Рішення адміністративного суду від 2014-01-20 00:00:00+02

[PERSON] звертнулась в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Державної судової адміністрації України, Міністерства фінансів України, Головного управління Державного казначейства України при Міністерстві фінансів України, Апеляційного суду Тернопільської області в якому просила зобов'язати Міністерство фінансів України списати та перерахувати кошти на рахунок Державної судової адміністрації України для виплати [PERSON] коштів в сумі 198 683 грн. 20 коп. недоплаченої заробітної плати та 139 420 грн. 57 коп. недоплаченого грошового утримання, зобов'язати Державну судову адміністрацію України перерахувати на рахунок апеляційного суду Тернопільської області для виплати [PERSON] кошти в сумі 198 683 грн. 20 коп. недоплаченої заробітної плати та 139 420 грн. 57 коп. недоплаченого грошового утримання, зобов'язати апеляційний суд Тернопільської області нарахувати та виплатити [PERSON] кошти в сумі 198 683 грн. 20 коп. недоплаченої заробітної плати і 139 420 грн. 57 коп. недоплаченого грошового утримання, з утриманням прибуткового податку та всіх інших обов'язкових платежів. Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 02 листопада 2010 року позовні вимоги задоволено, зобов'язано Міністерство фінансів України списати та перерахувати кошти на рахунок Державної судової адміністрації України для виплати [PERSON] коштів в сумі 198 683 грн. 20 коп. недоплаченої заробітної плати та 139 420 грн. 57 коп. недоплаченого грошового утримання, зобов'язано Державну судову адміністрацію України перерахувати на рахунок апеляційного суду Тернопільської області для виплати [PERSON] кошти в сумі 198 683 грн. 20 коп. недоплаченої заробітної плати та 139 420 грн. 57 коп. недоплаченого грошового утримання, зобов'язано апеляційний суд Тернопільської області нарахувати та виплатити [PERSON] кошти в сумі 198 683 грн. 20 коп. недоплаченої заробітної плати і 139 420 грн. 57 коп. недоплаченого грошового утримання, з утриманням прибуткового податку та всіх інших обов'язкових платежів. Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Державна судова адміністрація України та Міністерство фінансів України оскаржили його в апеляційному порядку, вважають, що постанова прийнята із порушенням норм матеріального і процесуального права. В апеляційній скарзі Державна судова адміністрація України зазначає, що суд першої інстанції постановляючи своє рішення, керувався лише принципами котрі гарантують незалежність суддів, включаючи їх матеріальне і соціальне забезпечення, у тому числі, гарантії права щодо оплати праці, але не врахував норм, які визначені Державним бюджетом та постановами Кабінету Міністрів України, котрі регулюють, і від котрих залежить, безпосередньо, виплата заробітної плати всі працівникам місцевих судів. Заробітна плата суддів складається з посадового окладу, премій, доплат за кваліфікаційні класи, надбавок за вислугу років та інших надбавок. Тобто закон лише установлює структуру виплат, з яких складається заробітна плата, конкретні ж розміри таких виплат, у тому числі посадових окладів суддів, установлюються підзаконними нормативними актами. У вересні 2005 року прийнята постанова Кабінету Міністрів України № 865 «Про оплату праці суддів», відповідно до якої нові посадові оклади визначені не в абсолютних величинах, а в коефіцієнтах до мінімальної заробітної плати. У грудні 2005 року уряд прийняв постанову № 1243 «Питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та судів» відповідно до якої відбувається фіксування розміру мінімальної заробітної плати для високопосадовців та суддів на рівні 332 гривні (мінімальна заробітна плата станом на 01.09.2005), Внаслідок чого постанову КМУ від 03,09,2005 № 865 доповнено пунктом 4-1 такого змісту: «Установити, що розміри посадових окладів, передбачених цією постановою, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 гривні і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не провадиться» (зміни внесені згідно з постановою КМУ від 31.12.2005р. №1310). 