Рішення адміністративного суду від 2014-03-13 00:00:00+02

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ріелторі Плюс» (далі - позивач) звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до реєстратора комунального підприємства «Бучанське бюро технічної інвентаризації» Даниленко М.М. (далі - відповідач 1), Комунального підприємства «Бучанське бюро технічної інвентаризації» (далі - відповідач 2), реєстраційної служби Бучанського міського управління юстиції (далі - відповідач 3), третя особа - [PERSON] (далі - третя особа) про визнання неправомірними дій реєстратора Комунального підприємства «Бучанське бюро технічної інвентаризації» Даниленка М.М. щодо державної реєстрації права власності гр. [PERSON] на нежиле приміщення [ADDRESS]; зобов'язання реєстраційної служби Головного управління юстиції у Київській області скасувати запис про державну реєстрацію права власності гр. [PERSON] на нежиле приміщення [ADDRESS] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер 32669494 від 11 листопада 2011 року, номер запису 20, в книзі 6а-61); зобов'язання Реєстраційну службу Бучанскього міськрайонного управління юстиції поновити попередній реєстраційний запис права власності на нежитлове приміщення [ADDRESS] у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі свідоцтва про право власності САС №441574 від 25 лютого 2011 року за ТОВ «Ріелторі Плюс» 24 лютого 2014 року до суду надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить визнати неправомірними дії реєстратора Комунального підприємства «Бучанське бюро технічної інвентаризації» Даниленка М. М. щодо державної реєстрації права власності громадянки [PERSON] на нежиле приміщення [ADDRESS], зобов'язати Реєстраційну службу Бучанського міського управління юстиції скасувати запис про державну реєстрацію права власності гр. [PERSON] на нежитлове приміщення [ADDRESS] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер 32669494 від 22.11.2011р., номер запису 20, в книзі: 6а-61), зобов'язати Реєстраційну службу Бучанського міського управління юстиції поновити попередній реєстраційний запис права власності на нежитлове приміщення [ADDRESS] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі свідоцтва про право власності САС №441574 від 25.02.2011р. за ТОВ «Ріелторі Плюс» (а.с. 46-47). Уточнені позовні вимоги представники позивача підтримали у повному обсязі, просили суд позов задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 22 листопада 2012 року 2012 року державним реєстратором КП «Бучанське бюро технічної інвентаризації» Даниленко М.М. здійснено державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення по [ADDRESS] всупереч існування арешту на таке приміщення, звертав увагу суду, що відповідач, у силу покладених на нього обов'язків, зобов'язаний перевіряти відповідність заявлених прав і поданих документів даним щодо накладення арештів та інших обтяжень на майно. Відповідачі позов не визнали з мотивів наведених у письмових запереченнях, у задоволенні адміністративного позову просили відмовити у повному обсязі та розглядати справу за відсутності уповноважених представників. Третя особа проти позову заперечувала, свою позицію обґрунтовує тим, що державний реєстратор КП «Бучанське бюро технічної інвентаризації» при здійснені державної реєстрації нежитлового приміщення, що належить на праві власності [PERSON] діяв відповідно до вимог закону, оскільки на момент державної реєстрації будь-які обтяження на зареєстроване майно були відсутні, а у державного реєстратора ніколи не було доступу до Єдиного реєстру заборон, на який посилається позивач. Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та третьої особи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, врахувавши норми закону, які діяли на момент виникнення правовідносин між сторонами, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до матеріалів справи, [PERSON] (третя особа) 25 лютого 2011 року уклала з ТОВ «Ріелторі Плюс» договір купівлі продажу нежилого приміщення площею 498,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Договір посвідчено приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу (а.с. 104). Наказом господарського суду №19/279-10 від 24 лютого 2011 року вирішено стягнути з ТОВ «Ріелторі Плюс» на користь ТОВ «Торговий дім «Насіння» борг в сумі 1112064,68 грн. На виконання вказаного наказу відділом Державної виконавчої служби Бучанського міського управління юстиції прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№25355841 від 16 березня 2011 року, якою накладено арешт на все майно, що належить ТОВ «Ріелторі плюс» у межах суми звернення у розмірі 11120064,68 грн. (а.с. 22-23). 3 червня 2011 року [PERSON] звернулась до КП «Бучанське БТІ» із заявою про державну реєстрацію права власності нежитлового приміщення площею 498,5 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 112). Листом від 4 жовтня 2011 року №350 КП «Бучанське БТІ» відмовило [PERSON] у державній реєстрації права власності нежитлового приміщення, посилаючись на постанову про відкриття виконавчого провадження від 16 березня 2011 року. У листі відповідач 2 зазначає, що здійснити державну реєстрацію неможливо, оскільки право власності на майно, що підлягає державній реєстрації виникає з моменту такої реєстрації, враховуючи, що на нежиле приміщення накладено арешт, а перехід права власності не відбувся , у КП «Бучанське БТІ» відсутні підстави для здійснення реєстрації до зняття існуючого арешту (а.