Рішення адміністративного суду від 2014-03-20 00:00:00+02

[PERSON] та [PERSON] звернулись до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Тернопільському районі, Управління Пенсійного фонду України в місті Тернополі, Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області про визнання незаконними відмов щодо повернення сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна та зобов'язання повернути позивачам кошти у розмірі по 1449,65 грн. з рахунку Державного бюджету, відкритого Управлінням Державної казначейської служби у м.Тернополі. Позовні вимоги вмотивовані тим, що 06 листопада 2013 року позивачі придбали по одній другій частці трикімнатної квартири [ADDRESS]. При оформленні договору купівлі-продажу вказаної квартири обома позивачами сплачено по 1449,65 грн. збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі - продажу нерухомого майна у розмірі 1% від його вартості, про що свідчать відповідні квитанції від 06.11.2013 року №ПН1568 та №ПН1564. Позивачі вважають, що збір на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі - продажу нерухомого майна ними сплачувався безпідставно, оскільки вони придбали житло вперше, а тому відповідно до вимог чинного законодавства не є платниками вищевказаного збору. Однак, після звернення із відповідними заявами [PERSON] та [PERSON] Управління Пенсійного фонду України в Тернопільському районі та Управління Пенсійного фонду України в місті Тернополі відповідно відмовили позивачам в поверненні їм помилково сплачених сум збору на обов'язкове державне пенсійне страхування. У зв'язку з наведеним позивачі просили суд визнати такі відмови управлінь ПФУ України протиправними, та зобов'язати Головне управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області повернути їм вказані кошти. У ході розгляду даної справи за клопотанням Головного управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області, виходячи із заявлених позовних вимог та враховуючи згоду усіх осіб, які беруть участь у справі, - судом здійснено заміну одного з визначених позивачами відповідачів на належного, а саме: замінено Головне управління Державної казначейської служби України у Тернопільській області на належного відповідача - Управління Державної казначейської служби України у місті Тернополі, оскільки збір з операції купівлі - продажу нерухомого майна позивачі сплатили на рахунок, відкритий саме в Управлінні Державної казначейської служби України у місті Тернополі і даний рахунок обслуговується цим управлінням Державної казначейської служби України. З врахуванням здійсненої заміни відповідача, на розгляд суду поставлені питання про: - визнання незаконною відмови Управління Пенсійного фонду України в Тернопільському районі щодо повернення [PERSON] 1449,65 грн. сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна; - визнання незаконною відмови Управління Пенсійного фонду України в м.Тернополі щодо повернення [PERSON] 1449,65 грн. сплаченого збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна; - зобов'язання Управління Державної казначейської служби України у місті Тернополі повернути [PERSON] з рахунку Державного бюджету, відкритого Управлінням Державної казначейської служби у м. Тернополі, кошти в розмірі 1449,65 грн., сплачені згідно квитанції № ПН1568 від 06 листопада 2013 року; - зобов'язання Управління Державної казначейської служби України у місті Тернополі повернути [PERSON] з рахунку Державного бюджету, відкритого Управлінням Державної казначейської служби у м. Тернополі, кошти в розмірі 1449,65 грн., сплачені згідно квитанції № ПН1564 від 06 листопада 2013 року. В судових засіданнях позивачі позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з мотивів викладених в позовній заяві, просили позов задовольнити. Представники Управління Пенсійного фонду України у м. Тернополі та Управління Пенсійного фонду України в Тернопільському районі позовні вимоги не визнали, надали суду письмові заперечення проти позову, в яких посилаються, зокрема, на те, що Пенсійний фонду України не володіє інформацією стосовно прав власності громадян на нерухоме майно. Тому, зважаючи на те, що органи Пенсійного фонду України в свою чергу також позбавлені можливості робити висновки про придбання конкретними особами житла вперше чи придбання ними житла в минулому, а самі позивачі не можуть підтвердити обставини первинного придбання ними житла позивачі через відсутність відповідного органу, компетентного видавати такі довідки, - відповідачі вважають, що надані ними відмови у поверненні позивачам відповідного збору - були правомірними. В судовому засіданні, представники відповідачів зазначали, що управління - не вчиняли дій та не приймали рішень щодо зобов'язання позивачів сплатити збір на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна, і такий збір позивачі сплатили добровільно. Посилаючись на викладене в запереченнях, представники відповідачів просили суд в задоволенні позову відмовити. Представник Управління Державної казначейської служби України у місті Тернополі подав суду письмові заперечення проти позову, пояснив, що Управління Державної казначейської служби України у місті Тернополі жодних протиправних дій відносно позивачів не вчиняло. У випадку ж, коли суд з'ясує, що сплачені кошти до відповідного бюджету підлягають поверненню, - суд вправі зобов'язати орган, який контролює справляння надходжень бюджету, сформувати відповідне подання про повернення коштів, на користь відповідної особи у разі відмови згаданим органом здійснювати такого роду повернення. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, - суд встановив наступні обставини. 06 листопада 2013 року між [PERSON] (продавцем) і позивачами, [PERSON] та [PERSON] (покупцями), укладено договір купівлі-продажу трикімнатної квартири [ADDRESS]. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстрований в реєстрі за №3484 (а.с. 8-9). Відповідно до умов цього договору загальна ціна придбаної позивачами квартири становила 289930,00 грн. При цьому, як видно з договору, позивачі придбали вказану квартиру у рівних частинах - по 1/2 частці квартири. При цьому, купівля 1/2 частки квартири здійснювалась за особисті кошти та в особисту приватну власність кожного з позивачів окремо (а.с. 8, зворот). Судом також встановлено, що перед укладенням вищезазначеного договору купівлі-продажу квартири [PERSON] та [PERSON] сплатили збір на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу майна у розмірі 1% від вартості придбаних ними 1/2 часток житла, а саме: - [PERSON] сплатила 1449,65 грн. - згідно квитанції №ПН1568 від 06 листопада 2013 року (а.с. 11); - [PERSON] сплатив 1449,65 грн. - згідно квитанції № ПН1564 від 06 листопада 2013 року (а.с. 12). 06.11.2013 року позивачі зареєстрували право власності на належні їм частки квартири [ADDRESS] та одержали витяг про державну реєстрацію права власності № 12352792, номер запису про право власності [PERSON] - 3267206, номер запису про право власності [PERSON] - 3267218 (а.с.10). 27.11.2013 року [PERSON], будучи зареєстрованим за адресою: [ADDRESS], - звернувся до Управління Пенсійного фонду України в місті Тернополі щодо повернення сплаченого ним збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна у сумі 1449,65 грн., надавши відповідний перелік документів (які підтверджують факт придбання ним 1/2 частки квартири, реєстрацію права власності на нерухоме майно, сплату збору, а також довідку Товариства з обмеженою відповідальністю "Міське бюро технічної інвентаризації", витяг з Державного реєстру правочинів). А 28 листопада 2013 року з також ж вимогою та документами звернулась і [PERSON] - до Управління Пенсійного фонду України в Тернопільському районі, будучи зареєстрованою за адресою: [ADDRESS]. Вищезазначені обставини не заперечуються та визнані сторонами у справі. Однак, листом за №25295/02 від 29.11.2013 року Управління Пенсійного фонду України в місті Тернополі відмовило [PERSON] у поверненні йому збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна, посилалось на відсутність для цього правових підстав та відсутність у Пенсійного фонду України інформації щодо реєстрації права власності громадян на нерухоме майно (а. с. 18 -19). Така ж відповідь за №3435/02 від 04.12.2013 року була отримана і [PERSON] від Управління Пенсійного фонду України в Тернопільському районі (а.с - 20). Вищезазначені відмови Управлінь Пенсійного фонду і стали підставою для подальшого звернення позивачів до суду із даним позовом. Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, розглянувши доводи, викладені в позові, та надавши їм належну правову оцінку, проаналізувавши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне. Предметом судового розгляду в даній адміністративній справі є позовні вимоги про повернення зайво сплаченого позивачем збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операції купівлі-продажу нерухомого майна. Згідно з положеннями статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Порядок справляння та використання збору на обов'язкове державне пенсійне страхування визначає Закон України "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування" від 26.06.1997 року №400/97-ВР. Відповідно до пункту 9 статті 1 Закону України "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування" - платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування є підприємства, установи, організації незалежно від форм власності та фізичні особи, які придбавають нерухоме майно, за винятком державних підприємств, установ, організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетом і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадяни, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають його вперше. Нерухомим майном визнається жилий будинок або його частина, квартира, садовий