Рішення адміністративного суду від 2014-03-03 00:00:00+02

[PERSON] звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом з урахуванням заяви про зміну позовних вимог (ІІ том а.с.31-33) до Львівської митниці Міндоходів (далі - Львівська митниця), просить визнати протиправним та скасувати наказ від 12.08.2013 року № 769-к «Про звільнення [PERSON]», поновити [PERSON] на посаду державного інспектора відділу митного оформлення № 3 митного поста «Краковець» Львівської митниці Міндоходів з 12.08.2013 року та стягнути з Львівської митниці Міндоходів середній заробіток за час вимушеного прогулу. Під час розгляду справи позивачем подано копію свідоцтва ро шлюб (а.с. 27), де зазначено прізвище після реєстрації шлюбу «[PERSON]». Позовні вимоги мотивує тим, що звільнення позивача у зв'язку із реорганізацією та скороченням чисельності працівників Львівської митниці відбулося із порушенням норм чинного законодавства, зокрема ч. 2 ст. 40, ст. 49-2 КЗпП України, а саме відповідачем було проігноровано вимоги трудового законодавства, яке передбачає, що звільнення з підстав зазначених у п. п. 1, 2 і 6 ст. 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу, оскільки надання позивачу пропозиції іншої роботи на тому ж підприємстві, установі, організації не було та відповідно не отримано відмову позивача від таких пропозицій. Вважає оскаржуваний наказ протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а вона відповідно поновленню на роботі у Львівській митниці Міндоходів з відшкодуванням середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві, вважає звільнення безпідставним та таким, що не ґрунтується на вимогах чинного законодавства. Просив позов задовольнити. Представник відповідача Львівської митниці Міндоходів у судовому засіданні позов не визнала з підстав, викладених у письмових запереченнях (І том а.с.30-32). Зазначає, що при реорганізації Львівської митниці відбулося скорочення штатної чисельності працівників з 1014 осіб до 910 осіб. Відповідач посилається на ст. 42 КЗпП України, яка вказує, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, а позивач, неодноразово була позбавлена премій та надбавок. За результатами тестування, які проводилися з метою визначення кваліфікаційного рівня позивач показала незадовільний результат. Вважає, наказ Львівської митниці Міндоходів від 12.08.2013 року № 769-к «Про звільнення [PERSON]» таким, що винесений з дотриманням норм чинного законодавства. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення повністю з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], перебувала у трудових відносинах з Львівською митницею на посаді інспектора відділу митного оформлення № 3 митного поста «Краковець» Львівської митниці. Відповідно до наказу голови комісії з проведення реорганізації Львівської митниці від 12.08.2013 року № 769-к «Про звільнення [PERSON]» (а.с.59-60), [PERSON] 12.08.2013 року звільнена з посади інспектора відділу митного оформлення № 3 митного поста «Краковець» Львівської митниці, відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Підставою для видання оскаржуваного наказу було проведення реорганізації та скорочення чисельності працівників Львівської митниці, відповідно до наказу Міністерства доходів і зборів України від 26.04.2013 року № 80 «Про затвердження чисельності працівників територіальних органів Міндоходів» та штатного розпису Львівської митниці Міндоходів, затвердженого 07.05.2013 року та введеного в дію наказом Львівської митниці Міндоходів від 08.05.2013 року № 1 «Про введення в дію тимчасової організаційної структури та тимчасового штатного розпису Львівської митниці Міндоходів на 2013 рік», про що позивач був попереджений 07.06.2013 року (І том а.с.5). Відповідно до Указу Президента України від 24.12.2012 року № 726/2012 «Про деякі заходи з оптимізації системи центральних органів виконавчої влади», створено Міністерство доходів і зборів України шляхом реорганізації Державної митної служби України та Державної податкової служби України. Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 24.03.2013 року № 229 «Про утворення територіальних органів Міністерства доходів і зборів», створено Львівську митницю Міндоходів як територіальний орган Міністерства доходів і зборів України та реорганізовано Львівську митницю Державної митної служби України шляхом приєднання до Львівської митниці Міндоходів. Пунктом 3 вказаної постанови Кабінету Міністрів України визначено, що територіальні органи Міністерства доходів і зборів є правонаступниками територіальних органів Державної податкової служби та Державної митної служби, що реорганізуються згідно з пунктом 2 цієї постанови. Львівська митниця Міндоходів зареєстрована в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців 24.04.2013 року, код ЄДРПОУ 38700759. Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст. 5-1 КЗпП, передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від незаконного звільнення. Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (ст.2, 36, 40, 41 КЗпП України). Так, згідно з ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Як встановлено судом, позивач звільнена із займаної посади відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України. Згідно п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. При цьому звільнення з підстав зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», який передбачає, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи був попереджений він за 2 місяці про наступне вивільнення. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. У п. 18 вищевказаної Постанови зазначено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Аналіз зазначених норм трудового законодавства дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Як вбачається з наявного в матеріалах справи попередження, про можливе наступне вивільнення відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з реорганізацією та скороченням чисельності працівників Львівської митниці, позивачка повідомлена 07.06.2013 року (І том а.с.7). Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, якщо на час проведення такої реорганізації, відсутня штатна одиниця (посада), на якій робітник перебував до зміни в організації виробництва чи праці. Зі змісту згаданого попередження можна прийти до висновку, що роботодавцем не було дотримано вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України в частині надання пропозиції працівнику з приводу іншої роботи. Судом встановлено, що згідно штатного розпису Львівської митниці Держмитслужби значиться 4 посади інспектора відділу митного оформлення № 3 митного поста «Краковець» Львівської митниці Держмитслужби, всього по відділу - 31посад (І том а.с.45). Відповідно до тимчасового штатного розпису Львівської митниці Міндоходів (ІІ том а.с.47), на митному пості «Краковець» значиться 4 посади інспектора відділу митного оформлення № 3 митного поста «Краковець» Львівської митниці Міндоходів, всього по відділу - 30 посад. Отже, в результаті проведеної реорганізації Львівської митниці відбулось загальне скорочення чисельності та штату працівників відділу, у якому працювала позивач, проте не скорочувалася чисельність посад на якій перебувала позивачка. Крім цього як встановлено в судовому засіданні, що не заперечувалося представником відповідача, у Львівській митниці Міндоходів станом на 20.11.2013 року наявні 3 вакантні посади Державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста «Краковець». Вказане підтверджується відомостями щодо наявності вакантних посад у Львівській митниці Міндоходів (а.с. 145-148) Статтею 42 КЗпП України визначено, що при скороченості штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Відповідач посилається на те, що при проходженні тестування, яке відбувалося відповідно до наказу Львівської митниці від 03.07.2013 року № 66 «Про проведення перевірки знань» та було спрямоване на визначення рівня кваліфікації, позивач показав незадовільний результат (І том а.с.97-98). Згідно ст. 1 Закону України «Про професійний розвиток працівників» від 12.01.2013 року № 4312-VI, єдиним способом оцінки кваліфікації працівника є атестація, тобто, процедура оцінки професійного рівня працівників кваліфікаційним вимогам і посадовим обов'язкам, проведення оцінки їх професійного рівня. Відповідно до Положення про проведення атестації державних службовців, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України (далі - Положення) з метою підвищення ефективності діяльності державних службовців та відповідальності за доручену справу в державних органах один раз на три роки проводиться їх атестація, під час якої оцінюються результати роботи, ділові та професійні якості, виявлені працівниками при виконанні службових обов'язків, визначених типовими професійно-кваліфікаційними характеристиками посад і відображених у посадових інструкціях, що затверджуються керівниками державних органів відповідно до Закону України «Про державну службу» та інших нормативно-правових актів. Згідно п. 11 Положення, на підставі всебічного аналізу виконання основних обов'язків, складності виконуваної роботи та її результативності, знання та користування державною мовою під час виконання службових обов'язків комісія приймає одне з таких рішень: відповідає займаній посаді; відповідає займаній посаді за умови виконання рекомендацій щодо підвищення кваліфікації з певного фахового напряму, набуття навичок роботи на комп'ютері тощо; не відповідає займаній посаді. Атестованими вважаються державні службовці, визнані комісією такими, що відповідають займаній посаді, або відповідають займаній посаді за певних умов. Відповідно до абз. 3 п. 12 Положення, у разі прийняття рішення про невідповідність державного службовця займаній посаді комісія рекомендує керівникові перевести цього державного службовця за його згодою на іншу посаду, що відповідає його професійному рівню, або звільнити із займаної посади. З аналізу вищезазначених норм вбачається, що єдиним способом оцінки