с. 24). [PERSON] з таким рішенням відповідача 2 та відділу Державної виконавчої служби Бучанського МУЮ не погодилась, у зв'язку чим подала позов до Ірпінського міського суду Київської області щодо визнання права власності, виключення з акту опису й арешту майна та звільнення його з під арешту. Рішенням Ірпінського міського суду від 27 червня 2012 року у справі №2-281/2012 у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено (а.с. 131-133). Рішенням Апеляційного суду Київської області від 14 листопада 2012 року, рішення Ірпінського міського суду від 27 червня 2012 року змінено, вирішено виключити з акту опису і арешту нежитлове приміщення [ADDRESS] та звільнити його з під арешту (а.с. 134-136). 20 листопада 2012 року, представник [PERSON] звернувся із заявою №2247 до КП «Бучанське БТІ» про реєстрацію права власності на нежитлове приміщення [ADDRESS] (а.с. 110). Разом із заявою представником третьої особи надано: оригінал договору купівлі-продажу, копію рішення Апеляційного суду Київської області від 14 листопада 2012 року, довіреність (а.с. 110). На підставі заяви та доданих до неї документів, 22 листопада 2012 року державним реєстратором КП «Бучанського БТІ» зареєстровано право власності [PERSON] на нежитлове приміщення [ADDRESS] та видано Витяг про державну реєстрацію прав (а.с. 105). Водночас, як вбачається із матеріалів справи, Рішенням Господарського суду Київської області від 24 квітня 2012 року №5/015-12 задоволено позов ПАТ «Банк «Київська Русь» та стягнено з ТОВ «Ріелторі Плюс» заборгованість на загальну суму 11117630,06 грн. (а.с. 25-30). На виконання зазначеного рішення видано Наказ №5/015-12 від 17 травня 2012 року. На підставі Наказу Господарського суду Київської області №5/015-12 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№33753884 від 1 серпня 2012 року (а.с. 32-33). 6 листопада 2012 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС прийнято постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження (а.с. 34-35), якою накладено арешт на нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS]. Крім того, як вбачається із змісту постанови про накладення арешту від 6 листопада 2012 року державним виконавцем було надіслано запит до КП «Бучанське БТІ» на який отримано відповідь від 21 листопада №502, відповідно до якого за боржником рахується спірне нежиле приміщення. (а.с. 35). Таким чином, позивач, вказуючи на існування двох рішень Державної виконавчої служби, якими накладено арешт на вказане нежитлове приміщення, які на момент здійснення реєстраційної дії не скасовані, стверджує про протиправність дій державного реєстратора при здійснені ним реєстрації права власності за [PERSON] Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Згідно із частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. У силу положень частини 1 статті 210 Цивільного кодексу України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Частинами 1 та 2 статті 182 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до частини 4 статті 334 Цивільного кодексу України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Вказані положення Цивільного кодексу кореспондуються із нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень», відповідно до частини 3 статті 3 якого, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Отже, Законом встановлено, що речові права на нерухоме майно підлягають обов'язковій державній реєстрації. Крім того, з аналізу положень Цивільного кодексу та Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вбачається, що з державною реєстрацію права власності законодавець пов'язує і момент вчинення правочину щодо купівлі-продажу майна так і власне перехід права власності за таким договором від продавця до покупця. До державної реєстрації права власності в установленій формі, покупець вважається таким, що не набув права власності на майно. Зазначене узгоджується також і з умовами договору від 25 лютого 2011 року, пунктами 4.6, 4.7 передбачено, що договір підлягає державній реєстрації та право власності за цим договором виникає у покупця з моменту його реєстрації. Таким чином, твердження відповідачів та третьої особи щодо нерозповсюдження арешту майна ТОВ «Ріелторі Плюс» на приміщення, що було відчужено за договором не ґрунтується на нормах Закону, оскільки до моменту державної реєстрації права власності покупцем, власником майна за договором купівлі-продажу є продавець. Державна реєстрація права власності та інших речових прав на нерухоме майно здійснюється на підставі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в порядку, визначеному Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації прав власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (надалі -Тимчасове положення). Згідно частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів. Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, зокрема податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. Статтею 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» передбачено, що у державній реєстрації права може бути відмовлено в разі, якщо: заявлене право не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; нерухоме майно або більша за площею його частина перебуває в іншому реєстраційному (кадастровому) окрузі; із заявою про державну реєстрацію звернулася особа, яка відповідно до цього Закону не може бути суб'єктом права власності на даний об'єкт нерухомого майна або представником такого суб'єкта; подані документи не відповідають вимогам, установленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, або не дають змоги установити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; заяву про державну реєстрацію права власності відповідно до правочину про відчуження нерухомого майна було подано після державної реєстрації обмежень, вчинених щодо цього майна; заявлене право власності або інше речове право вже зареєстроване. Підпунктом 1.3. пункту 1 Тимчасового положення визначено, що державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно здійснюють підприємства бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць. Відповідно до пункту 2.1 Тимчасового положення, для проведення державної реєстрації виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно власник (власники), інший правонабувач (правонабувачі) або уповноважена ним (ними) особа подає реєстратору БТІ заяву про державну реєстрацію прав. До заяви про державну реєстрацію прав додаються правовстановлювальні документи, їх нотаріально засвідчені копії, документи, що підтверджують оплату за проведення державної реєстрації прав та видачу витягу про державну реєстрацію прав, а також інші документи, визначені Положенням. Згідно пункту 3.1 Тимчасового положення з моменту прийняття заяви про державну реєстрацію прав реєстратором БТІ розпочинається її розгляд. Реєстратор БТІ встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на об'єкти, права щодо яких підлягають державній реєстрації, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи для проведення державної реєстрації прав, та сторін (сторони) правочину, згідно з яким відбувається державна реєстрація виникнення, переходу, припинення прав; відповідність відомостей про об'єкт, права щодо якого підлягають державній реєстрації, наявним у Реєстрі прав та поданим документам; відповідність даних про наявність (або відсутність) інформації та/або відповідних документів, що свідчать про накладення (зняття) заборони (арешту) або інших обтяжень, що перешкоджають проведенню державної реєстрації прав, у тому числі відсутність встановлених законом заборон на відчуження нерухомого майна; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно. Таким чином, Законом України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Тимчасовим порядком на державного реєстратора покладений обов'язок здійснити дії щодо встановлення наявності або відсутності заборон або інших обтяжень, відповідність відомостей про об'єкт реєстрації, здійснити інші дії для виявлення перешкод державної реєстрації. Пунктом 3.4 Тимчасового положення встановлено, що за результатом розгляду заяви про державну реєстрацію прав реєстратор БТІ приймає рішення про державну реєстрацію прав або відмову в ній. Пунктом 3.5 Тимчасового положення встановлені підстави для відмови у проведенні державної реєстрації прав на нерухоме майно, зокрема, пунктом 3.5.7 встановлено, що право власності та інші речові права на нерухоме майно виникли на підставі правочинів за наявності в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна відомостей про накладення заборони та/або арешту нерухомого майна, що підтверджується відповідним витягом. Як встановлено судом, та вбачається із матеріалів справи [PERSON] двічі зверталась до державного реєстратора КП «Бучанське БТІ» з метою реєстрації права власності на нежитлове приміщення [ADDRESS], а саме: 3 червня 2011 року та 20 листопада 2012 року (а.с. 112, 110). При цьому, як вбачається із листа КП «Бучанського БТІ» на заяву третьої особи від 3 червня 2011 року було відмовлено у державній реєстрації у зв'язку з наявністю у відповідача 2 відомостей про накладення арешту на заявлене нерухоме майно та запропоновано звернутись із заявою про реєстрацію після скасування арешту (а.с. 24). У ході розгляду справи встановлено, що у реєстрації відповідач 2 відмовляв на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження від 16 березня 2011 року ВП№25355841 (а.с. 22). Разом з тим, при зверненні [PERSON] із заявою про державну реєстрацію від 20 листопада 2012 року №2247 (а.с. 110), третя особа, в якості підтвердження відсутності арешту встановленого постановою від 16 березня 2011 року надала рішення Апеляційного суду Київської області від 14 листопада 2012 року №22ц-4530/2012 (а.с 106), яким нежитлове приміщення [ADDRESS], виключено з акту опису й арешту майна від 6 жовтня 2011 року. З огляду на зазначене рішення, реєстратором БТІ зроблено висновок про відсутність арешту на майно та причин, що перешкоджають здійсненню реєстрації та вчинено реєстраційну дію, про що свідчить Витяг від 22 листопада 2012 року №36368341 (а.с. 105). Суд зазначає, що Законом встановлено підстави, порядок та спосіб встановлення арешту та його зняття. Так, статтею 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансовихустановах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Частинами 3 та 4 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті, та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Відповідно до частини 5 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Відповідно до частини 2 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження», у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Із зазначеного вбачається, що підставою для встановлення та зняття арешту у межах виконавчого провадження є відповідна постанова державного виконавця, що приймається на наступний день, коли державну виконавцю стало відомо про обставини, що припиняють арешт. За таких обставин, рішення Апеляційного суду Київської області від 14 листопада 2012 року №22ц-4530/2012 не надає державному реєстратору підстав вважати, що арешт на майно знятий до одержання ним постанови державного виконавця. Як вбачається із витягу з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень ВП№25355841, державним виконавцем рішень щодо зняття арешту з майна ТОВ «Ріелторі Плюс», виключення його з опису, у тому числі спірного нежилого приміщення, прийнято не було (а.