Рішення адміністративного суду від 2014-01-29 00:00:00+02

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 28 жовтня 2013року позов [PERSON] задоволено частково, зобов'язано Головне управління Держземагенства у Київській області розглянути клопотання [PERSON] про виділення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у порядку, в строки та у спосіб, встановлені чинним законодавством України та прийняти рішення за наслідками розгляду такого клопотання. Стягнуто з Державного бюджету на користь позивача судовий збір в розмірі 17 грн. 20 коп., а в іншій частині позову відмовлено. Не погоджуючись з постановленим рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати постанову суду першої інстанції, як таку, що винесена з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, вислухавши доводи учасників процесу, колегія суддів апеляційного суду знаходить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову повністю виходячи з наступного. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 198, пункту 4 частини 1 статті 202 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. З висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитись не може з огляду на наступне. З матеріалів справи вбачається, що до відповідача - Головного управління Держземагенства у Київській області надійшло клопотанням від 29.03.2013р. в порядку ст. 118 Земельного кодексу України, подане від імені [PERSON], в якому заявником ставилось прохання про реалізацію гарантованого права особи на отримання безоплатно у власність земельної ділянки, визначення без її погодження та виділення заявниці земельної ділянки орієнтовним розміром до 2,0 га в адміністративних межах Новопетрівської сільської ради Вишгородського району, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства». Як вбачається із тексту вказаного клопотання від 29.03.2013р., таке підписане від імені [PERSON] повіреним на підставі договору доручення № 67/02/13-зд від 25.02.2013р. [PERSON], копія якого була долучена до вказаного вище клопотання. (а.с.8-9,11-12) У відповідь на вказане клопотання, відповідач листом від 30.04.2013 року повідомив, що звернення розглянуто. За результатами розгляду повідомив, що згідно ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона зобов'язується вчинити від імені і за рахунок другої сторони певні юридичні дії. Статтею 1007 цього ж Кодексу передбачено, що довіритель зобов'язаний видати довіреність на вчинення юридичних дій і тим самим легалізує повіреного як свого представника перед третіми особами. Довіреність відтворює повноваження повіреного, визначене умовами договору доручення. Вказаним листом відповідач також зазначив, що розгляд питання стосовно надання дозволу гр.[PERSON] на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, буде можливий після надання документу, що підтверджує повноваження діяти від імені довірителя. З огляду на вказане суд апеляційної інстанції приходить до наступного висновку. Згідно з ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. При взаємовідносинах з громадянами України органи державної влади керуються Законом України «Про звернення громадян». Відповідно до положень статті 5 Закону України «Про звернення громадян» звернення адресуються органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань. У зверненні має бути зазначено прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання громадянина, викладено суть порушеного питання, зауваження, пропозиції, заяви чи скарги, прохання чи вимоги. Звернення може бути усним (викладеним громадянином і записаним посадовою особою на особистому прийомі) чи письмовим, надісланим поштою або переданим громадянином до відповідного органу, установи особисто чи через уповноважену ним особу, якщо ці повноваження оформлені відповідно до чинного законодавства. Звернення може бути подано як окремою особою (індивідуальне), так і групою осіб (колективне). Письмове звернення повинно бути підписано заявником (заявниками) із зазначенням дати. Отже, аналіз вищевказаної норми Закону України «Про звернення громадян» дає підстави для висновку, що повноваження особи, яка і інтересах заявника звертається до державного органу, мають бути оформлені відповідно до чинного законодавства, а в силу положень ч.1 ст. 15 цього ж Закону відповідні органи чи особи зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства. Відтак, беручи до уваги вищевказані норми Закону України «Про звернення громадян», є очевидним, що перед тим як розпочати розгляд по суті заяви (звернення) державні органи чи їх посадові особи зобов'язані перевірити відповідність звернення вимогам закону і в тому числі належне оформлення повноважень особи яка звертається в чиїх - небудь інтересах. Разом з тим, повноваження особи на представництво інтересів іншої особи мають бути оформлені відповідно до чинного законодавства. Чинним законодавством України, а саме ст. 1000 Цивільного Кодексу України визначено, що за договором доручення одна сторона зобов'язується вчинити від імені і за рахунок другої сторони певні юридичні дії. Однак, статтею 1007 ЦК України чітко передбачено, що довіритель зобов'язаний видати довіреність на вчинення юридичних дій і тим самим легалізує повіреного як свого представника перед третіми особами. Довіреність відтворює повноваження повіреного, визначене умовами договору доручення. Вказана норма ЦК України є імперативною, а відтак, для вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення, довіритель зобов'язаний видати повіреному довіреність. З матеріалів справи вбачається, що клопотання від 29.03.2013р. підписане від імені [PERSON] повіреним тільки на підставі договору доручення № 67/02/13-зд від 25.02.2013р. [PERSON], копія якого була долучена до вказаного вище клопотання. При цьому довіреність, яка б була видана [PERSON] для представництва її інтересів, за цим договором доручення [PERSON] видана не була і така в клопотанні від 29.03.2013р. не вказана. Тому, враховуючи вищенаведене, на думку суду апеляційної інстанції, відповідачем обґрунтовано вказано гр. [PERSON] (який від імені позивачки підписав та подав клопотання), що розгляд питання стосовно надання дозволу гр. [PERSON] на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, буде можливий після надання документу, що підтверджує повноваження діяти від імені довірителя. Також, колегія суддів апеляційного адміністративного суду зазначає, що правовий аналіз дій відповідача та їх відповідність нормам Земельного кодексу України, зокрема положенням ст.ст.116,118,122 ЗК України, що зроблено судом першої інстанції, за даних обставин є можливим тільки після подачі відповідачу належним чином оформленого звернення особи (в тому числі і з належним оформленням повноважень). Згідно з частиною першою статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Частиною другою статті 71 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, який відповідачем в даному випадку виконаний. Згідно зі ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, що на думку колегії апеляційного адміністративного суду, не дотримано судом першої інстанції. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального права, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, викладені у зазначеній постанові, у зв'язку з чим є підстави для її скасування з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог повністю.

Результат розгляду: denied