Рішення адміністративного суду від 2014-03-05 00:00:00+02

04 лютого 2014 року Фізична особа-підприємець [PERSON] (далі - Позивач) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Красноармійську та Красноармійському районі Донецької області (далі - Відповідач або УПФУ), в якому просив скасувати вимогу про сплату недоїмки від 06 серпня 2013 року № Ф-689 в сумі 11 310,78 грн. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, [PERSON] зазначив, що він є пенсіонером за віком та фізичною особою-підприємцем, який обрав спрощену систему оподаткування, отже він звільнений від сплати єдиного внеску (а.с.3-5). Відповідач позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення (а.с.53), сутність яких полягала в тому, що [PERSON] не досяг пенсійного віку, передбаченого ст.26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а тому відсутні підстави для звільнення його від сплати єдиного внеску. Про дату, час і місце судового розгляду сторони повідомлені належним чином з дотриманням вимог ст.ст.33-38 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), про що свідчать розписка про отримання судової повістки та підтвердження отримання електронної судової повістки (а.с.49-50). 05 березня 2014 року через відділ діловодства та документообігу Донецького окружного адміністративного суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження (а.с.59). 04 березня 2014 року через відділ діловодства та документообігу Донецького окружного адміністративного суду від представника відповідача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с.53). З урахуванням наведеного та на підставі положень ч.ч.1, 4 ст.122, ч.6 ст.128 КАС України розгляд справи здійснено в письмовому провадженні на підставі наявних у справі доказів. З'ясовуючи чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, а також чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, суд встановив наступне. [PERSON] народився [INFO], що встановлено на підставі паспорту громадянина України серії [NUMBER] (а.с.7). [PERSON] зареєстрований у якості фізичної особи-підприємця 26 жовтня 1999 року Виконавчим комітетом Красноармійської міської ради Донецької області, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесений запис за номером 2 271 017 0000 001230, що підтверджено свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії [NUMBER] (а.с.6). З 2011 року позивач перебував на спрощеній системі оподаткування - єдиному податку, про що свідчить свідоцтво про сплату єдиного податку [NUMBER] від 24 грудня 2010 року та додатку до нього (а.с.9-10). З 03 листопада 1999 року [PERSON] перебуває на обліку в УПФУ як страхувальник за реєстраційним номером 05-32-11-2892/05323, що підтверджено довідкою УПФУ та карткою страхувальника з «Реєстру страхувальників ДРСС» (а.с.28-29). Одночасно із цим [PERSON] є пенсіонером за віком, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER], виданим Пенсійним фондом України 02 лютого 2011 року (а.с.11). Як пенсіонер [PERSON] перебуває на обліку в УПФУ і з 12 травня 2010 року отримує пенсію за віком, призначену на пільгових умовах за Списком № 1, про що свідчать заява про призначення пенсії від 22 липня 2010 року (а.с.32) та протокол від 23 вересня 2010 року № 845 (а.с.33). 26 квітня 2013 року першим заступником начальника УПФУ Лапушанською О.І. прийнято рішення № 885-Ф про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Згідно із вказаним рішенням на підставі п.4 ч.11 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» до позивача застосований штраф в розмірі 170,00 грн. за неподання звітності, передбаченої вказаним Законом (а.с.57). 26 квітня 2013 року першим заступником начальника УПФУ Лапушанською О.І. прийнято рішення № 886-Ф про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Згідно із вказаним рішенням на підставі п.4 ч.11 ст.25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» до позивача застосований штраф в розмірі 170,00 грн. за неподання звітності, передбаченої вказаним Законом (а.с.40). Докази оскарження [PERSON] рішень УПФУ від 26 квітня 2013 року №№ 885-Ф та 886-Ф в адміністративному або судовому порядку, визнання їх протиправними та скасування, суду не надані. 06 серпня 2013 року УПФУ сформована вимога про сплату недоїмки за № Ф-689-Ф, згідно з якою станом на 01 серпня 2013 року у позивача наявна заборгованість в сумі 11 310,78 грн., в тому числі недоїмка зі сплати єдиного внеску в сумі 10 970,78 грн. та штраф в сумі 340,00 грн. (а.с.56). 