19 березня 2007 року Печерським районним судом м. Києва винесено рішення в адміністративній справі за позовом [PERSON] до Держави Україна та Кабінету Міністрів України, однією із вимог вказаного позову було визнання протиправними окремих положень постанови Кабінету Міністрів України від 31.12.2005 р. № 1310 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865» Зазначена вимога судом була задоволена. Відповідно до ухвал Київського апеляційного адміністративного суду від 03.12.2007 та Вищого адміністративного суду України від 29.10.2009 вказане судове рішення в частині скасування пункту 4-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 р. № 865 залишено без змін. В ухвалі Вищого адміністративного суду зазначено, що ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, тобто з 29 жовтня 2009 року. Отже, п.4-1 постанови КМУ № 865 від 03.09.2005 р. «Про оплату праці суддів» є скасованим з моменту набрання законної сили ухвали суду, тобто з 29.10,2009, а не з іншого як вважає позивач. Це підтверджується і вище зазначеною ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29.10.2009, якою було скасовано додаткову постанову Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2008 р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 25.06.2009 р. по вище вказаній адміністративній справі, які допускали поворот виконання постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865 шляхом визначення, що постанова в частині встановлення посадових окладів виходячи з кількості розмірів мінімальної заробітної плати підлягає застосуванню з 01.01.2006 р. без обмеження заробітної плати, яке було встановлено скасованим п. 4-1 та зазначено: «Оскільки суттю повороту виконання рішення чи окремих його положень згаданого у пункті 1 частини другої статті 162 КАС України є повернення до становища, яке існувало до видачі нормативно-правового акта, та/або повернення отриманого у разі його виконання, то рішення судів про поворот виконання постанови Кабінету Міністрів України № 865 від 03.09.2005р. «Про оплату праці суддів» шляхом визначення, що постанова в частині встановлення посадових окладів виходячи з кількості розмірів мінімальної заробітної плати підлягає застосуванню з 01 січня 2006 року без обмеження мінімальної заробітної плати, яке було встановлено скасованим пунктом 4-1 суперечить законній меті повороту виконання та є підміною судом належного нормотворця». Тому додаткові судові рішення, як ухвалені з порушенням вимог ст. 168 КАС України, підлягають скасуванню. Судові рішення окружного адміністративного суду м. Києва від 21.05.2008 р. та Печерського районного суду м. Києва від 19.03.2007 р. винесені у справах за позовами до Кабінету Міністрів України. Відповідно до статті 117 Конституції України та статті 52 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» прийняття постанов Кабінету Міністрів є його виключною компетенцією. Державна судова адміністрація України, як орган виконавчої влади, діє лише в межах повноважень, визначених законодавством, Положенням про Державну судову адміністрацію України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2009 р. № 14 У 2008 році ДСА України було розроблено проект постанови Кабінету Міністрів України щодо скасування обмеження при обчисленні посадових окладів суддів виходячи із мінімальної заробітної плати 332 гривні. Відповідно до Регламенту Кабінету Міністрів України, затвердженого постановою КМУ від 18.07.2007 р. № 950, зазначений проект у жовтні 2008-го був надісланий на погодження до відповідних органів, а саме: Міністерства фінансів, Міністерства праці та соціальної політики та Міністерства економіки. Жодним із вказаних міністерств проект постанови не підтримано. Відповідно ДСА України ще раз підготовлено проект змін до постанов КМУ від 03.09.2005 р. № 865 та від 21.12.2005 р. № 1243. Крім того апелянт зазначає, що суд зобов'язав ДСА України виплатити заробітну плату позивачу, чим порушив вимоги Бюджетного кодексу України, а саме: ст. 3 п.1 що визначає бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року, заробітна плата та довічне грошове утримання були б нараховані за умови прийняття відповідної постанови Кабінету Міністрів у 2005 році. Заборгованості по заробітній платі вище вказаним суддям за попередні роки по даних бухгалтерського обліку не відображено; ст.7 п.2.8 що визначає принцип збалансованості - повноваження на здійснення витрат бюджету повинні відповідати обсягу надходжень до бюджету на відповідний бюджетний період, та принцип цільового використання бюджетних коштів - бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, а кошти на виконання рішень судів на користь судів виділяються з Державного бюджету на спеціально відкритий рахунок у ГУДКУ «Виконання рішень судів на користь судів»; ст.55 де визначено що захищеними статтями видатків бюджету визначаються статті видатків Державного бюджету України, обсяг яких не може змінюватися. Законом Про Державний бюджет України на 2010 рік ст. 27 визначено ряд захищених статей; ст.87 Бюджетного кодексу України якою визначено розмежування між бюджетами