Рішення адміністративного суду від 2014-02-26 00:00:00+02

Підприємець [PERSON] звернувся в суд з позовом до Солотвинської селищної ради в якому поставив питання про визнання протиправним та скасування рішення сесії селищної ради від 26.12.2013 року, яким йому відмовлено у задоволенні його заяви про викуп земельної ділянки розміром 0,53 га по [ADDRESS], яку він орендує. Крім того, позивач поставив питання перед судом про необхідність зобов'язати Солотвинську селищну раду повторно розглянути заяву позивача про продаж йому земельної ділянки площею 0,53 га по [ADDRESS]. Заявлені вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідно до договору оренди земельної ділянки від 03.11.2000 року, підписаного з Солотвинською селищною радою, він є орендарем земельної ділянки 0,89 га. На даний час він вирішив викупити орендовану земельну ділянку в межах, що допускається земельним законодавством, зокрема 0,53 га, оскільки інша частина ділянки знаходиться в прибережній захисній смузі і не може бути передана у приватну власність. 18.11.2013 року він звернувся до селищної ради з заявою про продаж йому у власність земельної ділянки у порядку, визначеному ч.1 ст 128 Земельного кодексу України. Однак 26.12.2013 року сесія прийняла рішення, яким відмовила у задоволенні його заяви, пославшись на те, що ця ділянка не входить до переліку земельних ділянок, які виносились на продаж в 2013 році, а також на те, що вона знаходиться в оренді і підстав для розірвання договору оренди немає. Однак вказане рішення, на його думку, прийнято всупереч положенням ч.5 ст. 128 Земельного кодексу, яка передбачає виключний перелік підстав для відмови у продажу землі. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з викладених у заяві підстав. Вказав, що рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 11.06.2009 року було визнано за підприємцем [PERSON] право на викуп земельної ділянки розміром 0,53 га по [ADDRESS]. Однак всупереч цьому рішенню селищна рада знову відмовила у продажу земельної ділянки [PERSON] Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що земельна ділянка, про яку йдеться, перебуває в оренді підприємця [PERSON] Строк дії договору оренди не завершився, селищна рада, як орган місцевого самоврядування не приймала рішення відповідно до ст..9 Закону України «Про оренду землі» про включення вказаної ділянки до переліку тих, які підлягають реалізації. Тому підстав у позивача вимагати продажу ділянки немає. Просила в позові відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно до ч 1 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Повноваження органів місцевого самоврядування визначені ст. 12 Земельного кодексу. Відповідно до вказаної норми до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. Питання регулювання земельних відносин щодо розпорядження землями комунальної форми власності, відповідно до п.34 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішується виключно на пленарних засіданнях місцевої ради. Аналіз вказаних законодавчих норм дає суду підстави стверджувати про те, що прийняття рішення про продаж земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності територіальної громади належить до виключної компетенції сесії сільської, селищної, міської ради на здійснення права власності від імені українського народу на управління землями, що передбачено Конституцією України. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ст.317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Таким чином, прийняття рішення про продаж земельної ділянки є правом, а не обов'язком органу місцевого самоврядування. Відмовивши позивачу у продажі земельної ділянки, яка передана йому в оренду, з тих мотивів, що селищна рада не бажає її продавати будь-кому, орган місцевого самоврядування діяв правомірно і в межах своєї компетенції. Посилання позивача на ст. 128 Земельного кодексу України є безпідставним, оскільки вказана норма регулює питання порядку продажу земельних ділянок державної та комунальної власності громадянам та юридичним особам, а не зобов'язує орган місцевого самоврядування до прийняття рішень про продаж земельних ділянок. Разом з тим, право відповідача на викуп цієї ділянки відповідачем не оспорюється. Таке право (переважного придбання у власність орендованої ділянки) передбачене у п.3.2 Договору оренди. Однак воно може бути реалізоване лише після прийняття органом місцевого самоврядування рішення про необхідність продажу земельної ділянки. До компетенції суду при вирішенні такої справи може бути віднесено розгляд вимог про спонукання ради розглянути відповідне питання на сесії ради, а не прийняття судом замість ради конкретного і бажаного позивачем рішення щодо розпорядження землею. Таким чином, суд вважає, що заявлені позовні вимоги є не обґрунтованими і задоволенню не підлягають. На підставі наведеного, ст.171, 158-163 КАС України, суд, -

Результат розгляду: denied