с. 175-182). Постановою від 25 грудня 2012 року виконавчий документ був повернутий стягувачеві у зв'язку із відсутністю у ТОВ «Ріелторі Плюс» майна, на яке може бути звернен стягнення. Таким чином, на день здійснення державної реєстрації нежилого приміщення [ADDRESS] за [PERSON] воно перебувало під арештом. Суд зазначає, що відсутність у відповідача 2 постанови державного виконавця про звільнення майна з-під арешту унеможливлювало та встановлювало заборону на проведення такої реєстрації. Тобто, задовольняючи заяву [PERSON] у проведенні реєстрації права нежитлове приміщення, відповідач діяв усупереч Тимчасовому положенню та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Водночас, матеріали реєстраційної справи не містять відомостей, які б давали підстави вважати, що реєстратором вчинялись дії щодо встановлення відсутності арешту встановленого постановою від 16 березня 2011 року ВП№25355841, а наявність арешту на нерухоме майно було безумовною перешкодою для розгляду документів про здійснення державної реєстрації права власності, поданих третьою особою у листопаді 2012 року. Суд не бере до уваги Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 161), на який посилається третя особа у якості доказу відсутності будь-яких обтяжень на зареєстроване майно, оскільки він сформований Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві, тоді як майно фактично знаходить у м. Буча, Київська область. Крім того, з витягу вбачається, що у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості щодо спірного нежилого приміщення відсутні, тоді як відомості про арешт майна у першу черго заносяться до Реєстру заборон. Також, відповідно до заперечень Реєстраційної служби Бучанського міського управління юстиції, відповідач 3 зазначає, що реєстраційна справа на паперовому носії від КП «Бучанське БТІ» до нього не надходила, таким чином, відомості до державного реєстру не вносились. Судом взято до уваги постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 6 листопада 2012 року (а.с. 34), якою було накладено арешт на зареєстроване за [PERSON] 22 листопада 2012 року нежитлове приміщення. Зі змісту вказаної постанови вбачається, що її було направлено на виконання в органи та установи, які посвідчують договори відчуження майна чи проводять його перереєстрацію на іншого власника, що кореспондується з частиною 4 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено обов'язок державного виконавця не пізніше наступного дня після накладення арешту надіслати таку постанову до органів, що здійснюють реєстрацію права власності. Крім того, зазначена постанова містить посилання на відповідь на запит державного виконавця при здійснені ним розшуку майна, на яке може бути звернене стягнення. КП «Бучанське БТІ» повідомило, що за позивачем зареєстроване нежиле приміщення [ADDRESS]. У відповідних запитах Державної виконавчої служби зазначається підстава та мета запиту, із чого слідує, що відповідач повинен був знати про існування виконавчого провадження та накладення арешту. Отже, суд приходить до висновку, що державним реєстратором під час здійснення державної реєстрації права власності на нежитлове приміщення не було взято до уваги наявність не скасованого арешту на вказане майно, встановленого постановами Державної виконавчої служби від 16 березня 2011 року та 6 листопада 2012 року, у результаті чого, всупереч вимог Закону, протиправно вчинено державну реєстрацію права власності за [PERSON] Враховуючи, що протиправними діями державного реєстратора КП «Бучанське БТІ» порушені права та інтереси позивача, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача має бути покладення на Реєстраційну службу Бучанського міського управління юстиції Київської області обов'язку скасувати вчинений протиправно запис про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення [ADDRESS] та поновити попередній запис за Товариством з обмеженою відповідальністю «Ріелторі Плюс». Згідно із частиною 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Статтею 162 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Суд дійшов висновку, що належною формою захисту порушеного права позивача є визнання протиправними дій відповідача 1 щодо державної реєстрації права власності [PERSON] Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Частиною 2 статті 71 цього Кодексу передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. На виконання цих вимог відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не надав суду доказів та не спростував твердження позивача, щодо протиправності дій при вчинені державної реєстрації права власності. Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи із меж позовних вимог, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню

Результат розгляду: granted