кваліфікації працівника є атестація. Крім того, слід зауважити, що оскаржуваний наказ про звільнення не містить посилання на незадовільне складання тестів позивачем при перевірці професійних знань та визначення рівня кваліфікації посадових осіб Львівської митниці чи недотримання позивачем вимог наказу № 66 від 03.07.2013 року. Також, посилання представника відповідача на неодноразове притягування [PERSON] до дисциплінарної відповідальності, а також позбавлена премій та надбавок, як на підставу відсутності у позивача переважного права на залишення на роботі, спростовується ст. 147 КЗпП України, згідно якої таке позбавлення не є дисциплінарним стягненням. Суд звертає увагу, що Львівська митниця не була ліквідована як юридична особа, а була реорганізована шляхом приєднання до Львівської митниці Міндоходів. Законодавством встановлена можливість припинення юридичної особи публічного права з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження юридичної особи, що припиняється, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників припиненої юридичної особи публічного права. Доказів того, що Львівська митниця не мала можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу відповідачем не надано, чим порушено його трудові гарантії як працівника. Отже, при прийнятті рішення судом враховано, що Львівською митницею не було виконано вимоги законодавства в частині процедури звільнення працівника, оскільки не запропоновано [PERSON] посади у Львівській митниці Міндоходів. Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Стаття 19 Конституції встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У відповідності з ст. 11 КАС України, суд при вирішенні спору керується принципом законності, відповідно до якого суб'єкти владних повноважень зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийнято (вчинено) воно: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Відповідно до ч. 1 ст. 138 КАС України предметом доказування є обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи (причини пропущення строку для звернення до суду тощо) та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі. Відповідно до ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Згідно з положеннями ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Статтею 71 КАС України встановлюється обов'язок доказування, а саме кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Згідно із ст. 162 КАС України, суд вправі постановою визнати протиправним рішення суб'єкта владних повноважень чи окремі його положення, дії чи бездіяльність і скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення. За таких обставин, суд дійшов висновку, що оскільки відповідачем не забезпечено всіх прав працівника при звільненні та не надано достатніх аргументів та доводів, які б свідчили про те, що оскаржуваний наказ від 12.08.2013 року № 769-к «Про звільнення [PERSON]» (видано на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, тому такий є протиправним та підлягає скасуванню. Розглядаючи питання про поновлення позивача, суд враховує позицію Верховного Суду України, викладену у абзаці другому п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9, згідно якої працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, що розглядає трудовий спір. Згідно до тимчасового штатного розпису Львівської митниці Міндоходів (ІІ том а.с.47), на митному пості «Краковець» значиться 4 посади інспектора відділу митного оформлення № 3 митного поста «Краковець» Львівської митниці Міндоходів, всього по відділу - 30 посад. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позивач підлягає поновленню на посаді державного інспектора відділу митного оформлення № 3 митного поста «Краковець» Львівської митниці Міндоходів, оскільки, в даному випадку, має місце правонаступництво, а у правонаступника збереглось місце роботи [PERSON] Крім того, відповідно до положень ч. 2 ст. 235 КЗпП України, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу. При цьому, розраховуючи суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, судом взято до уваги середньоденну - 54,88 грн та середньомісячну - 1152,49 грн. (з урахуванням сплати податку на доходи фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування) заробітну плату зазначену в довідці відповідача від 24.09.2013 року № 5/13-177(І том а.с.20). Враховано суму виплат Львівського міського центру зайнятості в розмірі 1958,41 грн. згідно довідки від 28.01.2014 року № 421. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 5 669,97 грн. Вкзана сума зазначена з врахуванням сплати податку на доходи фізичних осіб та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та суми виплат Львівського міського центру зайнятості. Також, відповідно до вимог ч.1 ст. 256 КАС України судове рішення в частині поновлення на посаді та стягнення заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню. Згідно ст. 94 КАС України, судові витрати зі сторін стягненню не підлягають.

Результат розгляду: granted