Рішення адміністративного суду від 2022-04-28 00:00:00+03

1. ІСТОРІЯ СПРАВИ 1.1. Короткий зміст позовних вимог Селянське (фермерське) господарство Бойко Віти Євгеніївни (надалі також - СГ Бойко В.Є., Позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (надалі також - Відповідач), у якому просило визнати протиправним і скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Волинській області від 2 жовтня 2020 року №0000570505 про застосування штрафу у розмірі 500000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржуваний індивідуальний акт не відповідає вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки відповідна перевірка проведена без дотримання вимог, визначених Податковим кодексом України (надалі також - ПК України) і висновки, викладені у акті перевірки, не відповідають фактичним обставинам справи, адже пальне, яке перебувало на зберіганні у Позивача, використовувалось для власних потреб. 1.2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року позов задоволено. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що в ГУ ДПС у Волинській області були наявні підстави для проведення фактичної перевірки, визначені ПК України та зазначені у відповідному наказі. Щодо встановленого при проведенні перевірки порушення, а саме: зберігання пального (дизельного палива) без ліцензії суд вказав, що факт отримання Позивачем дизельного пального Відповідач не встановив, не зафіксував та не довів належними та допустимими доказами факт та місце зберігання дизельного пального. До акта перевірки не додано жодних додатків, які б підтверджували висновки, викладені в акті. Будь-яких належних і допустимих доказів, які б вказували, що на території фермерського господарства зберігалось саме 500 літрів дизельного пального до акту перевірки не долучено. Станом на день проведення перевірки та складання акта перевірки хімічний склад виявленої у ємності (бочці) речовини жодним чином не підтверджено і не зафіксовано. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2021 року скасовано рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року та прийнято нове, яким відмовлено в задоволенні позову. Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що правомірність проведення фактичної перевірки встановлена судом першої інстанції і у цій частині його рішення учасниками справи не оскаржується. Висновки, зафіксовані у акті перевірки, були підтверджені письмовими поясненнями керівника, який був присутній під час перевірки, підписав акт за її наслідками із зазначенням того, що до працівників контролюючого органу претензій не має. Ліцензії на зберігання пального до перевірки Відповідачу надано не було. Посилання Позивача на те, що отримане від постачальника ТОВ «Волинь-Зерно-Продукт» дизельне пальне у кількості 14110 л було розлито безпосередньо у баки сільськогосподарської та іншої техніки, на думку апеляційного суду, є нелогічними та технологічно неспроможні з огляду на необхідність систематичної заправки наявної у Позивача техніки та об`єм отриманого пального. Подана суду першої інстанції ліцензія на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) за реєстраційним номером 03020414202000786, на переконання апеляційного суду, не може братися до уваги при вирішенні цього спору, оскільки термін її дії з 4 жовтня 2020 року до 4 жовтня 2025 року, у той час як перевірка працівниками ГУ ДПС проводилася 10 вересня 2020 року. Окрім того, суд апеляційної інстанції вважав слушними доводи скаржника про те, що наявна у матеріалах справи копія паспорту якості №505 від 15 жовтня 2020 року не може братися судом до уваги, оскільки на дослідження до ТОВ «Глобус-Петролеум» направлялась проба речовини, яка була відібрана 13 жовтня 2020 року, тобто більше одного місяця після проведення перевірки, і відповідно до акту взяття проби №1 від 13 жовтня 2020 року відсутні будь-які відомості про ємність, бочки чи інші об`єкти, з яких відбирались зразки. 1.3. Короткий зміст касаційної скарги та відзиву на неї Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, Позивач звернувся з касаційною скаргою, в якій просив скасувати постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2021 року та залишити в силі рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року. У відзиві на касаційну скаргу представник Відповідача просив касаційну скаргу залишити без задоволення. 2. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ За змістом встановлених під час розгляду справи обставин, Відповідачем видано наказ від 2 вересня 2020 року №1623 про проведення на підставі підпунктів 20.1.9, 20.1.10, 20.1.11 пункту 20.1 статті 20, пункту 75.1 статті 75, підпунктів 80.2.2, 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України перевірки з метою здійснення контролю за дотриманням порядку здійснення розрахункових операцій, наявності ліцензій, виробництва та обігу підакцизних товарів. Фактичною підставою для проведення перевірки Позивача слугувала інформація, отримана від ДПС України листом від 11 серпня 2020 року №13939/7/99-00-07-05-03-07, згідно з якою ДПС проведено аналіз даних (АІС «Податковий блок», Реєстр акцизних накладних, Єдиний державний реєстр суб`єктів господарювання, які отримали ліцензії на право виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним, та місць виробництва, зберігання, оптової та роздрібної торгівлі пальним) та встановлено перелік суб`єктів господарювання, які починаючи з 1 квітня 2020 року отримували через пересувні акцизні склади значні обсяги пального з доставкою, при цьому не реєстрували акцизні склади, не отримували ліцензій на право оптової, роздрібної торгівлі та зберігання пального. На підставі цього наказу проведена фактична перевірка Позивача, за результатами якої складено акт від 10 вересня 2020 року №12142/03-20- 05/32578700. Згідно з висновками цього акта Позивачем порушено вимоги статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів і пального» (надалі також - Закон). Висновки Відповідача про порушення Позивачем наведених норм ґрунтуються на тому, що останнім за відповідною адресою зберігалося паливо дизельне ДП-П-Євро 5-ВО у ємності у кількості 500 літрів, яке, зі слів керівника, використовувалося для заправки власних транспортних засобів. Ліцензії на зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) та документів на ємність, що використовується для зберігання пального, працівникам контролюючого органу під час перевірки не надано. На підставі акта перевірки Відповідачем винесено податкове повідомлення-рішеннявід 02 жовтня 2020 року №0000570505, яким застосовано до Позивача штрафну санкцію, передбачену статтею 17 Законуна суму 500000 грн. 3. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ 3.1. Доводи Позивача (особи, яка подала касаційну скаргу) В обґрунтування підстав касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції, Позивач посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, при цьому наводить судову практику Верховного Суду на підтвердження: - проведення фактичної перевірки без встановлення невідповідності діяльності платника податків вимогам чинного законодавства, без зазначення на підставі яких відомостей або документів (дата, номер, підпис уповноваженої особи) були встановлені факти сумнівності, сумнівність яких саме операцій (дата операції, характер та наслідки такої операції та інші докази вчинення таких операцій, показання свідків, працівників), а лише у зв`язку із здійсненням функцій, визначених законодавством у сфері обігу пального, є незаконним та не тягне за собою будь-яких юридичних наслідків для платника податку. - невідповідності висновків Відповідача щодо виявлених у ході контрольного заходу порушень; - недоведеності обставин щодо зафіксованих у акті перевірки порушень належними та допустимими доказами; - безпідставного неврахування апеляційним судом обставин, зафіксованих у постанові Горохівського районного суду Волинської області від 3 листопада 2020 року у справі № 155/1313/20. Також в касаційній скарзі наводяться доводи щодо відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування адміністративними судами вимог: - пункту 83.1 статті 83, статті 84 ПК України щодо оцінки висновків, викладених контролюючими органами за результатами проведення перевірок, а саме щодо формування висновків на підставі непідтверджених належним чином даних; - абзацу 52 статті 1, частини 39 статті 15, статті 17 Закону та підпункту 14.1.6 пункту 14.1 статті 14 ПК України в аспекті відсутності у Позивача акцизного складу; - статті 15 Закону щодо зобов`язання фізичних та юридичних осіб складати та оформлювати документи (акти зливу, поміщення, приймання-передачі тощо) та отримувати ліцензію у випадку поміщення пального у бак транспортного засобу. Доводи Позивача у касаційній сказі зводяться також і до безпідставного поновлення апеляційним судом строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції. Так, як зазначено Позивачем, апеляційним судом порушено положення частини першої статті 299, частин першої та четвертої статті 300 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України) та поновлено відповідний строк, що призвело до неврахування висновків Верховного Суду, сформованих в ухвалі Верховного Суду від 3 лютого 2020 року у справі № 340/661/19 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 640/3393/19. Позивач звертає увагу на те, що ухвалою від 12 серпня 2021 року апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року повернуто скаржнику. Разом з тим, Відповідач через місяць (10 вересня 2021 року ) повторно подав апеляційну скаргу і суд апеляційної інстанції ухвалою від 1 жовтня 2021 року у справі № 140/1528/21 поновив Відповідачу строк на апеляційне оскарження рішення та відкрив апеляційне провадження. Як слідує з вказаної вище ухвали, Відповідач звертав увагу, що відсутність бюджетного фінансування є поважною причиною пропуску строку звернення з апеляційною скаргою, а тому просив такий поновити. Зважаючи на викладене Суд апеляційної інстанції, з огляду на те, що первинна апеляційна скарга подана у межах строку апеляційного оскарження і реалізація права повторного звернення до апеляційного суду здійснена без зайвих зволікань за наявності на те об`єктивних обставин, клопотання про поновлення процесуального строку, встановленого статті 295 Кодексу адміністративного судочинства України, задовольнив. Разом з тим, за твердженням Позивача, суд апеляційної інстанції не застосував висновки, викладені в: - ухвалі Верховного Суду від 3 лютого 2020 року у справі № 340/661/19, за змістом яких органи державної влади, маючи однаковий обсяг процесуальних прав та обов`язків поряд з іншими учасниками справи, мають діяти вчасно та в належний спосіб, дотримуватися своїх власних внутрішніх процедур, правил та процедур, встановлених в тому числі нормами процесуального закону, не можуть і не повинні отримувати вигоду від їх порушення, уникати або шляхом допущення зайвих затримок та невиправданих зволікань відтерміновувати виконання своїх процесуальних обов`язків. Обставини, пов`язані з фінансуванням установ чи організацій з державного бюджету, відсутністю в ньому коштів, призначених для сплати судового збору тощо, не можуть бути підставою для реалізації суб`єктом владних повноважень права на касаційне оскарження у будь-який необмежений час після закінчення такого строку та, відповідно, підставою для поновлення зазначеного строку; - постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі №640/3393/19, згідно з яким у ситуації з пропуском строків державними органами поважними причинами пропуску строку не може бути необхідність дотримання внутрішньої процедури виділення та погодження коштів на сплату судового збору податковим органом чи тимчасова відсутність таких коштів. Відсутність бюджетного фінансування не надає суб`єкту владних повноважень права в будь-який час після сплину строку апеляційного оскарження реалізовувати право на апеляційне оскарження судового рішення. 3.2. Позиція Відповідача (особи, що подала відзив на касаційну скаргу) Вважаючи рішення суду апеляційної інстанції законним та обґрунтованим, Відповідач посилається на те, що судами надано юридично правильну оцінку обставинам, відповідно до яких підтверджуються недотримання вимог законодавства щодо зберігання пального. При цьому, у відзиві не наведено аргументів на спростоування доводів Позивача щодо пропуску строку на апеляційне оскарження та безпідставне поновлення судом апеляційної інстанції такого строку. 4. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ 4.1. Оцінка доводів учасників справи і висновків суду апеляційної інстанції Верховний Суд, обговоривши доводи касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу, переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, виходить з такого. Як підтверджується матеріалами справи, 19 травня 2021 року Представник Відповідача подав апеляційну скаргу на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року. У зв`язку із невідповідністю вказаної апеляційної скарги вимогам статті 296 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме у зв`язку із відсутністю документа про сплату судового збору, апеляційну скаргу на підставі ухвали від 8 липня 2021 року було залишено без руху. 20 липня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання про продовження строку на усунення недоліків апеляційної скарги. Клопотання мотивоване відсутню коштів на оплату судового збору. Ухвалою від 12 серпня 2021 року апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року у справі № 140/1528/21 повернуто скаржнику. Ухвалюючи це рішення, суд апеляційної інстанції вказав на те, що особа, яка утримується за рахунок державного бюджету, має право в межах бюджетних асигнувань здійснити розподіл коштів з метою забезпечення сплати судового збору, а тому невжиття суб`єктом владних повноважень заходів щодо виділення коштів для сплати судового збору чи перерозподілу наявних кошторисних призначень не може вважатися поважною причиною для продовження строку на сплату судового збору за подання апеляційної скарги. Крім того, сума судового збору, що підлягає сплаті, не є значною. З цих підстав суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що в задоволенні клопотання про продовження строку для оплати судового збору необхідно відмовити, а апеляційну скаргу - повернути. 10 вересня 2021 року Головне управління ДПС у Волинській області подало повторно апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції від 30 квітня 2021 року, до якої додано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження. Порушуючи питання про поновлення строку, Відповідач вказав, що ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 12 серпня 2021 року, яка отримана 13 серпня 2021 року, у задоволенні клопотання скаржника про продовження процесуального строку для сплати судового збору відмовлено та апеляційну скаргу повернуто Відповідачу. Разом з тим, 19 серпня 2021 року судовий збір було сплачено і скаржник звернувся повторно з апеляційною скаргою. При цьому Відповідач вважав, що в даному випадку відсутність бюджетного фінансування є поважною причиною пропуску строку звернення з апеляційною скаргою. Надавши оцінку наведеним вище обставинам, суд апеляційної інстанції ухвалою від 10 жовтня 2021 року поновив Головному управлінню ДПС у Волинській області строк на апеляційне оскарження рішення Волинського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року у справі №140/1528/21, при цьому вказав, що первинна апеляційна скарга була подана у межах строку апеляційного оскарження і право повторного звернення до апеляційного суду реалізоване без зайвих зволікань за наявності на те об`єктивних обставин. З урахування цього, за результатами розгляду апеляційної скарги Відповідача, судом апеляційної інстанції ухвалено постанову, якою рішення суду першої інстанції скасоване, а у задоволенні адміністративного позову відмовлено. Перевіряючи дотримання апеляційним судом вимог процесуального права при поновленні строку на апеляційне оскарження, Суд звертає увагу на наступне правове регулювання. Відповідно до частини першої статті 295 КАС України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно до частини другої зазначеної статті учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною другою статті 299 цього Кодексу (частина третя статті 295 КАС України). Отже, підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження є саме наявність дійсно поважних причин його пропуску, і предмет спору (в тому числі і розмір судового збору) не повинен впливати на об`єктивність вирішення процесуального питання. Кодекс адміністративного судочинства України передбачає можливість поновлення пропущеного процесуального строку лише у разі його пропуску з поважних причин. Причини пропуску строку є поважними, якщо обставини які зумовили такі причини є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами. У постанові від 28 квітня 2021 року у справі № 640/3393/19, на яку містяться посилання в касаційній скарзі, Великою Палатою Верховного Суду зазначено про те, що особа, яка утримується за рахунок державного бюджету, має право в межах бюджетних асигнувань здійснити розподіл коштів з метою забезпечення сплати судового збору, невжиття суб`єктом владних повноважень заходів щодо виділення коштів для сплати судового збору чи перерозподілу наявних кошторисних призначень не може вважатися поважною причиною пропуску процесуального строку для звернення до суду. У ситуації з пропуском строків державними органами поважними причинами пропуску строку не може виступати необхідність дотримання внутрішньої процедури виділення та погодження коштів на сплату судового збору податковим органом чи тимчасова відсутність таких коштів. Відсутність бюджетного фінансування не надає суб`єкту владних повноважень право в будь-який час після сплину строку апеляційного оскарження реалізовувати право на апеляційне оскарження судового рішення. У цій справі слід врахувати також й те, що необхідність сплати судового збору при поданні апеляційної скарги встановлена законом, а тому Відповідач, подаючи вперше апеляційну скаргу без надання документа про сплату судового збору, достеменно розумів про допущення ним порушення норм процесуального права. Тобто, у відповідача було достатньо часу для сплати судового збору (з травня по 11 серпня 2021 року), проте, зазначений недолік апеляційної скарги ним в установлений судом строк усунутий не був. Разом з тим, приписами КАС України надано право учаснику справи на повторне подання апеляційної скарги в порядку, встановленому законом, після її повернення судом. Разом з тим, сплативши судовий збір 19 серпня 2021 року, повторно подано апеляційну скаргу поза межами 20 днів, тобто 10 вересня 2021 року. При цьому, жодних пояснень/обґрунтувань причин такого зволікання із поданням апеляційної скарги, як і доказів у підтвердження неможливості/об`єктивних перешкод, які завадили сплатити судовий збір з травня 2021 року по 18 серпня 2021 року, не наведено. При цьому, відсутність відповідного бюджетного фінансування щодо видатків на оплату судового збору не може впливати на дотримання строку апеляційного оскарження судових рішень і, як наслідок, не є поважною підставою пропуску цього строку. Такі висновки суду узгоджуються з усталеною практикою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 15 травня 2018 року у справі № 804/2979/17, від 7 червня 2018 року у справі № 822/276/17, від 30 вересня 2021 року у справі № 826/16458/18. Також, не вважається безумовною підставою для поновлення пропущеного строку апеляційного оскарження й повторна подача апеляційної скарги у зв`язку з поверненням апеляційної скарги, про що зазначено Верховним Судом у постановах від 21 грудня 2020 року у справі № 580/1020/19 та від 04 березня 2021 року у справі № 160/2538/19. Право на повторне звернення з апеляційною скаргою після її повернення не є абсолютним й окрім його реалізації без зайвих зволікань, скаржник повинен довести, що повернення вперше поданої апеляційної скарги відбулося з причин, які об`єктивно не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення. Та обставина, що повернення апеляційної скарги не позбавляє повторного звернення до апеляційного суду не означає наявність у особи безумовного права оскаржувати судові рішення у будь-який момент після повернення вперше поданої апеляційної скарги без урахування процесуальних строків встановлених для цього. Однак у цій справі повернення первісної апеляційної скарги відбулося саме внаслідок тривалої несплати контролюючим органом судового збору, тобто обставин, які залежали виключно від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та не були пов`язані із дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами. При цьому, варто й наголосити на тому, що судовий збір у справі сплачено 19 серпня, в той час як повторно до суду Відповідач подав апеляційну скаргу 10 вересня 2021 року. Відтак, Суд вважає, що ухвала суду про відкриття апеляційного провадження не містить обґрунтованих висновків на підтвердження поважності підстав пропуску строку на апеляційне оскарження, а тому колегія суддів касаційної інстанції визнає такі дії суду порушенням норм процесуального права, оскільки поновлення строку на апеляційне оскарження при встановлених обставинах та з урахуванням значного часу, що сплинув від дати ухвалення судового рішення, не відповідає принципу правової визначеності як одного із суттєвих елементів принципу верховенства права. Зазначені обставини свідчать про порушення судом апеляційної інстанції як принципу рівності сторін так і завдань адміністративного судочинства. За таких обставин, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що Восьмий апеляційний адміністративний суд поновив пропущений строк оскарження остаточного рішення суду першої інстанції, ухваленого на користь Позивача, без належного обґрунтування причин поважності пропуску такого строку. Отже, суд, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточного рішення у справі без належного обґрунтування наявних на то причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушив принцип правової визначеності та право Позивача на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції. Так, згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. У даному випадку не можна вважати, що апеляційний перегляд справи відбувся незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Таким чином, у ситуації, що склалася, оскаржуване судове рішення не можна визнати законним та обґрунтованим, а залишення його в силі буде порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Що ж стосується вимог касаційної скарги про залишення в силі рішення суду першої інстанції, то ці вимоги не можуть бути задоволені, адже у силу статті 352 КАС України передумовою для такої процесуальної дії є констатація відповідності рішення суду першої інстанції вимогам закону та його безпідставного скасування за результатом апеляційного перегляду, тоді як у випадку, що розглядається, підставою для скасування рішення апеляційного суду є власне безпідставність апеляційного перегляду. Зважаючи на викладене, предмет касаційного оскарження та приписи статті 353 КАС України, касаційну скаргу слід задовольнити частково та скасувати оскаржуване судове рішення із направленням справи на новий судовий розгляд до Першого апеляційного адміністративного суду. Суд апеляційної інстанції під час нового апеляційного розгляду повинен врахувати висновки і мотиви, наведені у цій постанові, й ухвалити судове рішення, яке б відповідало завданням адміністративного судочинства та принципу верховенства права. 4.2. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам процесуального закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Результат розгляду: partial