Рішення адміністративного суду від 2014-01-31 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до прокуратури Міжгірського району Закарпатської області, яким просить визнати протиправними дії та бездіяльність відповідача щодо надання неповної, неточної, необ'єктивної та приховування від надання інформації, недостовірної за запитом від 29.11.2013 року згідно Закону України "Про доступ до публічної інформації", Закону України "Про інформацію", Закону України "Про звернення громадян", Закону України "Про протидію та запобігання корупції в Україні", Закону України "Про державну службу", Закону України "Про Прокуратуру в Україні", Закону України "Про оплату праці", Закону України "Про захист персональних даних", згідно Конституції України; зобов'язати прокуратуру Міжгірського району надати [PERSON] повну, достовірну, неупереджену, об'єктивну, точну, не приховану, як таку, що підлягає наданню згідно інформаційного запиту від 29.11.2013 року, а саме: надати інформацію стосовно премій та надбавок та майна за останні п'ять років (2008-2012) та 11 місяців 2013 року, які отримав попередній прокурор Міжгірського району Закарпатської області [PERSON]; накласти стягнення стосовно прокурора Міжгірського району радника юстиції [PERSON] (накласти адміністративне стягнення згідно ст. 212-3 КУпАП, згідно глави 15 дисциплінарне стягнення згідно Закону України "Про Прокуратуру" (згідно прохальної частини позовної заяви)). Відповідачем подано письмові заперечення проти позову (лист прокуратури Міжгірського району від 25.01.2014 року № 96-42-13/204/вих.-14) згідно яких позов не визнає та просить відмовити в задоволенні такого посилаючись на те, що позивачу правомірно відмовлено у наданні запитуваної ним стосовно премій та надбавок та майна за останні п'ять років (2008-2012) та 11 місяців 2013 року, які отримав попередній прокурор Міжгірського району Закарпатської області [PERSON] інформації, оскільки, така інформація відноситься до конфіденційної та може поширюватись лише за згодою осіб. Враховуючи те, що [PERSON] таку інформацію надати незгідний, та відсутні об'єктивні підстави для надання такої інформації, як то, в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини, то і відмова у наданні запитуваної позивачем інформації є законною. Стосовно позовної вимоги по накладення стягнення на прокурора Міжгірського району [PERSON] згідно Закону України "Про Прокуратуру" та згідно ст. 212-3 КУпАП зазначає, що юрисдикція адміністративних судів не поширюється на спори щодо накладення адміністративних стягнень, а дисциплінарні стягнення можуть застосовуватись лише органом, якому надано право прийняття на роботу працівника або вищестоячим органом у випадках передбачених положенням, статутом або іншими законодавчими актами про дисциплінарну відповідальність, а не судами. Ухвалою суду від 16 січня 2014 року, у відповідності до ст.183-2 КАС України, судом прийнято рішення про проведення розгляду справи в порядку скороченого провадження, без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного: Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29.11.2013 року звернувся до прокуратури Міжгірського району Закарпатської області із запитом на отримання публічної інформації, в якому просив надати інформацію стосовно премій та надбавок та майна за останні п'ять років (2008-2012 рр. та 11 місяців 2013 року), які отримував попередній прокурор Міжгірського району Закарпатської області [PERSON], посилаючись на ч.5 ст. 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації". 10.12.2013 року прокуратурою Міжгірського району позивачу надано відповідь на запит (лист прокурора Міжгірського району радника юстиції [PERSON] за № 98-1482(2678) вих.-13), якою [PERSON] відмовлено у наданні інформації та роз'яснено, що запитувана ним інформація, відповідно до рішення Конституційного суду України у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень ч.1,2 ст. 32, ч.2,3 ст. 34 Конституції України, про особисте та сімейне життя особи, будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки, тощо пов'язані з особою та членами її сім'ї і відносяться до конфіденційної інформації. Розпорядники інформації, які володіють конфіденційною інформацією можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутністю такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Прокурор прокуратури [PERSON] надати таку інформацію не згідний. Однак, позивач вважає, що інформаційна відповідь прокуратури Міжгірського району на поданий запит надана неповна, необ'єктивна, недостовірна, неточна, прихована та така, що потребує надання, а відтак, звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправними дій та бездіяльності відповідача щодо надання неповної, неточної, необ'єктивної та приховування від надання інформації, недостовірної за запитом від 29.11.2013 року згідно Закону України "Про доступ до публічної інформації", Закону України "Про інформацію", Закону України "Про звернення громадян", Закону України "Про протидію та запобігання корупції в Україні", Закону України "Про державну службу", Закону України "Про Прокуратуру в Україні", Закону України "Про оплату праці", Закону України "Про захист персональних даних", згідно Конституції України; зобов'язати прокуратуру Міжгірського району надати [PERSON] повну, достовірну, неупереджену, об'єктивну, точну, не приховану, як таку, що підлягає наданню згідно інформаційного запиту від 29.11.2013 року, а саме: надати інформацію стосовно премій та надбавок та майна за останні п'ять років (2008-2012) та 11 місяців 2013 року, які отримав попередній прокурор Міжгірського району Закарпатської області [PERSON]; накласти стягнення стосовно прокурора Міжгірського району радника юстиції [PERSON] (накласти адміністративне стягнення згідно ст. 212-3 КУпАП, згідно глави 15 дисциплінарне стягнення згідно Закону України "Про Прокуратуру". Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992 року № 2657-ХІІ (далі - Закон № 2657), інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Згідно ст. 5 Закону № 2657, кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. При цьому, реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Гарантії забезпечення права на доступ до публічної інформації, визначені в ст. 3 Закону України від 13.01.2011 року № 2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" (далі - Закон № 2939) та полягають у обов'язку розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; доступом до засідань колегіальних суб'єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації. Доступ до інформації забезпечується шляхом: надання інформації за запитами на інформацію (п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону № 2939). Пунктом 1 ч. 1 ст. 13 Закону № 2939 визначено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання. Строк розгляду запитів на інформацію визначений статтею 20 Закону № 2939, відповідно до частини першої якої розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] звернувся до прокуратури Міжгірського району із запитом на отримання публічної інформації (надісланого рекомендованим листом із ЦПЗ № 1 м. Мукачево 05.12.2013 року). Відповідачем надано відповідь на запит 10.12.2013 року. Таким чином, відповідь на інформаційний запит відповідачем надано у строк визначений законом. Щодо змісту відповіді на інформаційний запит та зобов'язання відповідача надати відомості стосовно премій та надбавок та майна за останні п'ять років (2008-2012) та 11 місяців 2013 року, які отримав попередній прокурор Міжгірського району Закарпатської області [PERSON], суд констатує наступне: Відповідно до ст. 1 Закону № 2939 публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом. Пунктом 2 ч. 1 ст. 22 Закону № 2939 передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту, якщо інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону. При цьому, відповідно до ч. 1, 2 ст. 6 Закону № 2939 інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація. Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні. Закон № 2939-VІ визначає, що конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону. Розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (стаття 7). Інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом (частини перша, друга статті 21 Закону № 2657). Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону № 2657 до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження. Конституційний Суд України в абзаці першому пункту 1 резолютивної частини Рішення від 30 жовтня 1997 року № 5-зп відніс до конфіденційної інформації про фізичну особу, крім вказаної, ще й відомості про її майновий стан та інші персональні дані. Відповідно до Закону України "Про захист персональних даних" від 01.06.2010 року № 2297-VI (далі - Закон № 2297) персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення частин першої, другої статті 32 Конституції України в Рішенні від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012, зазначив, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім'ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов'язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім'ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Зазначеним вимогам Конституції України кореспондують положення законодавства України, якими передбачено, що: збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абз. 2 ч. 1 ст. 302 Цивільного кодексу України); поширення персональних даних без згоди суб'єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (ч. 2 ст. 14 Закону № 2297); конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом (ч. 2 ст. 21 № 2657); розпорядники інформації, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (ч. 2 ст. 7 № 2939). Таким чином, лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці. Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя узгоджується із міжнародно-правовими актами. Так, у статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. У Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції; органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8). Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17). Таким чином, відповідачем правомірно надано відмову в задоволенні запиту, а вимоги позивача про зобов'язання прокуратури Міжгірського району надати інформацію стосовно премій та надбавок та майна за останні п'ять років (2008-2012) та 11 місяців 2013 року, які отримав попередній прокурор Міжгірського району Закарпатської області [PERSON] є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Стосовно позовної вимоги про накладення стягнення відповідно до ст. 147 Кодексу законів про працю, адміністративного стягнення згідно ст. 212-3 КУпАП та додаткових стягнень для державних службовців згідно ст. 14 Закону України "Про державну службу" на в.о. прокурора Міжгірського району молодшого радника юстиції [PERSON] суд зазначає наступне: Згідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. При цьому, згідно п. 3 ч. 3 ст. 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно - правові спори щодо накладення адміністративних стягнень. Згідно ст. 221 КУпАП, справи про адміністративні правопорушення, передбачені (в тому числі) ст. 212 - 3 КУпАП (яке просить застосувати позивач) розглядаються суддями районних, міських, районних у містах чи міськрайонних судів. Стосовно вимоги про притягнення до дисциплінарної відповідальності за нормами Кодексу законів про працю України, то ст. 147 - 1 КЗпП України передбачено визначено право щодо застосування дисциплінарних стягнень та такі можуть застосовуватись органом, якому надано право прийняття на роботу працівника, або вищестоящим органам у випадках, передбачених положеннями, статутами та іншими актами законодавства про дисципліну, та нормами трудового законодавства не передбачено притягнення до дисциплінарної відповідальності за рішенням суду. Статтею 14 Закону України "Про державну службу" (якою встановлено особливості притягнення до дисциплінарної відповідальності державних службовці) також не передбачено можливість притягнення до дисциплінарної відповідальності в судовому порядку. Враховуючи вищевикладене, в задоволенні вимог щодо застосування (накладення) стягнення відповідно до ст. 147 КЗпП України, адміністративного стягнення згідно зі ст. 212-3 КУпАП та додаткових стягнень для державних службовців, згідно ст. 14 Закону України "Про державну службу", слід відмовити. За приписами ч. 2 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідачем доведено правомірність відмови у наданні відповіді на звернення позивача, та в зв'язку з наведеним, позовні вимоги щодо визнання протиправними дій та бездіяльність відповідача щодо надання неповної, неточної, необ'єктивної та прихованої інформації, недостовірної за запитом від 29.11.2013 року згідно Закону України "Про доступ до публічної інформації", Закону України "Про інформацію", Закону України "Про звернення громадян", Закону України "Про протидії та запобігання корупції в Україні", Закону України "Про державну службу", Закону України "Про Прокуратуру в Україні" та зобов'язання прокуратуру Міжгірського району надати [PERSON] повну, достовірну, неупереджену, об'єктивну, точну, не приховану, як таку, що підлягає наданню інформацію - є необґрунтованими, не відповідають вимогам закону та не підлягають до задоволення. Згідно ч.4 ст.94 КАС України, судові витрати з відповідача не стягуються.

Результат розгляду: denied