і видатками виконавчої влади п.1-б «місцеві суди є судовою владою із окремими призначеними річними видатками.» Враховуючи наведене апелянт вважає, що суд не мав права зобов'язувати ДСА України, як органу центральної виконавчої влади, перерахувати кошти позивачу за минулий бюджетний період, кошти які не передбачені поточним бюджетом на 2010 рік, що є грубим порушенням бюджетного законодавства України. Відповідно до покладених повноважень, ДСА України, при нарахуванні та виплаті заробітної плати та щомісячного грошового утримання суддям, керується чинними нормативно - правовими актами, в першу чергу, Бюджетним кодексом України, Законом України «Про Державний бюджет України на 2010 рік», кошторисом ( фондом оплати праці) на відповідний фінансовий рік, який погоджується і затверджується в установленому порядку, штатним розписом і всі виплати здійснюються в межах фонду заробітної плати, станом на 2010 рік не має заборгованості по заробітній платі, і щодо виплати щомісячного грошового утримання перед позивачем. З огляду на наведене просить постанову суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Міністерство фінансів України в апеляційній скарзі зазначає, що при винесенні рішення судом не були враховані положення бюджетного законодавства України, зокрема те, що виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які идатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків (частина друга Статті 95 Конституції України, пункт 8 частини першої статті 7, частина перша, друга статті 23 Бюджетного кодексу України). Судом не враховано, що законом про Державний бюджет України щорічно затверджуються бюджетні призначення головним розпорядникам коштів. Крім того, частиною другою статті 4 Бюджетного кодексу України встановлено, що при здійсненні бюджетного процесу в Україні положення нормативно-правових актів застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать положенням закону про Державний бюджет України. Правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні, систему суддів загальної юрисдикції, основні вимоги щодо формування корпусу професійних суддів, систему та порядок здійснення суддівського самоврядування, а також встановлення загального порядку забезпечення діяльності судів та регулювання інших питань судоустрою визначаються Законом України «Про судоустрій України та статус суддів». Матеріальне і побутове забезпечення суддів визначене статтею 144 Закону України «Про статус суддів», частина перша цієї статті передбачає склад заробітної плати. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про оплату праці» основною заробітною платою є винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Основна заробітна плата встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Законами України про Державний бюджет України на відповідні роки видатки для судів на фінансування основної заробітної плати були передбачені в повному обсязі, оскільки такі виплати є обов'язковими. Видатки, передбачені в Державному бюджеті України на відповідні роки, на оплату праці суддів були фактично здійснені Державним казначейством України на 100% від плану. Разом з цим, бюджетні кошти використовуються на цілі, визначені бюджетними призначеннями. Останні встановлюються законом про Державний бюджет України (п.8 частини першої статті 7, частини перша, друга статті 23 Бюджетного кодексу України). Частиною другою статті 51 Бюджетного кодексу України встановлено, що відповідно до затвердженого бюджетного розпису розпорядники коштів Державного бюджету України одержують бюджетні асигнування, що є підставою для затвердження кошторисів. Затвердження, а також коригування протягом бюджетного року кошторисів бюджетних установ здійснюється розпорядниками коштів відповідно до затвердженого бюджетного розпису Державного бюджету України. Кошторис є основним плановим документом бюджетної установи, який надає повноваження щодо отримання доходів і здійснення видатків, визначає обсяг і спрямування коштів для виконання бюджетною установою своїх функцій та досягнення цілей, визначених на бюджетний період відповідно до бюджетних призначень. Згідно із Порядком обслуговування державного бюджету за видатками та операціями з надання та повернення кредитів, наданих за рахунок коштів державного бюджету, затвердженим наказом Державного казначейства України від 25.05.2004 року № 89, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10.06.2004 року за №716/9315. виділення коштів з державного бюджету здійснюється шляхом перерахування органами Державного казначейства на основі затверджених длї цього кошторисів видатків бюджетних установ. Відповідно до законів України про Державний бюджет України щорічно затверджуються асигнування для головних розпорядників коштів. Асигнування, що передбачаються кошторисах надаються головним розпорядникам бюджетних коштів, які здійснюють безпосередній розподіл коштів між відповідними установами. Згідно з частиною четвертою статті 51 Бюджетного кодексу України відповідальність за управління бюджетними асигнуваннями і здійснення контролю за виконанням процедур та вимог, встановлених Бюджетним кодексом України, несуть розпорядники бюджетних коштів. З 01 січня 2003 року по 1 січня 2011 року головним розпорядником коштів, передбачених в Державному бюджеті на утримання судів загальної юрисдикції, є Державна судова адміністрація України, яка несе відповідальність за фінансове забезпечення діяльності кожного суду (відповідно до абзацу сьомого пункту 1 Прикінцевих положень Закону України «Про судоустрій України та статус суддів»). З огляду на викладене просить постанову суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог. Особи, що беруть участь у справі, в судове засідання для розгляду апеляційної скарги не прибули, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, клопотань від осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх участю не поступало, а тому колегія суддів, у відповідності до ч. 1 ст. 197 КАС України, вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки таку може бути вирішено на основі наявних у ній доказів. Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з наступних міркувань. Судом першої інстанції встановлено, що позивач з червня 1982 року по січень 1985 року обрана народним суддею Тернопільського міського народного суду, а з 17 грудня 1986 року обрана членом Тернопільського обласного суду (Апеляційний суд Тернопільської області). Постановою Верховної Ради України від 19.06.1997 року №383/97-ВР обрана суддею Тернопільського обласного суду безстроково. Рішенням кваліфікаційної комісії суддів загальних судів Тернопільської області від 21.07.2000 року [PERSON] присвоєно перший кваліфікаційний клас судді та встановлено надбавку за вислугу років у розмірі 40% від заробітку. З 10 липня 1995 року згідно наказу голови обласного суду №51 від 14.08.1995 року передбачено щомісячне грошове утримання. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України статус суддів визначається виключно Законами України, а матеріальне та соціально-побутове забезпечення в тому числі заробітна плата суддів є елементом статусу судді (ст.ст. 42-45 Закону України «Про статус суддів», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) збереження існуючого статусу судді, недопущення його скасування або звуження його змісту та обсягу є однією із основоположних гарантій незалежності судді. Саме на реалізацію і утвердження гарантій незалежності суддів у зазначеному аспекті Закону України «Про статус суддів» запровадив особливий порядок в оплаті праці голів суддів, тобто гарантує право судді на зазначений розмір посадового окладу. Та дійшов висновку що з 01.06.2005 року для розрахунку заробітної плати суддів, гарантований мінімальний посадовий оклад судді, мав відповідати кількості мінімальних заробітних плат, визначених відповідною схемою посадових окладів суддів, затверджених постановою КМУ № 865 від 03.09.2005 року з подальшим перерахунком відповідно до зростання мінімальної заробітної плати, розмір якої встановлено Верховною Радою України у Законі України про державний бюджет на відповідний рік, а тому застосування для нарахування заробітної плати суддям, положень постанови КМУ № 1243 від 21.12.2005 року та постанови КМУ № 1310 від 31.12.2005 року, якими встановлено, що розміри посадових окладів, передбачених постановою КМУ № 865 залежать від розміру мінімальної заробітної плати на день ухвалення даних нормативно-правових актів (332,00 грн.) з одночасною забороною перераховувати оклади при підвищенні мінімальної заробітної плати, є не правомірним оскільки, обмежує обсяг гарантованих Конституцію та законами прав щодо оплати праці суддів. Проте колегія суддів з такими доводами суду першої інстанції не погоджується з наступних міркувань. Постановою Кабінету Міністрів України «Про оплату праці суддів» від 03.09.2005 року №865, яка набрала законної сили з 1 січня 2006 року, було затверджено схеми посадових окладів керівників та суддів Конституційного Суду України, Верховного Суду України, вищих спеціалізованих судів, Апеляційного суду України, апеляційних та місцевих судів згідно з додатками 1-6, які розраховано