Рішення адміністративного суду від 2022-09-21 00:00:00+03

18 жовтня 2021 року [PERSON] /надалі [PERSON] , позивач/ звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Кременчуцької міської ради Полтавської області /надалі відповідач/ про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, а саме просить: - визнати протиправним та скасувати рішення, яке прийнято VIII сесією Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області VIII скликання 28 вересня 2021 року яким позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,10 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); - зобов`язати відповідача надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,10 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) відповідно до поданої ним заяви - 19.08.2021. В обґрунтування позову позивачем зазначено щодо неправомірності оскаржуваного рішення, оскільки позивач неодноразово звертався до відповідача із заявою про надати позивачу дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,10 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), проте, відповідачем відмовлено позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,10 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у зв`язку з невідповідністю місця розташування об`єкта затвердженій містобудівній документації, відповідно до якої територія позначена на графічному матеріалі, частково відноситься до зони ПР-3 зона перспективного озеленення загального користування (міські парки, сквери, бульвари, набережні) та частково до житлової зони Ж-1 зона розміщення котеджної (садибної) забудови, де не передбачені земельні ділянки для індивідуального дачного будівництва. Водночас відповідно до листа Управління містобудування та архітектури м. Кременчука №28.01-19/0401, зазначено, що обрана позивачем земельна ділянка в тому числі, але не виключно може використовуватися як: територія для будівництва одно та двоквартирних індивідуальних житлових будинків (з присадибними ділянками); територія для будування 2-3-х поверхових зблокованих будинків, з приквартирними ділянками (відповідно до містобудівної документації), територія для садів, городів; територія для теплиць, оранжерей, парників та інших споруд, що пов`язані з вирощуванням квітів, фруктів та овочів. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 22.12.2021, адміністративний позов [PERSON] до Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення VIII сесії Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області VIII скликання від 28 вересня 2021 року в частині відмови [PERSON] у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,10 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Зобов`язано Кременчуцьку міську раду Полтавської області повторно розглянути заяву [PERSON] від 19.08.2021 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,10 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), з урахуванням висновків суду. У задоволення іншої частини позовних вимог відмовлено. Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи судом першої інстанції, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.12.2021 у частині задоволених позовних вимог та ухвалити у цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що оскаржуване позивачем рішенням прийнято відповідно до вимог статті 118 ЗК України. Також відповідач вказав, що згідно з наданими позивачем до заяви матеріалами, а також при перевірці місця розташування земельної ділянки за допомогою Публічної кадастрової карти України, встановлено, що позивач планує отримати у власність земельну ділянку, яка має накладення на вже сформовані земельні ділянки з кадастровим номером: 5310436100:06:002:0077, яка належить [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯИ №637391 від 22.11.2010 по [ADDRESS] та з кадастровим номером: 5310436100:06:002:0468, яка належить [PERSON] на підставі рішення Кременчуцької міської ради Полтавської області від 03.09.2019 «Про передачу земельних ділянок у власність громадян в м. Кременчуці» по [ADDRESS] . Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 22.12.2021 залишити без змін, а скаргу без задоволення. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши доводи апеляційної скарги та відзив на неї, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що 19.08.2021 позивач звернувся до Кременчуцької міської ради Полтавської області із заявою, в якій просив надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а саме: для будівництва одно квартирного індивідуального житлового будинку (з присадибними ділянками) або 2- 3х поверхові зблоковані будинки з приквартирними ділянками (відповідно до містобудівної документації) 0,10 га яка розташована на території Кременчуцької міської ради (орієнтир бажаного місця розташування вказано згідно координат графічного матеріалу). Крім того, позивач просив надати земельну ділянку із земель, які перебувають у розпорядженні Кременчуцької міської ради, згідно з наявною публічною інформацією Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку. До зави позивачем додано: копію паспорта, копію ідентифікаційного коду, копію посвідчення [NUMBER] групи, графічний матеріал бажаного місця розташування, копія зонування території м. Кременчука надана згідно запиту. 