Рішення адміністративного суду від 2023-09-04 00:00:00+03

[PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до \~Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки, в якій просив суд: - визнати протиправною бездіяльність Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо непроведення нарахування грошового забезпечення [PERSON] з 26.03.2021, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року; - зобов`язати Харківський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити [PERSON] \~грошове забезпечення військовослужбовця за період 26.03.2021 - 31.12.2021 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2021 згідно Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів; - зобов`язати Харківський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити [PERSON] грошове забезпечення військовослужбовця за період 01.01.2022 - 31.12.2022 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2022 згідно Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік", з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів; - зобов`язати Харківський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити [PERSON] грошове забезпечення військовослужбовця за період \~з 01.01.2023 із використанням показника прожитковою мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2023 згідно Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік", з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що з 26.03.2021 по теперішній час проходить військову службу у 85 ГВП Міністерства оборони України. Зазначає, що з 26.03.2021 по теперішній час \~він перебуває на фінансовому забезпеченні Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки. Вказує, що аналіз законодавства України та розміри фактично виплачених йому розмірів грошового забезпечення під час служби дали підстави стверджувати про порушення відповідачем його соціальних прав в частині виплати розмірів грошового забезпечення. Посилається, що листом від 19.01.2023 №38/ВФЗ відповідач \~відмовив йому у здійсненні перерахунків та проведення доплат, посилаючись на відсутність нормативно - правової бази. Вважає протиправною бездіяльність Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо непроведення нарахування грошового забезпечення [PERSON] з 26.03.2021, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2023 року позов залишено без задоволення. [PERSON] , не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2023 по справі №520/2103/23 та прийняти нове рішення, яким: визнати протиправною бездіяльність Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо непроведення нарахування грошового забезпечення [PERSON] з 26.03.2021, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року; зобов`язати Харківський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити [PERSON] \~грошове забезпечення військовослужбовця за період 26.03.2021-31.12.2021 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2021 згідно Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів; зобов`язати Харківський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити [PERSON] грошове забезпечення військовослужбовця за період 01.01.2022-31.12.2022 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2022 згідно Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік", з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів; зобов`язати Харківський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити [PERSON] грошове забезпечення військовослужбовця за період з 01.01.2023 із використанням показника прожитковою мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2023 згідно Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік", з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів. В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 21.03.2023 по справі №520/2067/23 є таким, яке винесено з порушенням норм матеріального права; судом не повністю з`ясовано обставини, що мають значення для справи; суд зробив невідповідні обставинам справи висновки, а тому таке рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення. Зазначає, що ним оскаржується нарахування та виплата йому грошового забезпечення військовослужбовця за періоди 26.03.2021- 31.12.2021, 01.01.2022 31.12.2022 та з 01.01.2023 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01 січня відповідного календарного року згідно законів України про державний бюджет України на відповідний рік. Вказує, що в даному випадку слід аналізувати Закон України від 15.12.2020 №1082-ІХ "Про Державний бюджет України на 2021 рік", Закон України від 02.12.2021 №1928-IX "Про Державний бюджет України на 2022 рік" та Закон України від 03.11.2022 №2710-ІХ "Про Державний бюджет України на 2023 рік". Зазначає, що судом першої інстанції по даній справі зроблено невідповідний обставинам даної справи висновок щодо того, що «запроваджено декілька величин прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме: звичайну величину прожиткового мінімуму у розмірі - "2481,00 грн." та спеціальну величину прожиткового мінімуму у розмірі - "2102,00 грн."» та застосування «спеціального закону для визначення посадових окладів та окладів за військове звання військовослужбовцям». Вказує, що постанова Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» не містить поняття «спеціальна величина прожиткового мінімуму». Вважає, що судом першої інстанції по даній справі порушено норми матеріального права. На підставі положень п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, оскаржуване рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що позивач протягом період часу 26.03.2021 - 16.01.2023 проходив безперервну військову службу на штатній військовій посаді, грошове забезпечення за якою входить до компетенції Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки. 16.01.2023 позивач подав до Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки письмове звернення з приводу проведення перерахунку грошового забезпечення за період 26.03.2021-16.01.2023 із використанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб: "2270,00 грн." станом на 01.01.2021, "2481,00 грн." станом на 01.01.2021, "2684,00 грн." станом на 01.01.2023. Відповідачем за вказаним зверненням позивача було вчинено відмову, оформлену листом від 19.01.2023р. №38/ВФЗ. Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо непроведення нарахування його грошового забезпечення \~з 26.03.2021, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, звернувся до суду першої інстанції з позовною заявою. Приймаючи рішення про залишення позову без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було порушено прав та інтересів заявника у даному конкретному випадку у зв`язку із відсутністю правових підстав для використання під час обчислення розміру грошового забезпечення військовослужбовця Збройних Сил України прожиткового мінімуму для працездатної особи у розмірі-"2270,00 грн." станом на 01.01.2021, "2481,00 грн." станом на 01.01.2022, \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~"2684,00 грн." станом на 01.01.2023 та відсутністю події бездіяльності. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. Частиною четвертою статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Постановою Кабінету Міністрів України №704 від 30 серпня 2017 р. (далі по тексту - Постанова №704) встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу. Так, п.2 Постанови №704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Додатком 1 до Постанови №704 визначено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу. Пунктом 4 Постанови №704 (в первинній редакції на дату прийняття) встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14. Додатки 1, 12, 13, 14 до Постанови №704 містять примітки, відповідно до яких посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт. Пунктом 6 Постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 р. №103 року "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб" пункт 4 Постанови №704 було викладено в такій редакції: "4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.". Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 №103 "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб". Отже, з 29.01.2020 року є нечинною редакція пункту 4 Постанови №704 в редакції Постанови №103, та застосовується первісна редакція пункту 4, а саме: "4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14". Відповідно, з урахуванням постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18, змінився нормативно-правовий підхід, та військовослужбовці знову отримали право на збільшення розмірів посадових окладів та окладів за військове звання, а отже і грошового забезпечення, у зв`язку зі зміною розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня календарного року. Колегія суддів зазначає, що спірні правовідносини у даній справі стосуються питання правомірності бездіяльності Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо непроведення нарахування грошового забезпечення [PERSON] з 26.03.2021, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року. Згідно пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VІІІ, який набрав чинності 01.01.2017, установлено, що після набрання чинності цим законом мінімальна заробітна плата не застосовуються як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Наведене вище відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11.12.2019 р. по справі №240/4946/18, Верховного Суду, викладеним у постановах від 18.02.2021 р. у справі №200/3775/20-а, від 11.02.2021 р. у справі №200/3757/20-а. Під час розв`язання колізії між нормами п.3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 р. №1774-VІІІ та п.4 постанови Кабінету Міністрів України №704 у редакції до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 р. №103 перевагу належить віддати положенням закону як акту права вищої юридичної сили. Приписи пункту 3 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VІІІ були чинними, як на дату прийняття постанови Кабінету Міністрів України №704, так і станом після 29.01.2020 та неконституційними не визнавалися. Приписами Закону України від 05.10.2000 №2017-III "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" (далі по тексту - Закон №2017-III) врегульовано правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, Згідно зі ст.1 Закону №2017-ІІІ, державні соціальні стандарти - це встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій. Відповідно до ст.6 Закону №2017-III, базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового, соціально-культурного обслуговування, охорони здоров`я та освіти. Прожитковий мінімум щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Згідно з ч.2 ст.92 Конституції України, виключно законами України встановлюються Державний бюджет України і бюджетна система України та порядок встановлення державних стандартів. При цьому, з урахуванням вже наведеного вище, 29.01.2020 була відновлена дія такої величини обчислення розміру окладу за посадою та окладу за військовим званням, як прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року на відміну від попереднього правила обчислення розміру окладу за посадою та окладу за військовим званням як прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01.01.2018. Приписами статті 7 Закону України від 14.11.2019 \~№294-IX "Про Державний бюджет України на 2020 рік" (далі по тексту - Закон №294-IX) передбачено, що станом на 01.01.2020 \~прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить \~- 2102,00 грн. Відповідно до ст.7 Закону України від 15.12.2020 №1082-IX "Про Державний бюджет України на 2021 рік" (далі по тексту - Закон №1082-IX) було встановлено, що станом на 01.01.2021 прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить \~2270,00 грн.; Також, приписами ст.7 Закону України від 02.12.2021 \~№1928-IX "Про Державний бюджет України на 2022 рік" (далі по тексту - Закон №1928-IX) встановлено, що станом на 01.01.2022 \~прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить \~2481,00 грн. Приписами ст.7 Закону України від 30.11.2022 №2710-IX "Про Державний бюджет України на 2023 рік" (далі по тексту - Закон №2710-IX) встановлено, що станом на 01.01.2023 прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить \~2684,00 грн. Згідно висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду від 12.09.2022 у справі №500/1813/21, зазначення у п.4 Постанови №704 в формулі обрахунку розміру посадового окладу та окладу за (спеціальним) званням базового державного соціального стандарту (прожиткового мінімуму для працездатних осіб) як розрахункової величини для їх визначення, не суперечить делегованим Уряду повноваженням щодо визначення розміру грошового забезпечення для перерахунку пенсій, призначених згідно із Законом № 2262-ХІІ. Разом з цим, Кабінет Міністрів України не уповноважений та не вправі установлювати розрахункову величину для визначення посадових окладів із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили. Враховуючи на те, що положення п.4 Постанови №704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів, до спірних правовідносин підлягає застосуванню п. 4 Постанови № 704 в частині, що не суперечить нормативно-правовому акту, який має вищу юридичну силу - у 2020 році Закону №294-IX, у 2021 році - Закону №1082-ІХ, у 2022 році - Закону №1928-IX, а у 2023 році