08 серпня 2013 року спірна вимога надіслана на адресу [PERSON] ([ADDRESS]), проте 06 вересня 2013 року поштове відправлення повернуто на адресу УПФУ з відміткою підприємства зв'язку «за закінченням терміну зберігання», що встановлено на підставі довідки підприємства зв'язку на конверті, в якому здійснено поштове відправлення (а.с.30). На підставі наданих відповідачем розрахунків встановлено, що УПФУ здійснило донарахування [PERSON] єдиного внеску до його мінімального розміру за січень - грудень 2011 року в сумі 4 010,30 грн. (а.с.35), за січень - грудень 2012 року - в сумі 4 572,42 грн. (а.с.36), за січень - червень 2013 року в сумі 2 388,06 грн. (а.с.37-38). До спірної вимоги включена недоїмка зі сплати єдиного внеску, обчислена відповідно до її мінімального розміру, за період з січня 2011 року по червень 2013 року в сумі 10 970,78 грн. та штрафи в сумі 340,00 грн., про що свідчить розрахунок заборгованості (а.с.39), а також дані картки особового рахунку платника - фізичної особи-підприємця, який обрав спрощену систему оподаткування за період з 01 січня 2011 року по 30 вересня 2013 року (а.с.34-34а). Згідно з довідкою, наданою УПФУ, станом на 30 вересня 2013 року договір про добровільну участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування з [PERSON] не укладався (а.с.31). Ухвалою від 05 березня 2014 року причини пропуску позивачем строку на звернення до суду із вказаним позовом визнані поважними. Наявність публічно-правового спору обумовлена різним тлумаченням сторонами поняття «пенсіонер за віком», вжитого в ч.4 ст.4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в той час, коли позивач виходить з буквального тлумачення вказаного поняття, відповідач застосовує його звужене тлумачення, приходячи до висновку, що від сплати єдиного внеску звільняються лише ті фізичні особи-підприємці, які перебувають на спрощеній системі оподаткування і яким пенсія за віком призначена на загальних, а не на пільгових, умовах. Вирішуючи справу по суті, до спірних правовідносин суд застосовує нижченаведені норми права. Ст.3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Відповідно до ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства, крім іншого, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Системний аналіз положень п.12 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058), Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (в редакції до 11 серпня 2013 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), п.п.1, 7 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 6 квітня 2011 року № 384/2011, п.п.1.1., 2.1., 2.4. Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 27 червня 2002 року № 11-2, (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 25 лютого 2008 року № 5-5) в контексті п.7 ч.1 ст.3 КАС України зумовлює висновок, що у спірних правовідносинах УПФУ виступає у якості суб'єкта владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення; з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку, що передбачено ч.3 ст.2 КАС України. Отже, вирішуючи по суті публічно-правовий спір, суд має перевірити відповідність оскаржуваної вимоги критеріям, наведеним в ч.3 ст.2 КАС України. Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 8 липня 2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464). Згідно з п.4 ч.1 ст.4 Закону № 2464 фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, є платниками єдиного внеску. Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення окремих норм Податкового кодексу України» від 7 липня 2011 року № 3609-VI, який набув чинності з дня, наступного за днем його опублікування в газеті «Голос України» від 5 серпня 2011 року № 188, а саме з 06 серпня 2011 року, ст.4 Закону № 2464 доповнена ч.4 наступного змісту: «Особи, зазначені у п.4 ч.1 цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування». Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною в рішенні у справі № 1-7/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) 9 лютого 1999 року № 1-рп/99: «В регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Аналізуючи дію в часі ч.4 ст.4 Закону № 2464, суд приходить до висновку, що з 06 серпня 2011 року фізичні особи-підприємці, які обрали спрощену систему оподаткування, звільнені від сплати єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Згідно зі ст.1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058) пенсіонер - особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім'ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом; пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом, а також зазначає, що умови призначення пенсії за віком визначені ст.26 цього Закону. Пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених цим Законом. Ч.1 ст.9 Закону № 1058 визначено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника. Відповідно до абз.2 п.16 Прикінцевих положень Закону № 1058 положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року № 1788-XII (далі - Закон № 1788) застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років. Види державних пенсій, які призначаються за Законом № 1788, визначені ст.2 цього Закону. Системний аналіз положень ст.