Рішення адміністративного суду від 2014-02-12 00:00:00+02

11 січня 2014 року [PERSON] звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції з позовними вимогами про: - визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 15 жовтня 2013 року №6819562; - зобов'язання Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції зареєструвати за [PERSON] (код [NUMBER]) право власності на житловий будинок, житловою площею 150,6 кв.м., по [ADDRESS]; - зобов'язання Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції видати [PERSON] (код [NUMBER]) свідоцтво про право власності на житловий будинок житловою площею 150,6 кв.м., по [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що в оскаржуваному рішенні державний реєстратор прав власності на нерухоме майно послався як на підставу свого рішення на статтю 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року та на пункт 44 Постанови Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року №703; підстави для відмови в реєстрації права, визначені Законом, в даному випадку відсутні, оскільки, згідно частини 3 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини) може бути зареєстровано незалежно від того, чи зареєстровано право власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені в адміністративному позові. Відповідач проти позову заперечив, надав суду письмові заперечення на позовну заяву, у яких просив у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування заперечень зазначено, що згідно матеріалів технічної інвентаризації, що були подані позивачем разом із заявою про державну реєстрацію прав, домоволодіння за адресою [ADDRESS] є таким, що побудовано самовільно, про що свідчать відповідні штампи у зазначеному технічному паспорті. Рішення реєстратора про відмову у державній реєстрації прийнято правомірно, з урахуванням всіх підстав та обставин, оскільки заявником при поданні заяви не надано документу, що посвідчував би наявність у заявника зареєстрованого речового права на земельну ділянку, на якій розташоване домоволодіння. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що представником [PERSON] за довіреністю [PERSON] 25 вересня 2013 року подано до Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень для проведення державної реєстрації права власності, форма власності - приватна, на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Державним реєстратором прав на нерухоме майно Колесник Інгою Миколаївною розглянуто вказану заяву позивачки від 25 вересня 2013 року та документи, подані для проведення державної реєстрації прав, та прийнято рішення від 15 жовтня 2013 року №6819562 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень на підставі того, що документи подані не в повному обсязі. Так, зазначено, що згідно матеріалів технічної інвентаризації, що були подані позивачем разом із заявою про державну реєстрацію прав, домоволодіння за адресою: [ADDRESS] є таким, що побудовано самовільно, про що свідчать відповідні штампи у зазначеному технічному паспорті. Державний реєстратор звернув увагу заявника на те, що йому необхідно набути у встановленому порядку право власності на землю чи право користування земельною ділянкою, одержати відповідний документ, зареєструвати обраний правовий титул використання землі в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-ІV, а також визначити межі земельної ділянки. Позивач не погоджується із таким рішенням державного реєстратора та звернувся до суду із позовом про його оскарження. В обґрунтування позову зазначає, що Рішенням Виконавчого комітету Самарського району Ради народних депутатів від 14.04.1989 року №164/9 [PERSON] було дозволено будування індивідуального жилого будинку на земельній ділянці площею 600 кв. м., виділеній учгосом «Самарский» по [ADDRESS], що підтверджується Розпорядженням Дніпропетровської міської ради від 28.12.2009 року №1290-р). Після затвердження проектної документації було побудовано будинок житловою площею 105,6 кв.м. До 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного. Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року №1952-IV (далі - Закон №1952) визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна. Процедура проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедура взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначена Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року №703 (далі - Порядок №703). Статтею 6 Закону №1952 визначена система органів державної реєстрації прав, яку становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку. Проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень або відмова у їх реєстрації відноситься до повноважень органів державної реєстрації прав, що утворені Міністерством юстиції України (стаття 8 Закону №1952). Пунктом 2 Порядку №703 визначено, що орган державної реєстрації прав проводить державну реєстрацію права власності та інших речових прав на нерухоме майно за місцем розташування такого майна. Згідно статті 2 Закону №1952 державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини першої статті 4 Закону №1592 обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно. Статтею 15 Закону №1592 державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначений Порядком №703, відповідно до пункту 7 якого для проведення державної реєстрації прав заявник подає органові державної реєстрації прав заяву про державну реєстрацію, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Мін'юст. Для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та інші документи, визначені цим Порядком. Для проведення державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно заявник, крім документів, що зазначені у пункті 27 цього Порядку, подає копії документів, що зазначені в пункті 9 цього Порядку. Заявник разом із заявою про державну реєстрацію подає органові державної реєстрації прав необхідні для такої реєстрації документи, визначені цим Порядком, їх копії, документ, що підтверджує внесення плати за надання витягу з Державного реєстру прав, та документ про сплату державного мита. Відповідно до частини 2 статті 9 Закону №1952 державний реєстратор прав на нерухоме майно встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. Згідно пункту 16 Порядку №703 за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію та документів, необхідних для її проведення, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або рішення про відмову в такій реєстрації. Рішення про відмову в державній реєстрації прав приймається державним реєстратором виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені у Законі №1952. Так, згідно статті 24 Закону №1952 у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, зокрема, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена. Судом встановлено та підтверджено представниками сторін в судовому засіданні, що згідно даних технічної інвентаризації житлового будинку [ADDRESS], встановлено, що об'єкт - житловий будинок за літерою А-2 по плану, приміщення 1-1 - 1-12, який побудовано самовільно, згідно чинного законодавства, підлягає введенню в експлуатацію, про що виставлено відповідні штампи в технічному паспорті. Загальна площа житлового будинку, збудована самовільно, дорівнює 150,6 кв.м, житлова площа, збудована самовільно, дорівнює 80,6 кв.м. Також наявний штамп щодо побудованих самовільно літньої кухні, сарай літ. Б, вхід у погріб. Приписами статті 331 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором або законом встановлено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту його прийняття в експлуатацію. Якщо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до положень пункту 2 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-ІV якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Відповідно до пункту 4 Порядку №703 у разі, коли законодавством встановлено вимогу щодо прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація права власності на нього проводиться після прийняття такого об'єкта в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Станом на час розгляду справи питання щодо прийняття в експлуатацію нерухомого майна регулюється статтею 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 року №3038-IV, Постановою Кабінету міністрів України від 13.04.2011 року №461 про затвердження порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів. Приписами пункту 44 Порядку №703 встановлено, що державна реєстрація прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно щодо новозбудованого або реконструйованого нерухомого майна проводиться за наявності державної реєстрації речового права на земельну ділянку, на якій розташоване таке майно, за заінтересованою особою. Суд зазначає, що позивачем не введено в експлуатацію нерухоме майно, заяву про реєстрацію права власності на яке подано державному реєстратору, доказів наявності державної реєстрації речового права на земельну ділянку, на якій вказане нерухоме майно розташоване, разом з заявою надано не було. Виходячи з вищенаведеного, суд погоджується з думкою відповідача про те, що для реєстрації права власності на житловий будинок, житловою площею 150,6 кв.м., по [ADDRESS], документи було надано не в повному обсязі. Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. З огляду на викладене, суд не знайшов обґрунтованих підстав для задоволення позову, оскільки відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Результат розгляду: denied