Закону №2710-IX із використанням для визначення розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік)". Колегія суддів звертає увагу, що у постановах від 02.08.2022 у справі №440/6017/21, від 12.09.2022 у справі № 500/1813/21, від 10.01.2023 у справі №440/1185/21, від 15.03.2023 у справі \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~№420/6572/22 Верховний Суд зробив такі висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах: (1) з 01.01.2020 положення пункту 4 Постанови №704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою №704 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року не відповідає правовим актам вищої юридичної сили, згідно із якими прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік у тому числі як розрахункова велична для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів; (2) через зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, зокрема, згідно із Законом №1082-IX, у осіб з числа військовослужбовців виникло право на отримання довідки про розміри грошового забезпечення для перерахунку пенсії за формою, що передбачена додатком 2 до Порядку № 45, з урахуванням оновлених даних про розмір посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, які визначаються шляхом застосування пункту 4 Постанови № 704 із використанням для їх визначення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік). (3) встановлене положеннями пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1774-VІІІ обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою №704 жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величною є, прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а застосований з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням. З урахуванням наведеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що бездіяльність Харківського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо непроведення нарахування грошового забезпечення [PERSON] з 26.03.2021, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, є протиправною. Відповідачем по справі, як суб`єктом владних повноважень, не надано доказів до суду апеляційної інстанції на спростування зазначено вище, а тому, з урахуванням приписів ч.2 ст.77 КАС України, останнім не доведено (доказано) правомірність власної бездіяльності. При цьому, колегія суддів звертає увагу на помилковість доводів суду першої інстанції щодо необхідності застосування спеціальної величини прожиткового мінімуму у розмірі - "2102,00 грн." для визначення посадових окладів працівників державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами, зазначаючи, що станом на 01.01.2021, 01.01.2022, 01.01.2023 діючий публічний атестований військовим званням військовослужбовець Збройних Сил України, як працівник державного органу, оплата праці якого регулюються спеціальним законом, не набув права на підвищення розміру окладу за посадою та окладу за званням із розрахунку прожиткового мінімуму у розмірі - "2270,00 грн.", "2481,00 грн.", "2684,00 грн." відповідно, і заявник не має права на перерахунок розміру власного грошового забезпечення із використанням саме цих значень прожиткового мінімуму для працездатної особи, з огляду на наступне. Так, з огляду правові висновки Верховного Суду, викладені у вже згаданих вище \~постановах від 02.08.2022 у справі №440/6017/21, від 12.09.2022 у справі №500/1813/21 для розрахунку розміру посадового окладу та окладу за військовим званням військовослужбовців, має братися саме прожитковий мінімум встановлений для працездатних осіб станом на 01 січня календарного року, а не прожитковий мінімум встановлений для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівникам інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами. Крім того, військовослужбовець не є працівником державного органу, а тому прожитковий мінімум встановлений для працездатних осіб, який застосовується для визначення посадових окладів працівникам інших державних органів, оплата праці яких регулюється спеціальними законами до військовослужбовців не застосовується до спірних правовідносин у даній справі. З огляду на наведене вже вище, доводи суду першої інстанції про те, що владним суб`єктом \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~не було порушено прав та інтересів заявника у даному конкретному випадку у зв`язку із відсутністю правових підстав для використання під час обчислення розміру грошового забезпечення військовослужбовця Збройних Сил України прожиткового мінімуму для працездатної особи у розмірі - "2270,00 грн." станом на 01.01.2021, "2481,00 грн." станом на 01.01.2022, "2684,00 грн." станом на 01.01.2023 та відсутністю події бездіяльності, є необґрунтованими. Таким чином, колегія суддів вважає, що вимоги позивача зобов`язального характеру також підлягають задоволенню, а саме: зобов`язання Харківський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити [PERSON] грошове забезпечення військовослужбовця за період 26.03.2021 - 31.12.2021 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2021 згідно Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік", з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів; зобов`язання Харківський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити [PERSON] грошове забезпечення військовослужбовця за період 01.01.2022 - 31.12.2022 із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2022 згідно Закону України "Про Державний бюджет України на 2022 рік", з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів; зобов`язання Харківський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки нарахувати та виплатити [PERSON] грошове забезпечення військовослужбовця за період з 01.01.2023 із використанням показника прожитковою мінімуму для працездатної особи станом на 01.01.2023 згідно Закону України "Про Державний бюджет України на 2023 рік", з урахуванням раніше виплачених сум та з утриманням належних податків та зборів. Враховуючи приписи ч.5 ст.242 КАС України, \~у даній справі підлягають висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду на які посилається суд апеляційної інстанції у даному рішенні (постанові) вище. \~ Згідно зі ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до приписів ч.ч.1,2 ст.317 КАС України, підставами для скасування \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~судового рішення першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому апеляційну скаргу позивача слід задовольнити. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позову. Враховуючи те, що дану справу судом першої інстанції розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України. \~\~

Результат розгляду: granted