виходячи з кратності до мінімальної заробітної плати, а також розміри надбавок до посадових окладів суддів за кваліфікаційні класи. Відповідно до додатку 4 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року №865 посадовий оклад суддів апеляційного суду становить 9 розмірів мінімальних заробітних плат. Постановою Кабінету Міністрів України від 31.12.2005 року № 1310 доповнено постанову Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року № 865 пунктом 4-1, відповідно до положень якого розміри посадових окладів, передбачених цією постановою, встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 гривні і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати їх перерахунок не провадиться. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2007 року визнано протиправним та скасовано пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 03.09.2005 року №865. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 грудня 2007 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29 жовтня 2009 року постанову Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2007 року в частині визнання протиправним та скасування пункту 4-1 постанови Кабінету Міністрів України « Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 03.09.2005 року № 865 залишено без змін. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2008 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2009 року, визнано незаконними постанови Кабінету Міністрів України «Про питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади та органів місцевого самоврядування та суддів» від 21.12.2005 року №1243 в частині встановлення розміру посадового окладу суддям; пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року №865» від 31.12.2005 року № 1310 та пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату та щомісячне грошове утримання суддів» від 03.09.2005 року № 865. Постановою Вищого адміністративного суду України від 13 квітня 2011 року постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 травня 2008 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 серпня 2009 року скасовано, у задоволенні позову про визнання незаконними та скасування зазначених постанов Кабінету Міністрів України відмовлено. З аналізу норм ч.5 ст. 124 Конституції України, ч. 1 ст. 255 КАС України, постанова Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2007 року не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки нею визнано протиправним та скасовано лише пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 03.09.2005 року №865, коли аналогічні обмеження були передбачені також постановою Кабінету Міністрів України «Питання оплати праці вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів» від 21.12.2005 року за №1243, якою встановлено, що для вищих посадових осіб України, окремих керівних працівників органів державної влади і органів місцевого самоврядування та суддів, розміри посадових окладів яких визначаються залежно від кількості розмірів мінімальної заробітної плати, зокрема, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року №865 та іншими нормативно-правовими актами, розміри посадових окладів встановлюються виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 332 гривні і в подальшому при підвищенні мінімальної заробітної плати перерахунок не проводиться. Положення зазначеної постанови стали преамбулою постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року №865. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 19 березня 2007 року постанова Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 року за №1243 незаконною та нечинною не визнавалась, відтак підлягала виконанню. Крім того, визнаючи незаконними пункт 4-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 03.09.2005 року №865, постанову від 21.12.2005 року №1243 та пункт 4 постанови «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 року №865» від 31.12.2005 року №1310, Окружний адміністративний суд міста Києва від 21 травня 2008 року з огляду на ст. 171 КАС України їх нечинними не визнав, тому такі підлягали виконанню. Враховуючи вище викладене судова колегія вважає, що вимоги позивача про перерахунок заробітної плати та інших виплат на підставі пункту 4-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 03.09.2005р. №865 задоволенню не підлягають. З огляду на зазначене суд апеляційної інстанції вважає, що постанову суду першої інстанції слід скасувати, бо така прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, а у задоволенні позовних вимог - відмовити.

Результат розгляду: denied