись з рішенням митного органу про визначення митної вартості товару за другим методом від 19.03.2012 №112030000/2012/000051/2, звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання його протиправним та скасування. Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 11.06.2012 позов задоволено повністю: визнано протиправним та скасовано рішення Запорізької митниці про визначення митної вартості товарів від 19.03.2012 №112030000/2012/000051/2 (а.с. 41-48). Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12.12.2012 апеляційну скаргу Запорізької митниці залишено без задоволення, а постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 11.06.2012 - без змін (а.с. 49, 50). Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28.11.2013 касаційну скаргу Запорізької митниці відхилено, а постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 11.06.2012 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12.12.2012 залишено без змін (а.с. 51-54). Відповідно до частини 1 статті 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі сторони або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За приписами частини 1 статті 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 11.06.2012 визначено, що з дій відповідача та прийнятих рішень не вбачається наявність потреби даних, що підтверджують правильність визначення заявленої декларантом митної вартості товару, у підтвердженні заявленої декларантом митної вартості, наявність виникнення у нього об'єктивних обставин та обґрунтованих сумнівів щодо достовірності поданих декларантом відомостей про митну вартість товару та/або неправильності обрання позивачем методу визначення та обчислення митної вартості товару. З рішень відповідача про визначення митної вартості товару за другим методом також не вбачається в чому саме полягала неможливість визначення митної вартості за першим методом на підставі документів, поданих позивачем, та чи взагалі була потреба у відповідача самостійно визначати митну вартість товару за другим методом. Отже, Запорізькою митницею не доведено правомірність прийняття рішень про визначення митної вартості товарів за другим методом та рішення про неможливість застосування митної вартості, заявленої декларантом. Зважаючи на те, що судом визнано протиправним та скасовано рішення Запорізької митниці про визначення митної вартості товарів від 19.03.2012 №112030000/2012/000051/2, позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення надмірно зарахованих до бюджету платежів від 17.12.2013 №13/12-01 (а.с. 57). В прохальній частині даної заяви позивач просив відповідача скасувати рішення митного органу щодо визначення митної вартості товару від 19.03.2012 №112030000/2012/000051/2; оформити та видати аркуш коригування до митної декларації №112030000/2012/008496; повернути надмірно сплачені митні платежі в розмірі 19930 грн. 56 коп. За результатами розгляду даної заяви, відповідачем надано відповідь від 09.01.2014 №54/08-70-52-01-24 про відмову в її задоволенні (а.с. 59). Митним органом у письмовій відповіді зазначено, що на виконання постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 11.06.2012 рішення про визначення митної вартості товарів від 19.03.2012 №112030000/2012/000051/2 скасовано; вимога в частині повернення надмірно сплачених митних платежів в розмірі 19930 грн. 56 коп. задоволенню не підлягає, оскільки питання щодо повернення надмірно сплачених митних платежів не було предметом спору по даній справі. Вирішуючи спір по суті суд зазначає, що актом, який визначає процедуру повернення платникам податків коштів, що обліковуються на відповідних рахунках митного органу як передоплата, і митних та інших платежів, помилково та/або надмірно сплачених до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами, у тому числі у випадках, зазначених у статті 264, частині четвертій статті 284 Митного кодексу України та в міжнародних договорах України, є Наказ Державної митної служби України «Про затвердження Порядку повернення платникам податків коштів, що обліковуються на відповідних рахунках митного органу як передоплата, і митних та інших платежів, помилково та/або надмірно сплачених до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами» від 20.07.2007 №618 (далі іменується - Порядок №618). Порядком №618 встановлено, що для повернення з Державного бюджету України митних та інших платежів, помилково та/або надмірно сплачених до бюджету, контроль за справлянням яких здійснюється митними органами, платником податків до загального відділу митного органу, яким здійснювалось оформлення митної декларації, подається заява довільної форми, яка підписується керівником і головним бухгалтером суб'єкта господарської діяльності або фізичною особою. Для підготовки висновку про повернення з Державного бюджету України помилково та/або надмірно зарахованих до бюджету митних та інших платежів, контроль за справлянням яких покладається на митні органи (далі - Висновок про повернення), форма якого наведена в додатку 1 до Порядку взаємодії митних органів з органами Державного казначейства України в процесі повернення з Державного бюджету України помилково та/або надмірно зарахованих до бюджету митних та інших платежів, контроль за справлянням яких покладається на митні органи, затвердженого наказом Державної митної служби України та Державного казначейства України від 20.07.2007 №611/147, керівництвом Відділу за потреби ініціюється проведення перевірки в митному органі щодо правильності митного оформлення із залученням відповідних підрозділів митного органу. Порядок і форма складання документа, у якому відображатимуться результати перевірки, визначаються наказом Державної митної служби України. Керівник (заступник керівника) митного органу на підставі результатів перевірки (у разі її проведення) підписує Висновок про повернення, Реєстр висновків про повернення та супровідний лист, адресований органу Державного казначейства України (далі - пакет документів на повернення коштів). За приписами пункту 5 Наказу Державної митної служби України «Про затвердження Порядку взаємодії митних органів з органами Державного казначейства України в процесі повернення з Державного бюджету України помилково та/або надмірно зарахованих до бюджету митних та інших платежів, контроль за справлянням яких покладається на митні органи» від 20.07.2007 №611/147 (який був чинним на момент звернення позивача до митного органу із заявою), митний орган на підставі заяви платника готує висновок про повернення з Державного бюджету України помилково та/або надмірно зарахованих до бюджету митних та інших платежів, контроль за справлянням яких покладається на митні органи (далі - Висновок про повернення), форма якого наведена в додатку 1 до цього Порядку, та не пізніше п'яти робочих днів від дня прийняття керівником (заступником керівника) митного органу рішення про повернення з Державного бюджету України помилково та/або надмірно зарахованих до бюджету митних та інших платежів, контроль за справлянням яких покладається на митні органи, направляє його для виконання відповідному органу Державного казначейства України разом із супровідним листом, в якому вказується кількість висновків, загальна сума, яка підлягає поверненню, а також наводиться перелік висновків із зазначенням такої інформації: номера та дати висновку, найменування юридичної або ім'я фізичної особи - платника, ідентифікаційного коду за ЄДРПОУ платника - юридичної особи або ідентифікаційного номера за ДРФО платника - фізичної особи (за наявності), суми, яка підлягає поверненню за кожним з висновків. З наведених вище норм вбачається, що для повернення надмірно сплачених митних платежів необхідна заява про таке повернення та відповідне рішення (Висновок) митного органу, який після направлення у відповідних орган казначейства підлягає виконанню. Судом встановлено, що позивач звертався з такою заявою до відповідача, проте в її задоволенні було відмовлено з підстав, наведених вище. При чому, відповідач посилається на вимоги статті 264 МК України, відповідно до якої повернення надміру сплачених платежів проводиться у разі якщо після сплати декларантом податків і зборів (обов'язкових платежів) згідно з митною вартістю товарів, визначеною митним органом, буде прийнято рішення про застосування митної вартості, заявленої декларантом. Відповідач вказує, що не приймав такого рішення про застосування митної вартості товару, заявленої декларантом, а тому підстав для повернення таких платежів немає. Суд зазначає, що після скасування рішення митного органу щодо визначення митної вартості товару від 19.03.2012 №112030000/2012/000051/2 за другим методом, митний орган не приймав жодного рішення про застосування (визначення) митної вартості товару, проте саме така бездіяльність суб'єкта владних повноважень породжує порушення прав та інтересів декларанта. Суд критично оцінює посилання відповідача на те, що до даних правовідносин слід застосовувати висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 17.12.2013, з огляду на наступне. Верховний Суд України у постанові від 17.12.2013 вказав, що аналіз положень статей 265, 266 Митного кодексу України та Порядку здійснення контролю за правильністю визначення митної вартості товарів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.04.2008 №339 (чинного на час виникнення спірних відносин), дає колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України підстави для висновку, що питання контролю правильності обчислення декларантом митної вартості, які і визначення методу її обчислення у встановленому законом порядку в разі виникнення обґрунтованого сумніву, відноситься до виключної компетенції митних органів. Тому, суди встановивши протиправність рішень митного органу про визначення митної вартості товару за тим чи іншим методом, не вправі підміняти митний орган, стягуючи з державного бюджету надмірно сплачену з такої вартості суму ПДВ, фактично визначаючи при цьому інший метод обчислення митної вартості. Таким чином, суди, постановляючи у справі, що розглядається, рішення щодо стягнення з державного бюджету на користь підприємства суми надмірно сплаченого ПДВ, фактично визначили митну вартість ввезеного ним товару за першим методом, чим підмінили митний орган. Беручи до уваги висновки Верховного Суду України, суд зазначає, що питання контролю правильності обчислення декларантом митної вартості, як і визначення методу її обчислення у встановленому законом порядку в разі виникнення обґрунтованого сумніву, дійсно відноситься до виключної компетенції митних органів. Проте, рішення у справі, яке підлягало перегляду Верховним Судом України, стосувалось безпосередньо позовної вимоги про стягнення суми надмірно сплачених митних платежів, натомість предметом розгляду у справі №808/1095/14 являється визнання протиправною відмови у поверненні надмірно сплачених платежів та зобов'язання вчинити