Рішення адміністративного суду від 2014-02-06 00:00:00+02

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Департаменту соціального захисту населення Хмельницької обласної державної адміністрації про зобов'язання надати дозвіл на перереєстрацію автомобіля марки "Фольксваген", 1999 року випуску, номер кузова [NUMBER], ввезеного як гуманітарна допомога інваліду [PERSON], яка померла [INFO] без сплати мита та інших податків (зборів), передбачених законодавством при імпорті автомобілів. Позивач в обґрунтування позовних вимог вказує, що [INFO] померла його бабуся - [PERSON], яка відповідно до пункту 42 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.1997 року №999, була забезпечена вищезазначеним автомобілем у якості гуманітарної допомоги. На звернення позивача 29.08.2013 року до відповідача із заявою про переоформлення на його ім'я даного автомобіля отримано відповідь (№03/03-10915 від 04.09.2013р.), якою відмовлено в такому переоформленні у зв'язку з тим, що Порядком забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №999 від 19.07.2006 року, передбачено, що у разі, якщо інвалід користувався переданим автомобілем менше 10 років, то автомобіль може бути переданий лише у власність одному із членів сімї інваліда у разі сплати податків та зборів. Вважає таку відмову необґрунтованою та неправомірною, оскільки, в силу ст.58 Конституції України, до даних правовідносин не можна застосовувати Порядок забезпечення інвалідів автомобілями, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 №999, у зв'язку з чим просить позов задовольнити та зобов'язати відповідача надати дозвіл на перереєстрацію вказаного вище автомобіля без сплати мита та інших податків (зборів), передбачених законодавством при імпорті автомобілів. Позивач в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду. 06.02.2014 року подав до суду письмову заяву (вх.№3667 від 06.02.2014р.), відповідно до якої просить справу розглядати за його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду. В поданих письмових запереченнях (вх.№3026 від 31.01.2014р.) в задоволенні позовних вимог просить відмовити, а справу розглянути без його участі. Зазначає, що за загальним правилом, нормативні акти в часі мають пряму дію, що передбачає застосування акту у зв'язку з юридичними фактами, що виникли після введення його в дію, а тому до зазначених правовідносин має застосовуватися Порядок забезпечення інвалідів автомобілями, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 року, чинний на момент смерті гр.[PERSON]. Представник третьої особи, залучений до участі в справі ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 27.01.2014 року, в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду. Відповідно до ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта. З врахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Відповідно до ч.6 ст.12 та ч.1 ст.41 КАС України у зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання по справі не здійснюється. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх взаємному зв'язку і сукупності суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд встановив, що рішенням Головного управління праці та соціального захисту населення Хмельницької облдержадміністраці про умови видачі (продажу) інвалідам спецавтотранспорту згідно медичних показань, відповідно до акту обстеження обл. МСЕК від 03.04.2006р. №640, [PERSON], інвалід війни, група інвалідності ІІ, згідно п.42 Порядку надання автомобілів, отриманих як гуманітарна допомога, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2001 року №128 "Про внесення змін до Порядку забезпечення інвалідів автомобілями" була забезпечена автомобілем марки "Фольксваген", 1999 року випуску, номер кузова [NUMBER], ввезеного як гуманітарна допомога. [INFO] [PERSON], бабуся позивача (копії свідоцтва про народження [NUMBER], [NUMBER]), померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], в зв'язку з чим у серпні 2013 року позивач, звернувся до відповідача із заявою про перереєстрацію на його ім'я вказаного вище автомобіля. Департамент соціального захисту населення Хмельницької обласної державної адміністрації листом від 04.09.2013 року №03/03-10915 відмовив в переоформленні автомобіля з посиланням на пункти 16, 41 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 №999, зокрема, зазначено, що після смерті інваліда автомобіль, визнаний гуманітарною допомогою, яким інвалід був забезпечений через головне управління соціального захисту і користувався менше ніж 10 років, може бути переданий у власність одному з членів сім'ї інваліда