будинок, дача, гараж, інша постійно розташована будівля, а також інший об'єкт, що підпадає під визначення групи 3 основних засобів та інших необоротних активів згідно з Податковим кодексом України. Пунктом 8 статті 2 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено що, об'єктом оподаткування для платників збору визначених пунктом 9 статті 1 цього Закону, є вартість нерухомого майна, зазначена в договорі купівлі-продажу такого майна. Відповідно до пункту 10 статті 4 Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» - на обов'язкове державне пенсійне страхування для підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності та фізичних осіб, які придбавають нерухоме майно встановлюються ставки збору на рівні 1 відсотка від вартості нерухомого майна, зазначена в договорі купівлі-продажу такого майна. Питання сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій згідно із Законом України "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування" врегульовані Порядком сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з окремих видів господарських операцій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.1998 року № 1740 (надалі по тексту - Порядок №1740). Згідно з пунктом 15-1 Порядку №1740, який містить положення аналогічні за змістом положенням вищенаведених статей Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування», - збір на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна сплачується підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності та фізичними особами, які придбавають нерухоме майно, у розмірі 1 відсотка від вартості нерухомого майна, зазначеної в договорі купівлі-продажу такого майна, за винятком державних підприємств, установ і організацій, що придбавають нерухоме майно за рахунок бюджетних коштів, установ та організацій іноземних держав, що користуються імунітетами і привілеями згідно із законами та міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також громадян, які придбавають житло і перебувають у черзі на одержання житла або придбавають житло вперше. Таким чином, із загального правила про обов'язковість сплати збору при придбанні нерухомого майна законодавцем встановлено два винятки: громадяни, які придбавають житло і перебувають на черзі на одержання житла, та громадяни, які придбавають житло вперше. Відповідно пункту 15-3 Порядку №1740 - нотаріальне посвідчення або реєстрація на біржі договорів купівлі-продажу нерухомого майна здійснюється за наявності документального підтвердження сплати збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна. Поряд з цим, станом на час придбання позивачами нерухомого майна, так само як і станом на час розгляду справи, в Україні відсутній механізм перевірки інформації про те, чи вперше особа придбала нерухомість. Зокрема, на сьогоднішній день в Україні не існує єдиної бази, за допомогою якої можна визначити первинне придбання нерухомого майна особою, а також не існує органу, компетентного видавати довідки на підтвердження обставин первинного придбання житла. При цьому, інформацією щодо прав власності на нерухоме майно - не володіє також і Пенсійний фонд України. В той же час, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, Держава зобов'язана забезпечити його реалізацію. В протилежному ж випадку - всі негативні наслідки відсутності належного правового регулювання покладаються саме на державу. Суд звертає увагу на те, що питання стосовно механізму перевірки інформації про те, чи вперше особа придбала нерухомість, - було предметом звернення Пенсійного фонду України до Конституційного Суду України з проханням дати тлумачення терміна "придбавають житло вперше", що міститься у пункті 9 частини 1 статті 1 Закону України "Про збір на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", визначивши коло осіб, яких необхідно вважати такими, що придбавають житло вперше. Ухвалою Конституційного Суду України від 23.03.00 р. № 29-у/2000 відмовлено у відкритті конституційного провадження у справі через відсутність у Пенсійного фонду України права на конституційне подання та непідвідомчість Конституційному Суду України питання, порушеного у поданні. Відповідно до статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Нормами частини 2 статті 72 КАС України обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень - покладено на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Таким чином, за відсутності на даний час відповідного правового механізму перевірки інформації про факт придбання нерухомості вперше саме держава, в особі Пенсійного фонду України як уповноваженого суб'єкта владних повноважень, зобов'язана доводити той факт, що у кожному конкретному випадку особа, що зобов'язана сплачувати збір на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, придбала житло не вперше. При цьому, відсутність в Україні єдиної системи реєстрації прав на нерухоме майно та позбавлення