Рішення адміністративного суду від 2014-02-26 00:00:00+02

До Печерського районного суду м. Києва звернулась [PERSON] з позовом до Пенсійного Фонду України про визнання бездіяльності Пенсійного Фонду України щодо непоновлення виплати пенсії за віком, зобов`язання Пенсійного Фонду України поновити виплати за період з 01.01.1991 року по даний час. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2012 року позов задоволено частково. Відповідач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Справа розглянута відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. Як встановлено судом першої інстанції, 30 грудня 1990 року позивач виїхала на постійне місце проживання в державу Ізраїль. До моменту виїзду з України отримувала пенсію за віком, яка була оформлена 29 грудня 1986 року в районному управлінні соціального забезпечення. 29 грудня 2009 року та 31 травня 2012 року позивач звернулась до Пенсійного Фонду України з заявою про поновлення виплати пенсії за віком, відповідно до рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року, однак, листами ПФУ від 16 березня 2010 року та 18 червня 2012 року отримала відмови. Позивач, не погоджуючись з рішенням суб`єкта владних повноважень та, вважаючи свої конституційні права щодо пенсійного забезпечення порушеними, звернулась з позовом до суду. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення невірно застосував норми матеріального та процесуального права, що мають значення для вирішення справи та дійшов невірного висновку, з яким суд апеляційної інстанції не погоджується, виходячи з наступного. Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України. Ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожена людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будть-яку країну, включаючи свою власну. Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. Позивач, як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі і на пенсійне забезпечення, а тому за відсутності законодавчих перешкод для призначення пенсії відповідач зобов'язаний здійснювати виплату пенсії позивачу. В ч. 3 ст. 22 Конституції України проголошено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Відповідно до другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до пункту 3.3 Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року, вказаними нормами Закону (статті 51) конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Отже, право громадянина на одержання пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами. Виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, колегія суддів погоджується із доводами, викладеними у позовній заяві, що рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 дійсно є підставою для поновлення позивачу виплати пенсії. Проте, колегія суддів зауважує, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 35, ст. 46 Закону України № 1058-IV, п. 3, 37 Порядку надання та оформлення документів для призначення пенсії, згідно із Законом України № 1058-ІV, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 року під № 1566/11846. Оскільки, позивач отримував пенсію, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб», то з заявою про виплату (поновлення виплати) йому пенсії слід звернутися до територіального органу Пенсійного фонду, який як належний відповідач до справи не залучений. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся з заявою про поновлення виплати йому пенсії до неналежного органу - Пенсійного фонду України, тому підстави для задоволення даного позову відсутні. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення, невірно застосував норми матеріального та процесуального права, що мають значення для вирішення справи та дійшов невірного висновку, з яким суд апеляційної інстанції не погоджується. Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, викладені у постанові від 26 жовтня 2012 року, та є підставою для її скасування. За таких обставин, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, апеляційну скаргу слід задовольнити, а постанову суду першої інстанції - скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

Результат розгляду: denied