ст.12-18 Закону № 1788 свідчить, що законодавець розрізнив пенсії за віком в залежності від умов їх призначення, визначивши загальні умови призначення пенсії за віком (ст.12), пільгові умови призначення пенсії за віком (ст.13), а також особливі умови призначення цього виду пенсії окремим категоріям громадян (працівникам, зайнятим на підземних і відкритих гірничих роботах та в металургії, громадянам, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, інвалідам, учасникам війни, сім'ям загиблих (померлих) військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, багатодітним матерям і матерям інвалідів з дитинства тощо) (ст.ст.14-18). Як встановлено судом, позивач отримує пенсію за віком, є фізичною особою-підприємцем, який обрав спрощену систему оподаткування, отже він належить до категорії осіб, звільнених від сплати єдиного внеску, а тому він не зобов'язаний нараховувати, обчислювати та сплачувати єдиний внесок, а також надавати звіт про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску. Суд не приймає до уваги доводи відповідача про наявність в позивача обов'язку сплачувати єдиний внесок, так як пенсію позивачу призначено на пільгових умовах до досягнення пенсійного віку, передбаченого ст.26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», через невідповідність цих доводів приписам ч.4 ст.4 Закону України № 2464, яка єдиною умовою її застосування передбачає набуття фізичною особою-підприємцем статусу пенсіонера за віком та не пов'язує звільнення від сплати єдиного внеску із досягненням особою певного віку, до того ж обмежень застосування цієї статті до осіб, яким пенсію за віком призначено на пільгових умовах нею також не встановлено. Оскільки позивач як пенсіонер за віком не зобов'язаний був сплачувати єдиний внесок, він може бути платником єдиного внеску виключно за умови добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування, однак договір про добровільну участь у загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванні позивач не укладав. Аналогічна правова позиція висловлена Вищим адміністративним судом України в ухвалах від 27 лютого 2014 року по справах №№ К/800/47624/13, К/800/44328/13, К/800/44677/13, К/800/41570/13, К/800/41432/13, в постанові від 27 лютого 2014 року по справі № К/800/40590/13, в ухвалі від 26 лютого 2014 року по справі № К/800/8822/14, в ухвалах від 20 лютого 2014 року по справах №№ К/800/41185/13, К/800/40678/13, К/800/42204/13, К/800/36876/13, в ухвалі від 13 лютого 2014 року по справі № К/800/40610/13 тощо, в яких судом касаційної інстанції зазначено, що на пенсіонерів, які отримують пенсію за віком відповідно до ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з серпня 2011 року згідно ч.4 ст.4 Закону №2464-VI не розповсюджується обов'язок зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. З огляду на викладене, вимога УПФУ про сплату недоїмки від 06 серпня 2013 року № Ф-689-Ф в частині недоїмки зі сплати єдиного внеску за період з серпня 2011 року по червень 2013 року в сумі 8 658,71 грн. підлягає визнанню протиправною та скасуванню, оскільки протягом вказаного періоду відповідно до ч.4 ст.4 Закону № 2464 [PERSON] належав до категорії осіб, звільнених від сплати єдиного внеску, а добровільної участі в системі загальнообов'язкового державного соціального страхування він не приймав. Позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. З приводу недоїмки зі сплати єдиного внеску за період з січня по липень 2011 року суд відзначає наступне. Збір та ведення обліку єдиного внеску здійснюються за принципами: обов'язковості сплати; державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску; відповідальності платників єдиного внеску та органу, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, за порушення норм цього Закону, а також за невиконання або неналежне виконання покладених на них обов'язків, що передбачено ст.3 Закону № 2464. Зі змісту п.4 ч.1 ст.4 Закону № 2464, відповідно до якого платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, слідує, що до серпня 2011 року [PERSON] належав до категорії платників єдиного внеску. Отже, як платник єдиного внеску до серпня 2011 року [PERSON] був зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, про що свідчать положення п.1 ч.2 ст.6 Закону № 2464. Згідно з п.3 ч.1 ст.7 Закону № 2464 єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе та членів сім'ї, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу. Відповідно до ч.11 ст.8 Закону № 2464 єдиний внесок для платників, зазначених у п.