можливості Пенсійного фонду України та його територіальних відділень можливості встановити придбання житла конкретною особою вперше, не може ставитись в провину особі, оскільки невизначення порядку виконання законодавчо закріплених норм - не може впливати на порушення прав громадян, які наділені такими правами. За таких обставин, саме органи Пенсійного фонду України зобов'язані довести, що конкретні особи - придбавають житло не вперше. Відповідно до частини першої статті 138 КАС України предметом доказування є обставини, яким обґрунтовуються позовні вимоги чи заперечення або які мають інше значення для вирішення справи та які належить встановити при ухваленні судового рішення у справі. В ході розгляду даної справи судом досліджено ряд письмових доказів, наданих суду на підтвердження позиції учасників адміністративного процесу з приводу заявленого позову. При цьому, оцінюючи наявну в матеріалах справи довідку ТОВ "Міське бюро технічної інвентаризації" №4868 від 14.11.2013 року (а.с.15), на яку посилалась представник УПФ України в місті Тернополі як на підставу для висновку про те, що [PERSON] придбаває житло не вперше, - суд зазначає, що вказана довідка лише підтверджує те, що 1/5 частини квартири в будинку [ADDRESS] була зареєстрована за [PERSON] на підставі розпорядження органу приватизації №21652 від 04.03.1997 року. Водночас, як встановлено судом в ході розгляду справи, - позивач вказану частку квартири ніколи не придбавав самостійно, а її реєстрація за ним на праві власності - відбулась у період дії законодавства, яке передбачало необхідність реєстрації житла (відповідних часток) та ведення обліку технічної інвентаризації за кількістю осіб, які в ньому проживають. В той же час, суд зазначає, що вказана довідка ТОВ "Міське бюро технічної інвентаризації" №4868 від 14.11.2013 року - жодним чином не підтверджує того, що раніше (до 06.11.2013 року) [PERSON] вже придбавав житло чи того, що до 06.11.2013 року даний позивач не перебував у черзі на одержання житла. Натомість, як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки ТВБВ № 10019/09 філії -Тернопільського обласного управління АТ "Ощадбанк України" №371 від 13.11.2013 року - [PERSON] - включений в списки на приватизацію житла за адресою: [ADDRESS], але житлові сертифікати - не використано (а.с - 17). Окрім того, аналогічною довідкою ТВБВ № 10019/02 філії Тернопільського обласного управління АТ "Ощадбанк" №146 від 14.11.2013 року підтверджується, що і інша позивач у даній справі - [PERSON], - включена в списки на одержання житлових чеків, і житлові чеки нею - не використані (а.с.- 16). Будь-яких належних та допустимих доказів, які б спростовували твердження [PERSON] та [PERSON] про придбання ними житла вперше, чи свідчили б про відсутність у них права на звільнення від сплати збору, відповідачами - не надано, а судом - не здобуто. За наведених обставин суд приходить до переконання, що позивачі дійсно вперше придбали житло (за договором купівлі-продажу від 06.11.2013 року) та при оформленні документів безпідставно (помилково) сплатили збір на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна в розмірі 1% від вартості придбаного ними майна. Відтак, позивачі мають право на повернення суми сплаченого ними збору на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування - як помилково сплаченого, за відсутності обов'язку здійснювати такий платіж. Водночас, вирішуючи питання про повернення позивачам коштів у розмірі по 1449,65 грн. шляхом зобов'язання Управління Державної казначейської служби України у місті повернути ці кошти з рахунку Державного бюджету України, відкритого Управлінням Державної казначейської служби у місті Тернополі, - то суд приходить до висновку про неможливість задоволення таких вимог саме й той спосіб, у який просять позивачі, з огляду на наступне. Зокрема, як встановлено в ході розгляду справи на заперечувалось позивачами, станом на момент звернення до суду позивачів із даним позовом, Управління Державної казначейської служби України у місті Тернополі не отримувало жодних заяв позивачів чи подання від органів, які повинні забезпечувати надходження платежів до бюджету, для повернення на користь позивачів помилково або надмірно зарахованих до бюджету податків, зборів (обов'язкових платежів). Вказане свідчить про те, що у процесі виконання своїх функціональних обов'язків Управління Державної казначейської служби України у місті Тернополі, , жодним чином не порушило прав та охоронюваних законом інтересів позивачів, та ніяких незаконних чи протиправних дій відносно позивачів - не вчиняло. Відтак, - у суду немає правових підстав для зобов'язання вказаного відповідача вчинити будь-які дії відносно позивачів. Поряд з цим, суд звертає увагу на те, що частиною 2 статті 11 КАС України, визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Тому при вирішенні даного спору, суд звертає увагу на наступні