передбачені законом дії щодо складання відповідного висновку митним органом. Тобто, судом самостійно не визначається сума, яка підлягає стягненню на користь підприємства в якості надмірно сплачених митних платежів та не вирішується питання про визначення митної вартості товару за будь-яким методом. Крім того, суд зазначає, що рішення у справі, яке підлягало перегляду Верховним судом України, стосувалось шостого методу визначення митної вартості товару, який існував в попередній редакції Митного кодексу України. Тобто, при скасуванні рішення митного органу про визначення митної вартості товару за шостим методом, суд не вправі вирішувати питання про стягнення суми надмірно сплачених митних платежів, оскільки по черговості застосування перед шостим методом визначення митої вартості товару існували ще перший, другий, третій, четвертий та п'ятий. У даній справі рішення про визначення митної вартості товарів від 19.03.2012 №112030000/2012/000051/2, яке визнано протиправним та скасовано судом, приймалось митним органом на підставі статті 266. За приписами статті 266 МК України, визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, здійснюється за такими методами: 1) за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) за ціною договору щодо ідентичних товарів; 3) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; 4) на основі віднімання вартості; 5) на основі додавання вартості (обчислена вартість); 6) резервного. Основним є метод визначення митної вартості товарів за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції). Якщо митна вартість не може бути визначена за методом 1 згідно з положеннями статті 267 цього Кодексу, проводиться процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості відповідно до вимог статей 268 і 269 цього Кодексу. У ході таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності. У разі неможливості визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, відповідно до вимог статей 268 і 269 цього Кодексу за основу може братися або ціна, за якою оцінювані ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов'язаному з продавцем покупцю відповідно до вимог статті 271, або обчислена відповідно до вимог статті 272 цього Кодексу вартість товарів. При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу. Зі змісту рішення про визначення митної вартості товарів від 19.03.2012 №112030000/2012/000051/2 вбачається, що метод №1 неможливо застосувати в зв'язку із ненаданням декларантом додаткових документів у повному обсязі для підтвердження заявленої митної вартості товару. З декларантом проведено консультацію, за результатами якої прийнято рішення щодо коригування митної вартості за методом №2. При визначенні митної вартості застосована наявна у митного органу інформація про вартість операцій з ідентичними товарами, які продаються на експорт в Україну і час експорту є максимально наближеним до нього. Беручи до уваги принцип застосування митної вартості товарів по черговості, закріплений в статті 266 МК України, відповідно до якої кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу, суд зазначає, що у проміжку між першим методом (за ціною договору щодо товарів, які імпортуються (вартість операції)) та другим методом (за ціною договору щодо ідентичних товарів) не існує альтернативи, оскільки другий метод є наступним відразу після першого. Суд зазначає, що при скасуванні рішення митного органу про визначення митної вартості товарів від 19.03.2012 №112030000/2012/000051/2, яким застосовано другий метод (за ціною договору щодо ідентичних товарів), безспірно залишається лише перший метод визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, за ціною договору (вартість операції), оскільки при прийнятті рішення про визначення митної вартості товарів від 19.03.2012 №112030000/2012/000051/2 митний орган дійшов по черговості лише до другого методу (за ціною договору щодо ідентичних товарів). Суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що після скасування судом рішення про визначення митної вартості товарів від 19.03.2012 №112030000/2012/000051/2, яким застосовано другий метод (за ціною договору щодо ідентичних товарів), митний орган може прийняти рішення про визначення митної вартості товару за іншими методами, оскільки така позиція суперечить принципу застосування митної вартості товарів по черговості та не відповідає нормам статті 266 МК України (яка діяла на момент прийняття рішення про визначення митної вартості товарів від 19.03.2012 №112030000/2012/000051/2). Також суд зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту порушених прав та інтересів у розрізі позовної вимоги про зобов'язання вчинити дії щодо підготовки Висновку, є належним способом, оскільки повністю відповідає процедурі повернення з державного бюджету суми надмірно сплачених митних платежів, та за своїми правовими наслідками сприяє повному відновленню прав позивача на таке повернення коштів. За приписами статті 19 Конституції України від 28.06.1996 №254к/96-ВР, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд, оцінивши докази по справі у їх сукупності, приходить до висновку, що відповідачем за правилами статті 71 КАС України не доведено обґрунтованості відмови у поверненні надмірно сплачених митних платежів, та не спростовано докази позивача. Відповідно до частини 1 статті 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа). Враховуючи наведене та

Результат розгляду: granted