п.4 та 5 ч.1 ст.4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної п.п.2 та 3 ч.1 ст.7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. П.5 ч.1 ст.1 Закону № 2464 визначено, що мінімальний страховий внесок - це сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця. Розмір мінімальної заробітної плати у 2011 році визначався ст.22 Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», відповідно до якої мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становила з 1 січня - 941 грн., з 1 квітня - 960 грн., з 1 жовтня - 985 грн., з 1 грудня - 1004 грн. Таким чином, мінімальний розмір єдиного внеску платників, які обрали спрощену систему оподаткування, у 2011 році складав з 1 січня - 326,53 грн., з 1 квітня - 333,12 грн., з 1 жовтня - 341,80 грн., з 1 грудня - 348,39 грн. Отже, обчислена УПФУ сума єдиного внеску, яка підлягала сплаті [PERSON] за період з січня по липень 2011 року в розмірі 2 312,07 грн. та відображена у вимозі про сплату недоїмки від 06 серпня 2013 року № Ф-689-Ф, є обґрунтованою, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Крім того, суд відзначає у вимозі про сплату недоїмки від 06 серпня 2013 року № Ф-689-Ф відображена несплачена позивачем сума штрафів за неподання звітності в розмірі 340,00 грн., застосованих до [PERSON] рішеннями УПФУ від 26 квітня 2013 року №№ 885-Ф та 886-Ф. Оскільки докази визнання протиправними та скасування цих рішень УПФУ суду не надані, правові підстави для скасування спірної вимоги на суму застосованих до [PERSON] штрафів в розмірі 340,00 грн. відсутні, а позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, беручи до уваги, що ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме про визнання протиправною та скасування вимоги УПФУ про сплату недоїмки від 06 серпня 2013 року № Ф-689-Ф на суму недоїмки зі сплати єдиного внеску за період з серпня 2011 року по червень 2013 року в розмірі 8 658,71 грн.; в іншій частині позовних вимог слід відмовити. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України. Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, що передбачено ч.3 ст.94 КАС України. Ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно з п.п.1 п.3 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру встановлюється ставка судового збору в розмірі 2 відсотки розміру майнових вимог, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 4 розмірів мінімальної заробітної плати; за позовні вимоги немайнового характеру 0,06 розміру мінімальної заробітної плати. Ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» визначено, що мінімальний розмір заробітної плати в місячному розмірі станом на 01 січня 2014 року становить 1 218 грн. Таким чином, судовий збір за подання адміністративного позову майнового характеру становить 2% від розміру майнових вимог, проте не може бути меншим за 1 827 грн. (1 218 грн. х 1,5 = 1 827 грн.) та більшим за 4 872 грн. (1 218 грн. х 4 = 4 872 грн.). При цьому відповідно до ч.3 ст.4 Закону України "Про судовий збір" під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору. Решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивачем були заявлені позовні вимоги на суму 11 310,78 грн., позовні вимоги задоволені на суму 8 658,71 грн., відхилена частина вимог становить 2 652,07 грн. (або 23,45% від первісних вимог (2 652,07 грн. х 100% / 11 310,78 грн. = 23,45%)). Сума судового збору, пропорційна відхиленій частині позовних вимог становить 428,38 грн. (1 827 грн. х 23,45% / 100% = 428,38 грн.). Під час звернення до суду із вказаним позовом [PERSON] фактично сплатив судовий збір в розмірі 182,70 грн. (а.с.2). З огляду на положення ч.3 ст.4 Закону України «Про судовий збір» стягненню з [PERSON] на користь Державного бюджету України підлягає сума судового збору, пропорційна відхиленій частині вимог, яка з урахуванням фактично сплаченого судового збору, становить 245,68 грн. (428,38 грн. - 182,70 грн. = 245,68 грн.).

Результат розгляду: partial