28.09.2021 Кременчуцькою міською радою Полтавської області прийнято рішення «Про надання та відмову у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянами» відповідно до підпункту 4.2 пункту 4 рішення відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] орієнтовною площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в районі [ADDRESS] , у зв`язку з невиконанням вимог статті 118 Земельного кодексу України - невідповідністю місця розташування об`єкта затвердженій містобудівній документації, відповідно до якої, територія позначена на графічному матеріалі, частково відноситься до житлової зони Ж-1 зона розміщення котеджної (садибної) забудови та частково до перспективної ландшафтно-рекреаційної зони ПР-3 зона перспективного озеленення загального користування (міські парки, сквери, бульвари, набережні), де не передбачено розташування присадибних ділянок, а також у зв`язку з тим, що позначена територія входить в межі фактичного користування іншої особи. Позивач не погоджуючись із зазначеним рішенням, звернувся до суду із цим позовом. Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з протиправності рішення відповідача «Про надання та відмову у наданні дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянами» від 28.09.2021 та наявності підстав для повторного розгляду заяви позивача. Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з такого. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Спірні правовідносини врегульовані Земельним кодексом України. Згідно зі ст. 19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Частиною 1 статті 38 Земельного кодексу України передбачено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування. Згідно зі ст. 40 Земельного кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами. Пунктом «б» ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Згідно з п. «г» ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара. Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання регулювання земельних відносин. За змістом ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Повноваження відповідних органів виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність встановлені статтями 118, 122 Земельного кодексу України. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначений ст. 118 Земельного кодексу України. Згідно ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідно до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. У разі, якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність особи, якій належить право власності на об`єкт нерухомості (жилий будинок, іншу будівлю, споруду), розташований на такій земельній ділянці, або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Таким чином, Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні такого дозволу, який розширеному тлумаченню не підлягає, а саме, невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. В той же час, визначена законом процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування у відповідь на звернення громадян щодо того чи іншого «земельного» питання. Суд зазначає, що звертаючись до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зацікавлена особа звертається до власника земельної ділянки - держави або територіальної громади (в особі відповідного органу). Відповідно до матеріалів справи, відповідачем не заперечується право позивача щодо безоплатної передачі земельної ділянки із земель комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Як встановлено судом, відповідач в оскаржуваному рішенні посилається на невиконання вимог статті 118 Земельного кодексу України - невідповідністю місця розташування об`єкта затвердженій містобудівній документації, відповідно до якої, територія позначена на графічному матеріалі, частково відноситься до житлової зони Ж-1 зона розміщення котеджної (садибної) забудови та частково до перспективної ландшафтно-рекреаційної зони ПР-3 зона перспективного озеленення загального користування (міські парки, сквери, бульвари, набережні), де не передбачено розташування присадибних ділянок, а також у зв`язку з тим, що позначена територія входить в межі фактичного користування іншої особи. Суд зазначає, що відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» план зонування території (зонінг) - містобудівна документація, що визначає умови та обмеження використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон. Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 16 вказаного Закону планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них. Затвердження оновленої містобудівної документації на місцевому рівні здійснюється згідно із статтями 17, 18 та 19 цього Закону. Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»: - генеральний план населеного пункту - містобудівна документація, що визначає принципові вирішення розвитку, планування, забудови та іншого використання території населеного пункту; - план зонування території (зонінг) - містобудівна документація, що визначає умови та обмеження використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон; - детальний план території - містобудівна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території. Відповідачем у відзиві на позов зазначено, що рішенням Кременчуцької міської ради Полтавської області від 30.09.2014 «Про затвердження плану зонування території (зонінгу) міста Кременчука» затверджено план зонування території (зонінгу) міста Кременчука» затверджено план зонування території (зонінг) міста Кременчука. Відповідно до плану зонування території (зонінг) м. Кременчука, територія в районі вулиць Затонної в м. Кременчуці розміщена в межах зони Ж-1 зона розміщення котеджної забудови та зони ПР-3 зона перспективного озеленення загального користування (міські парки, сквери, бульвари, набережні), де не передбачено будівництво житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Зазначене підтверджується викопіюванням з плану зонування (зонінгу) м. Кременчука М 1:500 території в району вулиці Затонної. Проте, колегія суддів враховує, що відповідно до листа Управління містобудування та архітектури м. Кременчука №28.01-19/0401 від 