Рішення адміністративного суду від 2014-02-17 00:00:00+02

Позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Кіровограда з адміністративним позовом про визнання неправомірної бездіяльності відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Кіровоградській області зазначивши, що постановою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 08.07.2011 року Управління ПФУ в м. Кіровограді зобов'язано було провести перерахунок та виплату підвищення пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. 6 закону України «Про соціальний захист дітей війни». У зв`язку з невиконанням боржником рішення суду в добровільному порядку, 04.10.2011 року відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Кіровоградській області було відкрито виконавче провадження, та як зазначає позивач з боку органу примусового виконання рішень судів не було вжито всіх передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів з метою своєчасного та повного виконання рішення суду. Крім цього позивачем зазначається факт порушення його прав як сторони виконавчого провадження, а саме позивач вказує на ненадання відповідачем йому можливості щодо своєчасного ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження, а саме копію постанови про закінчення виконавчого провадження від 16.03.2012 року на адресу позивача відповідачем було направлено лише 17.05.2012 року. Позивач у судовому засіданні посилаючись на викладені в адміністративному позові обставини просив бездіяльність відповідача в частині допущення тяганини у виконанні вищезгаданої постанови суду визнати неправомірною, постанову про закінчення виконавчого провадження незаконною, зобов'язати відповідача відновити виконавче провадження та стягнути на його користь моральну шкоду. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, проте був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справ. Суд розглядає справу на підставі наявних матеріалів. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та надавши оцінку доказам у їх сукупності суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню. 04.10.2011 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Кіровоградській області Родченковим В.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №29033470 про зобов'язання УПФ в м. Кіровограді Кіровоградської області з 08 грудня 2010 року по 18 червня 2011 року здійснити перерахунок і виплатити [PERSON] підвищення до пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни» із врахуванням виплачених відсотків. Дана постанова підлягала негайному виконанню. При цьому державним виконавцем боржнику було надано семиденний строк на добровільне виконання рішення суду. 16.03.2012 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Кіровоградській області Родченковим В.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №29033470 з мотивів відсутності коштів для нарахування та виплати визначеної постановою суду надбавки, а також у зв'язку з прийняттям законодавчих та підзаконних нормативно-правових актів, якими передбачено розміри виплат громадян відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни» та Закону України «Про державний бюджет України на 2012 рік», а також рішення Конституційного Суду України №1-11/2012 від 25.01.2012 року. На переконання суду, відповідачем, як органом примусового виконання судових рішень та рішень інших не судових органів, не вжито всіх передбачених національним законодавством заходів щодо повного виконання постанови суду або вчинення заходів реагування до посадових осіб боржників за ухилення від виконання постанови суду. Так, відповідно до мотивувальної частини постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №29033470, державним виконавцем вказано «…винесено постанову …..з мотивів відсутності коштів для нарахування та виплати визначеної рішенням суду надбавки…». Тобто, державним виконавцем зроблено необґрунтований висновок щодо необхідності обов'язкової наявності у боржника коштів для здійснення самого нарахування. Крім того, відповідно до ст.36 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання. У відповідності до ст. 2 Закону України « Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган. Водночас судові рішення у справах, пов'язаних із соціальними виплатами, які мають зобов'язальний характер щодо проведення таких виплат, не належать до зазначених у згаданій статті видів рішень, що унеможливлює їх виконання без зміни його способу. Згідно зі ст. 263 КАС України за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), державний виконавець може звернутися до адміністративного суду першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий лист, що видав виконавчий лист, із поданням, а особа, яка бере участь у справі, та сторона виконавчого провадження - із заявою про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду. Відповідно до ч 2 ст.21 Закону України «Про державну виконавчу службу» на відділ примусового виконання рішень управлінь державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головного управління юстиції в області, містах Києві та Севастополі покладається виконання рішень, за якими,боржниками є територіальні підрозділи центральних органів виконавчої влади, місцеві суди, міські, районні або селищні ради чи районні державні адміністрації та їх структурні підрозділи, міські, районні, міжрайонні, інші прирівняні до них прокуратури, інші територіальні підрозділи органів державної влади та їх посадові особи. Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну виконавчу службу» правову основу діяльності державної виконавчої служби становлять Конституція України та Закон України «Про державну виконавчу службу», інші закони та нормативно-правові акти, що прийняті на їх виконання. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі документів визначених цим Законом. Державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. У відповідності до ст.5 цього Закону вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом. Згідно зі ст.7 Закону України «Про виконавче провадження» учасниками виконавчого провадження є державний виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерти, спеціалісти, перекладачі, суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти господарювання. Як передбачено ст.12 цього Закону особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну; звертатися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про роз'яснення рішення, про видачу дубліката виконавчого документа, про встановлення чи зміну порядку і способу виконання, про відстрочку та розстрочку виконання рішення; викликати фізичних осіб, посадових осібз приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ, накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом, вимагати від матеріально відповідальних і посадових осіб боржників - юридичних осіб або від боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог державного виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження, здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами. Одним з обов'язків державного виконавця відповідно до ст.31 Закону України «Про виконавче провадження» є надсилання документів виконавчого провадження, а саме копій постанов державного виконавця та інших документів виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. У відповідності до ст.75 Закону України «Про виконавче провадження» після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступногоробочого дня після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення. За статтею 8 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Згідно зі статтею 82 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду. Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Як встановлено ст.87 Закону України «Про виконавче провадження» збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав та основних свобод людини кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Як встановлено статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У відповідності до ст.3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Статтею 21 Конституції України визначено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Відповідно до статті 46 Конституції України пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Згідно зі ст.7 Закону України «Про державну виконавчу службу» працівник органу державної виконавчої служби зобов'язаний сумлінно виконувати службові обов'язки, не допускати в своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України. Завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом. Статтею 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» передбачено, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. За вказаних обставин, суд вважає, що з боку відповідача не було вжито всіх передбачених законодавством України заходів в частині виконання постанови Ленінського районного суду м. Кіровограда від 08.07.2011 року, відповідно до якої Управління ПФУ в м. Кіровограді зобов'язано було позивачеві провести перерахунок та виплату підвищеної пенсії у розмірі 30% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», тобто позовні вимоги щодо визнання бездіяльності відповідача підлягають задоволенню. Крім того, суд вважає, що постанова державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Кіровоградській області Родченкова В.В. про закінчення виконавчого провадження ВП №29033470 є передчасною та такою, що не відображає в собі перелік вжитих з боку відповідача заходів примусового характеру та неможливість виконання судового рішення. Відповідно до ст.69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Згідно зі ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. У відповідності до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно з п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Враховуючи викладене суд вважає, що позов в частині стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню, оскільки позивачем не надано будь - яких доказів, щодо причинного зв'язку між невиконанням рішення суду з боку відповідача та хворобою позивача. Крім того позивачем не зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Результат розгляду: partial