Рішення адміністративного суду від 2022-02-16 00:00:00+02

[PERSON] (надалі - позивач) звернувся з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування наказів №230-о від 20.11.2020 року «Про звільнення [PERSON] », від 01.03.2021 року №34-о «Про внесення змін до наказу №230-о від 20.11.2020 року «Про звільнення [PERSON] », поновлення на посаді начальника управління податкових перевірок, трансферного ціноутворення та міжнародного оподаткування ГУ ДПС у Тернопільській області або рівнозначній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року відмовлено в задоволенні позову. Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, в даному випадку не відбувалася реорганізація ГУ, як юридичної особи публічного права, а мала місце зміна внутрішньої структури та штатного розпису ГУ. Наказом Головного управління ДПС у Тернопільській області від 26.08.2020 року №1143 введено в дію нову організаційну структуру та штатний розпис, згідно яких посада начальника управління податкових перевірок, трансфертного ціноутворення та міжнародного оподаткування Головного управління ДПС у Тернопільській області ліквідована. Законом України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14.01.2020 №440-IX, частину третю статті 87 Закону України «Про державну службу» доповнено новим абзацом, відповідно до якого суб`єкт призначення або керівник державної служби, по-перше, мав право, а не обов`язок пропонувати державному службовцю будь-яку вакантну посаду державної служби, по-друге, вакантну посаду у тому самому державному органі, а по-третє - за наявності такої посади. На момент попередження та звільнення позивача із займаної посади законодавством, що регулює порядок звільнення, не передбачалося врахування переважного права на залишення на роботі при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці, а також застосування частини другої статті 40 КЗпП України, відповідно до якої звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Суд зазначив, що позивач з 27.08.2020 року по 28.02.2021 року перебував на лікарняному та у відпустці без збереження зарплати, попередження про наступне вивільнення позивачу надіслано листом за адресою проживання, на підтвердження чого додано накладну Укрпошти №4600115287160 від 28.08.2020 року, опис вкладення до цінного листа на ім`я [PERSON] з відтиском штемпеля датованого 28.08.2020 року, квитанцію Укрпошти цією ж датою. Щодо позовних вимог про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд зауважує, що такі позовні вимоги є похідними, тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Не погодившись із зазначеним судовим рішенням, [PERSON] подав апеляційну скаргу. Вважає, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права. В обґрунтування апеляційної скарги звертає увагу на те, що судом першої інстанції зроблений помилковий висновок про те, що позивач був належним чином попереджений про наступне вивільнення на підставі поданих відповідачем доказів надсилання позивачу листа за №604/6/19-00-11-01/ [NUMBER] від 28.08.2020 року, а саме накладна Укрпошти №4600115287160 від 28.08.2020 року, опис вкладення до цінного листа на ім`я [PERSON] з відтиском штемпеля датованого 28.08.2020 року, квитанції Укрпошти. Відповідачем не надано зворотнього рекомендованого повідомленням про вручення, а подані до суду документи не містять зазначення адреси позивача (лише назва населеного пункту), що додатково свідчить про неналежне відправлення вказаного листа позивачу. Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці. При розгляді справ про звільнення з посади внаслідок зміни структури та штатного розпису ГУ ДПС у Тернопільській області суд має пересвідчитись в тому, (1) чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, (2) чи є такі зміни обґрунтованими та (3) чи наявний прямий причинний зв`язок між зміною структури Відповідача та звільненням Позивача як такого, що не може виконувати нові функції. З аналізу штатних розкладів до і після зміни структури відповідача очевидно вбачається, що Управління податкових перевірок, трансфертного ціноутворення та міжнародного оподаткування було змінено наступним чином: (1) змінено назву; (2) розширений штат на 22 штатні одиниці, (3) додане додаткові завдання та повноваження в частині проведення перевірок фізичних осіб. Таким чином, єдиною відмінністю колишнього управління та нового управління є нове завдання та додаткові повноваження, які у самого ГУ були, але в складі іншого управління. Проте, в суді першої інстанції відповідачем не надано жодного правового обґрунтування доцільності таких змін та не доведено причинний зв`язок між такими змінами та звільненням Позивача. Іншими словами, позивач є особою з великим досвідом роботи в податковому органі, економістом за фахом, в органах податкової служби працює з першого дня утворення - ще з 02.07.1990 року, а на керівник посадах в податковій службі з 15.09.1993 року - 27,5 років, при цьому за останні 10 років роботи в органах ДПС до дисциплінарних стягнень не притягувався, в зв`язку з чим несуттєве розширення повноважень в частині оподаткування фізичних осіб не свідчать про неможливість Позивача займати таку посаду. Станом на день винесення оскаржуваного наказу у відповідача було дві форми права (дискреційного повноваження) на переведення державного службовця на іншу посаду при зміні в організації державного органу, зокрема: пропонувати позивачу будь-яку вакантну посаду державної служби у тому самому державному органі (за наявності) в порядку ст. 87 ЗУ «Про державну службу» в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин; переведення позивача на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, чого зроблено не було. Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою задовольнити позов. Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного. Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд в повній мірі дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази. Судом встановлено, що [PERSON] призначено з 16 серпня 2019 року на посаду начальника управління податкових перевірок, трансфертного ціноутворення та міжнародного оподаткування Головного управління ДПС у Тернопільській області у порядку переведення з Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби згідно наказу Головного управління ДПС у Тернопільській області від 15.08.2019 року №7-о «Про призначення [PERSON] » Як встановлено судом та не заперечується учасниками справи, Головним управлінням ДПС у Тернопільській області 26.08.2020 року введено в дію нову організаційну структуру та штатний розпис, згідно яких посада начальника управління податкових перевірок, трансфертного ціноутворення та міжнародного оподаткування Головного управління ДПС у Тернопільській області ліквідована. 27.08.2020 року Головним управлінням ДПС у Тернопільській області прийнято наказ №105-о «Про попередження працівників ГУ ДПС у Тернопільській області про наступне вивільнення». У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю [PERSON] попередження про наступне вивільнення позивачу надіслано листом №604/6/19-00-11-01/ [NUMBER] від 28.08.2020 року за адресою проживання, вказаною в особовій справі працівника. 20.11.2020 року Головним управлінням ДПС у Тернопільській області прийнято наказ №230-о «Про звільнення [PERSON] », у якому зазначено: «Припинити державну службу та звільнити з роботи в перший робочий день, наступний за днем закінчення тимчасової непрацездатності начальника управління податкових перевірок, трансфертного ціноутворення та міжнародного оподаткування Головного управління ДПС у Тернопільські області [PERSON] у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Головного управління ДПС у Тернопільській області, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» та пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу Законів про працю України.» 01.03.2021 Головним управлінням ДПС у Тернопільській області прийнято наказ №34-о «Про внесення змін до наказу №230-о від 20.11.2020 року «Про звільнення [PERSON] », яким наказ від 20.11.2020 року №230-о викладено в наступній редакції: «Припинити державну службу та звільнити з 01 березня 2021 року начальника управління податкових перевірок, трансфертного ціноутворення та міжнародного оподаткування Головного управління ДПС у Тернопільські області [PERSON] у зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису Головного управління ДПС у Тернопільській області, відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» та пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу Законів про працю України. Підставою у зазначених наказах вказано: наказ Головного управління ДПС у Тернопільській області від 27.08.2020 року №105-о «Про попередження працівників ГУ ДПС у Тернопільській області про наступне вивільнення», попередження про наступне вивільнення [PERSON] , лист Головного управління ДПС у Тернопільській області від 28.08.2020 року №604/6/19-00-11-01/ [NUMBER] . Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VIII (далі Закон № 889-VIII) державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством. Згідно із ч. 2 ст. 1 Закону № 889-VIII державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби. Частиною 1 ст. 3 Закону № 889-VIII визначено, що цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 3 Закону № 889-VIII дія цього Закону поширюється на державних службовців, зокрема, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, інших державних органів. Згідно із ч. 1 ст. 5 Закону № 889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Частиною 2 ст. 5 Закону № 889-VIII передбачено, що відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону № 889-VIII дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом. Усталеною є судова практика застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, з приводу яких виник спір. Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади» №117-IX статтю 40 КЗпП України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус». У свою чергу ретроспективний аналіз положень Закону №889-VIII дає підстави для висновку, що стаття 87 цього Закону до набрання чинності Законом №117-IX (до 25.09.2019) визначала як підставу для звільнення державного службовця (скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу), так і особливості її застосування (у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі) поряд із прямою вказівкою на застосування загальної процедури вивільнення працівників, установленої законодавством про працю. Після внесених Законом №117-IX змін до статті 87 Закону №889-VIII підстава звільнення державних службовців, раніше визначена пунктом 1 частини першої цієї статті, була розділена окремо на випадки скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу (пункт 1 частини першої) та ліквідації державного органу (пункт 1-1 частини першої). У частині процедури звільнення з цих підстав стаття 87 Закону №889-VIII містила єдину норму про можливість видання наказу про звільнення в період тимчасової непрацездатності або відпустки державного службовця із зазначенням датою звільнення першого робочого дня (частина п`ята). Таким чином, не можна вважати, що стаття 87 Закону №889-VIII у редакції Закону №117-IX визначала особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої цієї статті, які би мали перевагу у застосуванні порівняно із загальним порядком вивільнення працівників, установленим КЗпП України. Натомість, зміст наведених положень статті 87 Закону №889-VIII свідчить про відсутність будь-якого правового регулювання правовідносин, пов`язаних із звільненням державних службовців у випадку реорганізації або ліквідації державного органу. При цьому виключення зі статті 87 Закону №889-VIII бланкетної (відсилочної) норми щодо застосування законодавства про працю при визначенні процедури вивільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої цієї статті не вказує на заборону щодо його застосування, враховуючи приписи частини третьої статті 5 Закону №889-VIII та неврегульованість цим Законом відповідних правовідносин. Водночас, приписи частини п`ятої статті 40 КЗпП України вказують лише на можливість врегулювання спеціальним законом особливостей застосування порядку звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом першим частини першої цієї статті. Додатковим підтвердженням аргументованості застосування законодавства про працю до спірних правовідносин, що виникли у період дії статті 87 Закону №889-VIII у редакції Закону №117-IX, є наступні зміни до цієї статті, внесені згідно із Законами України від 14.01.2020 №440-IX та від 23.02.2021 №1285-IX, якими законодавець урегулював особливості процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII, зокрема, в частині строку попередження про наступне звільнення, пропозиції посад державної служби та визначення випадків застосування законодавства про працю. Зазначене відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 380/740/20. Статтею 83 Закону № 889-VIII передбачено, що державна служба припиняється: 1) у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону); 2) у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону); 3) за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону); 4) за ініціативою суб`єкта призначення (статті 87, 87-1 цього Закону); 5) у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону); 6) у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у зв`язку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону); 7) у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом; 8) у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади»; 9) з підстав, передбачених контрактом про проходження державної служби (у разі укладення) (стаття 88-1 цього Закону). Відповідно до ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: 1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу; 1-1) ліквідація державного органу; 2) встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування; 3) отримання державним службовцем негативної оцінки за результатами оцінювання службової діяльності; 4) вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення. З матеріалів справи вбачається, що позивач був звільнений з державної служби відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону № 889-VІІІ та ч.1 ст.40 КЗпП України. Колегія суддів зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влад» № 117-ІХ від 19 вересня 2019 року (який набрав чинності 25 вересня 2019 року) (далі Закон № 117-ІХ) у Закон № 889-VIII було внесено ряд змін, зокрема, і щодо порядку припинення державної служби. Зокрема, ч. 3 ст. 87 Закону № 889-VIII викладено у новій редакції, відповідно до якої було додатковим пунктом 11 частини 1 передбачено припинення державної служби у зв`язку із ліквідацією держаного органу, а також виключено із частини 3 цієї статті норму про те, що процедура вивільнення державних службовців на підставі пункту 1 частини 1 цієї статті визначається законодавством про працю. При цьому, було виключено приписи про те, що звільнення у випадку скорочення посади державної служби, реорганізації чи ліквідації допускається лише у разі, якщо державного службовця не може бути переведено на іншу посаду відповідно до його кваліфікації або якщо він відмовляється від такого переведення. Крім того, ч. 5 ст. 22 Закону № 889-VIII викладено у такій редакції: « 5. У разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу». Колегія суддів вважає, що із набранням чинності з 25 вересня 2019 року Законом № 117-ІХ процедура припинення державної служби у зв`язку із скороченням чисельності або штату державних службовців; скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців; реорганізації державного органу та процедура ліквідації державного органу зазнали значних змін та стали ідентичними. Разом з тим, згідно із ч. 5 ст. 40 КЗпП особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус. Слід зазначити, що редакція статті 87 Закону № 889-VIIІ зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 19 вересня 2019 року № 117-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо перезавантаження влади», які набули чинності з 25 вересня 2019 року, була чинною на момент прийняття оскаржуваного наказу про звільнення, в ході процедури звільнення та підлягала застосуванню. Разом з цим слід зауважити, що аналіз положень Закону № 889-VIII, яким визначалася підстава припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на момент прийняття оспорюваного наказу, свідчить, що суб`єкт призначення не зобов`язаний був пропонувати позивачу іншу рівноцінну посаду державної служби, а в разі відсутності такої - іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі. Отже, вжите у пункті 2 частині 1 статті 41 Закону № 889-VIII слово «може», означає, що на суб`єкта призначення або керівника державної служби не покладається обов`язок з переведення без обов`язкового проведення конкурсу на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець. Вирішення питання переведення чи ні законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення. Зазначене відповідає висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 23.12.2021 року у справі №380/3551/20. З урахуванням досліджених судом фактичних даних в контексті вищенаведених норм, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що при звільненні позивача та припиненні державної служби була дотримана процедура вивільнення державних службовців. Відповідач, як роботодавець, не допустив порушень своїх обов`язків та прав позивача. Оскільки звільнення позивача відбулося з дотриманням передбаченого законом порядку, тому підстави для поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні. З приводу покликання позивача на неналежне повідомлення про вивільнення, колегія суддів зазначає наступне. [PERSON] в апеляційній скарзі зазначає, що з 27.08.2020 по 18.09.2020 року перебував на лікарняному а з 21.09.2020 року по 31.10.2020 року - у відпустці без збереження зарплати після перенесеної хвороби та у зв`язку із хворобою дружини на COVID-19. Зазначає, що фактично з 27.08.2020 року по 31.10.2020 року зобов`язаний був знаходитись на самоізоляції, тому відправлення №4600115287160 перебувало у поштовому відділенні з 01.09.2020 року по 01.10.2020 року. Колегія суддів звертає увагу на те, що в матеріалах справи наявні докази надсилання позивачу листа за №604/6/19-00-11-01/ [NUMBER] від 28.08.2020 року, а саме накладна Укрпошти №4600115287160 від 28.08.2020 року, опис вкладення до цінного листа на ім`я [PERSON] з відтиском штемпеля датованого 28.08.2020 року та квитанції Укрпошти цим же числом. Таким чином, на думку суду, Головним управлінням ДПС у Тернопільській області належним чином повідомлено позивача про наступне вивільнення у порядку передбаченому Законом, а інформація викладена у листі та додатках вважається такою, що доведена до відома [PERSON] . Покликання апелянта на контакт з хворою дружиною після перенесення самим захворювання COVID-19 є суб`єктивним. Також перебування у відпустці без збереження зарплати після перенесеної хвороби не позбавляло позивача можливості отримати зазначену вище кореспонденцію. Щодо покликання на зміни в організації виробництва, колегія суддів зазначає наступне. Наказом ДПС від 21.07.2020 року №354 «Про структури територіальних органів ДПС» здійснено заходи щодо введення в дію нової організаційної структури територіальних органів ДПС. З цією метою затверджено в новій редакції Методичні рекомендації щодо побудови організаційних структур територіальних органів ДПС (далі - Методичні рекомендації) та зобов`язано керівників територіальних органів ДПС надати на затвердження організаційні структури та штатний розпис підпорядкованого органу і після їх введення в дію здійснити комплекс заходів щодо призначення, переведення працівників територіальних органів ДПС відповідно до змін, проведених в організаційній структурі та штатному розписі відповідного органу. Нову організаційну структуру ГУ на 2020 рік затверджено Головою ДПС 19.08.2020 року та введено в дію наказом ГУ від 26.08.2020 року №1143 «Про введення в дію нової організаційної структури та штатного розпису ГУ ДПС». Відповідно до Методичних рекомендацій в порівняні з діючою організаційною структурою ГУ на 2020 рік відбулися істотні зміни, а саме: ліквідовано усі територіальні управління, які були утворені на правах відокремлених підрозділів; зменшено кількість самостійних структурних підрозділів з 17 до 13 та відповідно здійснено перерозподіл функціональних повноважень і чисельності ліквідованих структурних підрозділів. Зокрема, замість підрозділу податкових перевірок, трансфертного ціноутворення та міжнародного оподаткування утворено підрозділ податкового аудиту до якого передано функції і штатну чисельність ліквідованого управління податків і зборів з фізичних осіб в частині здійснення контрольно-перевірочних заходів стосовно фізичних осіб-підприємців та податкових агенті з - юридичних осіб. Фактично штатна чисельність новоутвореного управління податкового аудиту збільшилася на 22 шт. од., а також повністю переформатовано внутрішню структуру підрозділу. Зазначені зміни знайшли відображення в Положенні про управління податкового аудиту, затвердженого наказом ГУ від 24.09.2020 року №1590. Зокрема, змінено основні завдання управління та доповнено положення новими функціями, в т.ч. 1.115 «Організація та контроль за правомірністю бюджетного відшкодування», 1.132 «Контроль за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору», 1.134 «Контроль за своєчасністю, достовірністю, повнотою сплати державного мита», 1.137 «Складання та супроводження плану-графіка проведення документальних перевірок самозайнятих осіб», 1.138 «Проведення документальних перевірок самозайнятих осіб, фізичних осіб, які не є суб`єктами господарювання (по податках, зборах і платежах, контроль за своєчасністю, достовірністю повнотою нарахування та сплати яких покладено на податкові органи), юридичних осіб з питань своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, військового збору, єдиного внеску та державного мита». Таким чином, до новоутвореного управління податкового аудиту відповідно до організаційної структури ГУ на 2020 рік, затвердженої Головою ДПС 19.08.2020 року, перейшли функціональні повноваження діючих в старій структурі: управління податкових перевірок, трансфертного ціноутворення та міжнародного оподаткування (повністю); управління податків і зборів з фізичних осіб (в частині здійснення контрольно- перевірочних заходів стосовно фізичних осіб-підприємців та податкових агентів - юридичних осіб). Відповідні записи стосовно правонаступництва підрозділів внесено до підсистеми «Адміністрування системи» ІС «Податковий блок». В даному випадку не відбувалася реорганізація ГУ, як юридичної особи публічного права, а мала місце зміна внутрішньої структури та штатного розпису ГУ. Відповідно листа щодо надання роз`яснення Міністерства праці та соціальної політики від 07.04.2011 року №114/06/187-11, скорочення чисельності та скорочення штату поняття не тотожні. Чисельність працівників - це списочний склад працюючих, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості. Штат працівників - це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами. Наказом Головного управління ДПС у Тернопільській області від 26.08.2020 року №1143 введено в дію нову організаційну структуру та штатний розпис, згідно яких посада начальника управління податкових перевірок, трансфертного ціноутворення та міжнародного оподаткування Головного управління ДПС у Тернопільській області ліквідована. Відтак, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що посилання у спірних наказах на пункт 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», як саме й підстави припинення державної служби позивача за ініціативою суб`єкта призначення внаслідок скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу є таким, що відповідає обставинам справи та діючому законодавству України. Отже, доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про правильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до правильного вирішення справи. Судові витрати розподілу не підлягають з огляду на результат вирішення апеляційної скарги та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Результат розгляду: denied