за рішенням Комісії з питань гуманітарної допомоги при Кабінеті Міністрів України за умови сплати податків і зборів за ставками, діючими на день здійснення митного оформлення автомобіля. Вирішуючи питання набуття позивачем права на переоформлення автомобіля та визначаючи норму права, яку належить застосувати до спірних правовідносин, суд виходить з принципу права закріпленого у ч.1 ст.58 Конституції України, згідно якого закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст.8 Конституції України, норми Конституції України є нормами прямої дії. Згідно з ст.22 Конституції України права і свободи людини і громадянина не є вичерпними; конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. При цьому, суд, виходячи з офіційного тлумачення положень Конституції України, наданого Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) за №1-рп/99 від 09.02.1999 року, дію нормативно-правового акта в часі розуміє так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Згідно із ч.ч.1, 2 ст.5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ч.3 ст.5 ЦК України). Частиною 4 ст.4 ЦК України визначено, що актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України. Дія положень ст.5 ЦК України у повному обсязі поширювалась і на Порядок від 19.07.2006р. як на новий акт цивільного законодавства. Згідно ст.13 Європейської конвенції з прав людини, кожна людина, права і свободи якої порушуються, має право на ефективний засіб захисту у відповідному національному органі незалежно від того, що порушення було вчинене особами, які діяли в офіційній якості. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що норми Порядку №999 від 19.07.2006р. не підлягають застосуванню до правовідносин, що виникли до набрання чинності даним нормативним актом, оскільки відносини щодо забезпечення інваліда автомобілем та надання права членам сім'ї інваліда на залишення автомобіля в разі його смерті є єдиним правочином. Аналогічну правову позицію зайняв Верховний суд України, який своєю постановою від 30 січня 2012 року у справі №6-72цс11 зазначив, що у справах за позовами головних управлінь праці та соціального захисту населення обласних державних адміністрацій до членів сімей померлих інвалідів про повернення автомобілів, "Порядок забезпечення інвалідів автомобілями", затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 19 липня 2006 року № 999 в силу ст. 58 Конституції України та ст. 5 ЦК України не поширюється на права та обов'язки, які виникли на підставі "Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 вересня 1997 року №999. Згідно із ч.1 ст.244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України. При вирішенні питання про забезпечення інваліда [PERSON], діяв Порядок забезпечення інвалідів автомобілями, затверджений постановою Кабінету міністрів України №999 від 08.09.1997 року. Отже, набуте інвалідом право на автомобіль не могло бути змінено наступним актом Кабінету Міністрів України, який був прийнятий вже після набуття такого права. Відповідно до п.37 Порядку №999 від 08.09.1997, після смерті інваліда автомобіль, яким він був забезпечений безплатно або на пільгових умовах, залишається його сім'ї та знімається з обліку в органах соціального захисту населення. Перереєстрація автомобіля на ім'я одного з членів сім'ї інваліда, який на час смерті інваліда проживав разом з ним, проводиться Державтоінспекцією з дозволу органу соціального захисту населення, де інвалід перебував на обліку як власник транспорту. Факт проживання позивача з [PERSON] підтверджується наявною в матеріалах справи копією довідки товариства з обмеженою відповідальністю фірма "ЖЕК-1" від 11.07.2007 року №1083. Відмовляючи позивачу у перереєстрації автомобіля, відповідачем не враховані положення ст.58 Конституції України та застосовано до спірних правовідносин п.41 Порядку забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №999 від 19.07.2006 року, який установлює обмеження та зобов'язання, яких не було визначено в Порядку від 08.09.1997р., тому слід зобов'язати відповідача вчинити дії щодо переоформлення автомобіля марки "Фольксваген", 1999 року випуску, номер кузова [NUMBER], на ім'я [PERSON] без сплати мита та інших податків (зборів), передбачених законодавством при імпорті автомобілів Завданням адміністративного судочинства, згідно ч.1 ст.2 КАС України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Згідно ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.ст.11, 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст.86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Результат розгляду: granted