положення чинного законодавства. Частиною другою статті 45 Бюджетного кодексу України передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету. Органи стягнення у відповідності до пункту 39 статті 2 Бюджетного кодексу України - органи, що контролюють справляння надходжень бюджету, - органи державної влади, а також органи місцевого самоврядування, уповноважені здійснювати контроль за правильністю та своєчасністю справляння податків і зборів (обов'язкових платежів), інших надходжень бюджету. Постановою КМУ "Деякі питання ведення обліку податків і зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджету" від 16 лютого 2011 року № 106, Пенсійний фонд України зазначено в переліку органів, що контролюють справляння надходжень бюджету при купівлі - продажу нерухомого майна. Відповідно до Порядку казначейського обслуговування доходів та інших надходжень державного бюджету, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.01.2013 року №43, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 лютого 2013 р. за № 291/22823, органи Державного казначейства України у процесі казначейського обслуговування державного бюджету за доходами та іншими надходженнями формують розрахункові документи і здійснюють повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету та здійснюють безспірне списання коштів державного бюджету на підставі виконавчого документа у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, оскільки збір на обов'язкове державне пенсійне страхування в розмірі 1% від вартості придбаного нерухомого майна, [PERSON] та [PERSON] сплачено помилково, то за відсутності обов'язку здійснювати такий платіж, - суд приходить до висновку, що сплачені ними при нотаріальному оформленні договору купівлі-продажу вперше придбаного житла кошти (по 1449,65 грн.)- підлягають поверненню з Державного бюджету України. Поряд цим таке повернення коштів - може відбуватись лише за дотримання ряду умов, визначених чинним законодавством. Так, на даний час, процедуру повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, а саме: податків, зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджету, коштів від повернення до бюджетів бюджетних позичок, фінансової допомоги, наданої на поворотній основі, та кредитів, у тому числі залучених державою або під державні гарантії, - визначає Порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затверджений наказом Державного казначейства України від 10.12.2002 року № 226, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 25.12.2002 року за №1000/7288, з змінами і доповненнями (надалі по тексту - Порядок №226) . Відповідно до пункту 5 даного Порядку №226 - повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету. Подання надається до органу Державного казначейства України за формою, передбаченою відповідними спільними нормативно-правовими актами Державного казначейства України та органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, з питань повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету коштів, або в довільній формі на офіційному бланку установи, за підписом керівника установи або його заступників відповідно до їх компетенції з обов'язковим зазначенням такої інформації: обґрунтування необхідності повернення коштів з бюджету, найменування (П. І. Б.) платника, ідентифікаційного коду за ЄДРПОУ або реєстраційного номера облікової картки платника податків з ДРФО, або серії та номера паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та офіційно повідомили про це відповідний орган державної податкової служби і мають відмітку у паспорті), суми платежу, що підлягає поверненню, дати та номера розрахункового документа, який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету. Відповідно до підпункту 7 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету. Згідно із додатком до постанови Кабінету міністрів України від 16.02.2011 року №106 "Деякі питання ведення обліку податків і зборів (обов'язкових платежів) та інших доходів бюджету", контроль за справлянням (стягненням) до бюджету надходжень, що обліковуються за кодом доходів бюджету 24140500 "Збір з операцій придбання (купівлі-продажу) нерухомого майна" покладено на Пенсійний фонд України. При цьому законодавством визначено, що повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, - передбачає звернення платника з заявою про повернення коштів до відповідних органів, що контролюють надходження платежу, для ініціювання внесення подання до органу Державної казначейської служби України. Тобто, першочергово платник має звернутися до відповідного контролюючого органу про повернення помилково зарахованих платежів, і лише у випадку відмови - звертається до суду за захистом своїх прав та інтересів. Як вже було зазначено вище, - судом встановлено, що позивачі звертались до відповідних Управлінь Пенсійного фонду України (в залежності від реєстрації місця проживання) із заявами про