02.08.2021 зазначено, що зазначена у графічному матеріалі земельна ділянка може використовуватися як: територія для будівництва одно та двоквартирних індивідуальних житлових будинків (з присадибними ділянками); територія для будування 2-3-х поверхових зблокованих будинків, з приквартирними ділянками (відповідно до містобудівної документації), територія для садів, городів; територія для теплиць, оранжерей, парників та інших споруд, що пов`язані з вирощуванням квітів, фруктів та овочів. Зазначено, що дана інформація не є погодженням та містить загальні дані. Більш детальна інформація може бути зазначена під час формування нової земельної ділянки або при встановленні (відновлення її) меж. За доводами відповідача, позивач планує отримати у власність земельну ділянку, яка має накладення на вже сформовані земельні ділянки з кадастровим номером: 5310436100:06:002:0077, яка належить [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯИ №637391 від 22.11.2010 по [ADDRESS] та з кадастровим номером: 5310436100:06:002:0468, яка належить [PERSON] на підставі рішення Кременчуцької міської ради Полтавської області від 03.09.2019 «Про передачу земельних ділянок у власність громадян в м. Кременчуці» по [ADDRESS] . Проте, колегія суддів вказує на те, що в оскаржуваному рішенні не конкретизовано, що визначена позивачем земельна ділянка має накладення на вже сформовані земельні ділянки з кадастровими номерами: 5310436100:06:002:0077, 5310436100:06:002:0468. Одночасно, з наданих відповідачем до суду доказів також не вбачається за можливе встановити накладення зазначених земельних ділянок. Відповідач в оскаржуваному рішенні не надав доказів існування підстав для відмови позивачу у надані дозволу на розробку проекту із землеустрою, які стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення. Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про невідповідність спірного рішення, прийнятого VIII сесією Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області VIII скликання 28 вересня 2021 року яким позивачу відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,10 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України. З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вимог позивача щодо визнання протиправним та скасування рішення прийнятого VIII сесією Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області VIII скликання 28 вересня 2021 року в частині відмови [PERSON] у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,10 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Розглядаючи вимоги позивача про зобов`язання відповідача надати позивачеві дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,10 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) відповідно до поданої ним заяви - 19.08.2021, суд апеляційної інстанції, зазначає таке. Завдання адміністративного судочинства полягає у гарантуванні ефективного захисту порушених прав осіб, що звертаються до суду за захистом цих прав, з урахуванням принципу розподілу влади, за суті яким на адміністративний суд покладено обов`язок контролю легальності дій та рішень суб`єктів владних повноважень, які мають діяти у визначених законом межах та на власний розсуд при виборі одного законного рішення із кількох можливих варіантів. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Колегія суддів звертає увагу, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Частиною 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. За приписами частини 2 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Враховуючи викладене, зважаючи на те, що у спірних правовідносинах відповідач не навів належних обставин, що слугували підставою для відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою та не надав достатньо доказів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з метою захисту порушених прав позивача, ефективним та належним способом захисту прав позивача є часткове задоволення позову шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву [PERSON] від 19.08.2021 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, з урахуванням висновків суду. При цьому колегія суддів зазначає, що зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може мати місце лише у випадку, якщо судом встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу які передбачені законом, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам прийнятих відповідно до цих законів нормативно-правових актів; невідповідність місця розташування об`єкта вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх названих підстав у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі, суд перебиратиме на себе повноваження суб`єкта владних повноважень, що є неприпустимим. У свою чергу, прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача видати дозвіл на розробку проекту землеустрою, без перевірки наявності чи відсутності усіх названих підстав для відмови у видачі дозволу, може бути необґрунтованим та призвести до видачі такого дозволу з порушенням закону. Враховуючи викладене, колегія суддів уважає, що такий спосіб захисту, як зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, буде ефективним та належним засобом захисту порушених прав позивача. Таким чином, з вищевикладеного вбачається, що у порушення ст. 19 Конституції України, відповідач діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] . За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав. Колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (№ 65518/01; пункт 89), Проніна проти України (№ 63566/00; пункт 23) та Серявін та інші проти України (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav.Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied