Рішення адміністративного суду від 2022-06-10 00:00:00+03

Позивач 16.09.2021 року (згідно штампу на поштовому конверті) звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просила: - визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, викладене у формі листа від 13.08.2021 року, про відмову в призначенні їй пенсії за віком на пільгових умовах; - зобов'язати відповідача призначити та виплатити їй з 11.03.2021 року пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 згідно з пунктом «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року №1788-ХІІ, в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, з урахуванням висновків Конституційного Суду України, викладених у прийнятому 23.01.2020 року рішенні №1-р/2020, як особі, яка працювала повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 на підставі заяви про призначення пенсії від 18.03.2021 року; - зобов'язати відповідача зарахувати до стажу її роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, періоди роботи з 01.11.1999 року по 15.01.2003 року на посаді медичної сестри палатної та з 03.08.2016 року по 31.12.2020 року на посаді сестри медичної Комунального підприємства «Психоневрологічний центр медико-соціальної реабілітації дітей з тяжкими розладами мовлення та ураженнями центральної нервової системи» Дніпропетровської обласної ради». Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 листопада 2021 року позовні вимоги задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області викладене у формі листа від 13.08.2021 року про відмову в призначенні пенсії за віком на пільгових умовах. Зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області зарахувати до стажу роботи [PERSON] , що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, періоди роботи з 01.11.1999 року по 15.01.2003 року на посаді медичної сестри палатної та з 03.08.2016 року по 31.12.2020 року на посаді сестри медичної Комунального підприємства «Психоневрологічний центр медико-соціальної реабілітації дітей з тяжкими розладами мовлення та ураженнями центральної нервової системи» Дніпропетровської обласної ради». Зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити та виплатити [PERSON] з 11.03.2021 року пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 згідно з пунктом «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року № 1788-ХІІ, в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року № 213-VIII, з урахуванням висновків Конституційного Суду України, викладених у прийнятому 23.01.2020 року рішенні №1-р/2020, як особі, яка працювала повний робочий день на роботах із шкідливими і важкими умовами праці за Списком № 2 на підставі заяви про призначення пенсії від 18.03.2021 року. Стягнуто на користь [PERSON] судовий збір 908,00 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 10262,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФУ в Дніпропетровській області. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду в частині зобов`язання пенсійного органу призначити та виплатити [PERSON] з 11.03.2021 року пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 згідно з пунктом «б». В обґрунтування скарги зазначено, що адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними ст.2 КАС України, а тому апелянт просив у скасованій частині прийняти нове рішення про зобов`язання ГУ ПФУ повторно розглянути заяву [PERSON] про призначення пенсії від 18.03.2021 року. Крім того, відповідач просив рішення суду в частині стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 10262,00 грн. скасувати і в цій частині відмовити повністю. Скаржник вказує, що в даному випадку суд розглянув справу в спрощенному порядку, судові засідання не проводилися, справа є типовою, а тому вартість правничої допомоги в даному випадку є необгрунтованою та явно завищеною. Позивач відзив на апеляційну скаргу не подала. Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила наступне. Позивач - [PERSON] , [INFO] . По досягнені 50 років, позивач 18.03.2021 року звернулась до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах за Списком №2. ГУ ПФУ в Дніпропетровській області листами від 05.04.2021 року та 13.08.2021 року відмовило у призначенні пенсії, оскільки на дату звернення за призначенням пенсії позивач не досягла 55-ти річного віку, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Крім того, у відповіді зазначено, що загальний страховий стаж складає 34 роки 1 місяць 17 днів, в тому числі пільговий стаж за Списком №2 складає 14 років 5 місяців 8 днів. Також в пенсійним органом не зарахувано до пільгового стажу позивача за Списком №2 періоди роботи з 01.11.1999 року по 15.01.2003 року та з 03.08.2016 року по 31.12.2020 року з посиланням на те, що професії, на яких працювала позивач не відповідають переліку пільгових професій, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.1994 року №162 «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах» та постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2016 року №461 «Про затвердження списків виробництв, робіт, професій, посад і показників, зайнятість в яких дає право на пенсію за віком на пільгових умовах» (а.с.54-55, 70-72). Не погодившись із рішенням пенсійного органу про відмову в призначенні пенсії, позивач оскаржила таке рішення до суду. Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке. Згідно із частиною 3 статті 291 КАС України при ухваленні рішення у типовій справі, яка відповідає ознакам, викладеним у рішенні Верховного Суду за результатами розгляду зразкової справи, суд має враховувати правові висновки Верховного Суду, викладені у рішенні за результатами розгляду зразкової справи. 21 квітня 2021 року Верховним Судом розглянуто зразкову справу №360/3611/20 та прийнято відповідне рішення, що набрало законної сили 3 листопада 2021 року після перегляду в апеляційному порядку Великою Палатою Верховного Суду, якою змінено мотивувальну частину рішення. У зазначеному рішенні Верховного Суду визначено ознаки типової справи, а саме: 1) позивач - особа, яка: звернулась до Пенсійного фонду за призначенням пенсії після 23.01.2020 року з підстав, визначених статтею 13 Закону України від 05.11.1991 року №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення»; на момент звернення досягла: чоловіки - 55 років, жінки - 50 років; набула стаж роботи, визначений статтею 13 Закону України від 05.11.1991 року №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення»; 2) відповідачем - орган Пенсійного фонду України, уповноважений на вирішення питання про призначення пенсії. Суд апеляційної інстанції вважає, що передана на розгляд колегії суддів справа підпадає під ознаки типової справи, визначені у рішенні Верховного Суду. За таких обставин суд апеляційної інстанції при вирішенні даної справи застосовує правові висновки Великої Палати, викладені у зразковій справі №360/3611/20, рішення в якій набрало законної сили та які полягають у такому. 03 жовтня 2017 року Верховною Радою України ухвалено Закон №2148-VIII, що доповнив Закон №1058-ІV розділом XIV-І, який містить пункт 2 частини другої статті 114 такого змісту: «На пільгових умовах пенсія за віком призначається працівникам, зайнятим повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затвердженим Кабінетом Міністрів України, та за результатами атестації робочих місць, - після досягнення 55 років і за наявності страхового стажу не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах». За приписами статті 12 Закону №1788-XII право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років, жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років. Натомість згідно з пунктом «б» статті 13 Закону №1788-XII в редакції, чинній до внесення змін Законом №213-VІІІ, на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Законом №213-VІІІ, який набрав чинності з 01 квітня 2015 року, збільшено раніше передбачений пунктом «б» статті 13 Закону №1788-ХІІ вік набуття права на пенсію на пільгових умовах, зокрема, жінкам з 50 років до 55 років. Відповідно до пункту 1 резолютивної частини Рішення № 1-р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону №1788-XII зі змінами, внесеними Законом №213-VIII (пункт 1 рішення). Згідно з пунктом 3 резолютивної частини зазначеного Рішення застосуванню підлягають стаття 13, частина друга статті 14, пункти «б» - «г» статті 54 Закону №1788-XII в редакції до внесення змін Законом №213-VIII для осіб, які працювали до 1 квітня 2015 року на посадах, визначених у вказаних нормах, а саме: працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років, з них не менше 10 років на зазначених роботах. Таким чином, Рішенням №1-р/2020 КСУ визнав неконституційними окремі положення Закону №1788-ХІІ, у зв`язку із чим вони втратили чинність з дня ухвалення Рішення (пункт 2 резолютивної частини Рішення). Одночасно КСУ встановив, що підлягають застосуванню відповідні норми в редакції до внесення змін Законом №213-VIII. У зв`язку з цим на час виникнення спірних правовідносин Закон №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020 встановлював право на пенсію за віком на пільгових умовах за списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, для жінок після досягнення 50 років (за наявності стажу роботи та інших умов, визначених в рішенні КСУ). Отже, на час виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між нормами Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020 з одного боку, та Законом №1058-ІV з іншого в частині віку набуття права на пенсію на пільгових умовах. Перший із цих законів визначав такий вік у 50 років, тоді як другий - у 55 років. Оскільки норми названих законів регулюють одне і те ж коло відносин, вони явно суперечать один одному. У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду при перегляді зразкової справи дійшла висновку, що таке регулювання порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника (див. пункт 56 рішення Європейського суду з прав людини від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України»). При цьому, Велика Палата Верховного Суду також послалась на правовий висновок, сформульований нею раніше у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №520/15025/16-а (провадження №11-1207апп19, пункт 56), згідно з яким у разі існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Отже, з огляду на висновки Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі №360/3611/20, у цій справі застосуванню підлягають саме норми Закону №1788-ХІІ з урахуванням Рішення №1-р/2020, а не Закону №1058-ІV, а тому жінки мають право на призначення пільгової пенсії за Списком №2 після досягнення 50 років. У зв`язку з цим відмова управління ПФУ в призначенні позивачу, яка на час звернення із заявою про призначення пенсії досягла 50 років (за наявності у неї страхового стажу 34 роки та пільгового стажу за Списком №2 - 14 років), пенсії на пільгових умовах за віком з посиланням на недосягнення нею пенсійного віку, визначеного статтею 114 Закону №1058-ІV, є протиправною, як правильного висновку дійшов і суд першої інстанції. Надаючи правову оцінку доводам апелянта про неможливість зобов`язання відповідача прийняти рішення про призначення позивачу пенсі на пільгових умовах, через те, що повноваження відповідача є дискреційними, суд вказує на таке. Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Тобто, дискреційними є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». Тобто, відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд, зокрема, прийняти за клопотаннями відповідне рішення або ні. Безперечно, правомірним у даному випадку є лише один варіант поведінки, залежно від фактичних обставин. Як зазначалось вище, при прийнятті рішення про відмову в призначенні позивачу пенсії на пільгових умовах за Списком №2, пенсійним органом було обраховано як страховий стаж позивача, так і пільговий стаж, та зазначено, що загальний страховий стаж складає 34 роки 1 місяць 17 днів, в тому числі пільговий стаж за Списком №2 складає 14 років 5 місяців 8 днів. Підставою відмови в призначенні пенсії вказано те, що на дату звернення за призначенням пенсії позивач не досягла 55-ти річного віку, необхідного для призначення пенсії за віком на пільгових умовах. Оскільки судовим рішенням було встановлено право позивача при досягненні 50-річого віку на призначення пенсії на пільгових умовах за Списком №2 за наявності вже обрахованих пенсійним органом страхового та пільгового стажу за Списком №2, які відповідно складають 34 роки 1 місяць 17 днів та 14 років 5 місяців 8 днів (тобто не менше передбачених законом 25 років страхового стажу, з них не менше 10 років на роботах за Списком №2), то в даному випадку є беззаперечно лише один варіант прийняття рішення, а саме - призначення позивачу пенсії на пільговизх умовах за списком №2. Відтак, за вказаних обставин, посилання відповідача в апеляційній скарзі про зобов`язання пенсійного органу повторно розглянути заяву [PERSON] про призначення пенсії від 18.03.2021 року, не має сенсу та правового обгрунтування. В частині зарахування до стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, періодів роботи [PERSON] з 01.11.1999 року по 15.01.2003 року на посаді медичної сестри палатної та з 03.08.2016 року по 31.12.2020 року на посаді сестри медичної Комунального підприємства «Психоневрологічний центр медико-соціальної реабілітації дітей з тяжкими розладами мовлення та ураженнями центральної нервової системи» Дніпропетровської обласної ради» відповідачем не оскаржується, а тому апеляційним судом в цій частині рішення суду першої інстанції не переглядається. Крім того, позивач в позові просила стягнути на її користь понесені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката у сумі 12180 грн., на підтвердження розміру яких надала наступні документи: договір про надання юридичних послуг від 07.09.2021 року; акти про надання юридичних послуг від 14.09.2021 року; квитанції про сплату коштів в розмірі 12180,00 грн. (56-58). Судом вказані вимоги задоволено частково та стягнуто на користь позивача 10262,00 грн.. В апеляційній скарзі пенсійний орган зазначає про незгоду із рішенням суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь [PERSON] витрат на правничу допомогу, оскільки вартість правничої допомоги в даному випадку є необгрунтованою та явно завищеною. З цього приводу апеляційний суд зазначає наступне. Відповідно до частин 1, 3 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Згідно з частинами 1, 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 05.06.2018 року у справі №904/8308/17 встановлено, що визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обгрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). Згідно наданих позивачем документів (договір, акти надання послуг) вбачається, що вони укладались між позивачем та ТОВ «Юридичний центр Бастіон права», в особі касира-адміністратора. З вказаних документів не можливо встановити - хто саме (яким адвокатом, якщо такий взагалі є в ТОВ «Юридичний центр Бастіон права»), надавались послуги, обсяг таких послуг та виконаних робіт. З квитанцій, ксерокопії яких виготовлені поверх тексту договору, не вбачається відомостей щодо особи, яка сплачувала за юридичні послуги та вид послуг, що виключає можливість прийняття таких квитанцій як доказ оплати позивачем вказаних послуг у визначеному розмірі. Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга пенсійного органу в частині скасування рішення суду першої інстанції стосовно стягнення на користь повича витрати на правничу допомогу належить задоволенню. З урахуванням вказаних обставин в їх сукупності, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне рішення суду першої інстанці у відповідності до вимог статті 317 КАС України скасувати чатково. Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Результат розгляду: partial