повернення сплаченого ними збору, однак у поверненні таких коштів відповідачі їм відмовили. В силу частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. Вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що під час укладання договору купівлі-продажу житла [PERSON] та [PERSON] відповідні суми збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу майна - сплатили самостійно, з метою нотаріального посвідчення та подальшої реєстрації договору купівлі-продажу трикімнатної квартири, оскільки Законом України "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування" передбачено, що нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна здійснюється при наявності сплати збору до Пенсійного фонду, який сплачується фізичною особою в разі купівлі - продажу нерухомого майна. При цьому, будь-яких примусових дій, які б порушували права чи інтереси позивачів, відповідачі (органи Пенсійного фонду України) - не вчиняли. А тому, оскільки сплата збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу майна з боку позивачів була самостійною, і відповідачі при розгляді заяв позивачів позбавлені були можливості здійснити в належному обсязі перевірку фактів придбання позивачами житла вперше чи придбання ними житла в минулому, - то суд приходить до переконання, що і Управління Пенсійного фонду України в місті Тернополі і Управління Пенсійного фонду України в Тернопільському районі - в силу незалежних від них обставин правомірно виходили з того, що вони позбавлені можливості зробити самостійний і беззаперечний висновок про придбання позивачами житла вперше. Відтак, жодної неправомірності у наданих позивачам відмовах у поверненні збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна (викладених у листах за №25295/02 від 29.11.2013 року та №3435/02 від 04.12.2013 року відповідно) з боку відповідачів - суд не вбачає. В силу положень чинного процесуального законодавства вищенаведені висновки суду - виключають можливість задоволення позовних вимог і в частині визнання неправомірними відмов відповідачів щодо повернення збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна. Поряд з цим, зважаючи на те, що в ході розгляду даної справи судом встановлено, що помилково сплачений позивачами збір на обов'язкове державне пенсійне страхування підлягає поверненню їм з Державного бюджету України, - суд вважає за необхідне звернути увагу на наступні положення законодавства. Так, у відповідності до вимог частини 2 статті 162 КАС України - у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії. Водночас, суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень. Суд підкреслює, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб'єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права, без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України - суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Оскільки, законодавством визначено порядок повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, який передбачає звернення платника з заявою про повернення коштів до відповідних органів, що контролюють надходження платежу, для ініціювання внесення подання до органу Державної казначейської служби України, та враховуючи необхідність повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, - суд вважає можливим вийти за межі позовних вимог, зобов'язавши Управління Пенсійного фонду України в місті Тернополі та Управління Пенсійного фонду України сформувати та подати до Управління Державної казначейської служби України у місті Тернополі відповідні подання про повернення позивачам помилково сплачених ними сум збору на обов'язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна (по 1449,65 грн.). В даному випадку, зважаючи відсутність в органів Пенсійного фонду України в силу незалежних від них обставин можливості зробити самостійний і беззаперечний висновок про придбання позивачами житла вперше, а також на те, що такі обставини встановлені у визначеному законом порядку саме в ході розгляду даної судової справи,- прийняття судом такого рішення про зобов'язання відповідачів сформувати та подати до органу Державної казначейської служби відповідні подання - є єдиним по своїй суті способом відновлення прав позивачів, ефективним механізмом захисту таких прав, який відповідатиме принципу верховенства права, не лише з боку суду, але й з боку відповідачів, які є суб'єктами владних повноважень. З огляду на зазначене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та у спосіб, наведений вище. Окрім того, у відповідності до положень частини 3 статті 94 КАС України, враховуючи часткове задоволення позову, присудженню на користь позивачів відповідно до задоволених вимог, - підлягають здійснені ними судові зі сплати судового збору - в сумі по 172,05 грн. Решта ж судових витрат, сплачених позивачами у розмірі по 68,82 грн., - залишаються в Державному бюджеті України.

Результат розгляду: partial