Рішення адміністративного суду від 2022-06-07 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до Куликівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області, в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність Куликівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області щодо розгляду заяви (клопотання) [PERSON] від 25 лютого 2021 року про затвердження погодженого «Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, загальною площею 2,0000 га, [PERSON] для ведення особистого селянського господарства (КВЦПЗ 01.03), що розташована на території Дрімайлівської сільської ради (за межами населених пунктів) Куликівського району Чернігівської області» та надання у власність земельної ділянки з кадастровим номером 7422783500:03:002:0663; - зобов`язати Куликівську селищну раду Чернігівського району Чернігівської області розглянути в передбаченому законом порядку заяву (клопотання) [PERSON] від 25 лютого 2021 року про затвердження погодженого «Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, загальною площею 2,0000 га, [PERSON] для ведення особистого селянського господарства (КВЦПЗ 01.03), що розташована на території Дрімайлівської сільської ради (за межами населених пунктів) Куликівського району Чернігівської області» і надання у власність земельної ділянки з кадастровим номером 7422783500:03:002:0663 та ухвалити мотивоване рішення по суті заяви. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 серпня 2021 року адміністративний позов задоволено. Зобов`язано Куликівську селищну раду Чернігівського району Чернігівської області розглянути заяву [PERSON] від 25.02.2021 та прийняти рішення про затвердження Проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 2,0000 га, з кадастровим номером 7422783500:03:002:0663, що розташована на території Дрімайлівської сільської ради (за межами населених пунктів) Куликівського району Чернігівської області. Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні адміністартивного позову відмовити повністю. Доводи апелянта ґрунтуються на тому, що суд першої інстанції надав неналежну оцінку дослідженим доказам та неправильно застосував норми матеріального і процесуального права. Апелянт зазначає, що заява [PERSON] від 25 лютого 2021 року була у встановленому законом порядку розглянута на засіданні ради, однак рішення про затвердження відповідного проекту землеустрою не отримало необхідної кількості голосів. Відповідач наполягає на тому, що не допускав протиправної бездіяльності щодо розгляду заяви позивача, адже вчинив усі необхідні дії для її вирішення в порядку, передбаченому Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні». Також наголошує на тому, що прийняття рішення за результатами розгляду заяви про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки належить до дискреційних повноважень органу місцевого самоврядування. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні). Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на замовлення [PERSON] уповноваженим органом було розроблено Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, кадастровий номер 7422783500:03:002:0663, площею 2,0 га, для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на території Дрімайлівської сільської ради Куликівського району Чернігівської області. Відповідно до матеріалів справи, починаючи з 2019 року [PERSON] неодноразово звертався до Куликівської селищної ради із заявами про затвердження вказаного вище проекту землеустрою (заяви від 18.03.2019, від 13.11.2019, від 27.11.2020, 10.12.2020). Остання заява подана позивачем 25.02.2021. До вказаних заяв [PERSON] було долучено відповідний пакет документів. Листом від 26.03.2021 за №0518/585 відповідач повідомив [PERSON] , що рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення йому земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства відповідно до останньої заяви від 25.02.2021 не прийнято. Підстави неприйняття не зазначені. Вважаючи таку бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з відповідним адміністративним позовом. Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відсутність належним чином оформленого рішення про затвердження проекту землеустрою або про відмову у такому затвердженні, після спливу встановленого законом двотижневого строку розгляду клопотання особи, свідчить про те, що відповідач не прийняв жодного рішення з числа тих, які він повинен ухвалити за законом, що суперечить вимогам статей 20 та 186-1 Земельного кодексу України. При цьому, зважаючи на протиправну поведінку відповідача, а саме - невиконання ним обов`язку, передбаченого приписами діючого законодавства, суд дійшов висновку, що в даному випадку ефективним способом захисту порушеного права буде зобов`язання відповідача вчинити дії - прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. При цьому, задоволення позовної заяви шляхом зобов`язання відповідача затвердити наданий [PERSON] проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, є дотриманням судом гарантій на те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений. Колегія суддів не може погодитись в повній мірі із зазначеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У відповідності до п. б ч. 1 ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Положеннями ч. 6 ст. 118 Земельного кодексу України (тут та надалі застосовується у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу. Згідно з абз.абз. 1, 2 ч. 7, ч. 8 ст. 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. За правилами ч. 9 ст. 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. У свою чергу ч. 10 ст. 118 Земельного кодексу України передбачає, що відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. Судом першої інстанції встановлено та сторонами справи не заперечується, що [PERSON] було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, загальною площею 2,0000 га, для ведення особистого селянського господарства (КВЦПЗ 01.03), що розташована на території Дрімайлівської сільської ради (за межами населених пунктів) Куликівського району Чернігівської області. У подальшому позивач неодноразово звертався до Куликівської селищної ради із заявами щодо затвердження вказаного проекту згідно з ч. 9 ст. 118 Земельного кодексу України, зокрема із заявою від 25 лютого 2021 року. Особливості ухвалення рішень органами місцевого самоврядування визначені у ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 59 вказаного Закону рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. При встановленні результатів голосування до загального складу сільської, селищної, міської ради включається сільський, селищний, міський голова, якщо він бере участь у пленарному засіданні ради, і враховується його голос. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до витягу з протоколу спільного засідання постійних комісій Куликівської селищної ради сьомої сесії восьмого скликання (а.с. 64-66) за результатами розгляду заяви [PERSON] від 25 лютого 2021 року рішення про затвердження проекту землеустрою або про відмову в його затвердженні прийняте не було. Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги, що відповідачем за результатами розгляду заяви позивача про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки жодного рішення всупереч наведеним нормам законодавства прийнято не було, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанціії, що відповідачем допущена протиправна бездіяльність. Стосовно доводів апеляційної скарги щодо втручання суду в дискреційні повноваження селищної ради, а також способу захисту порушеного права позивача, колегія суддів зазначає наступне. Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Пунктами 1.6, 2.4 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2010 № 1380/5 передбачено, що дискреційні повноваження - сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту. Дискреційні повноваження можуть закріплюватися в нормативно-правових актах, проектах нормативно-правових актів такими способами: 1) за допомогою оціночних понять, наприклад: «за наявності поважних причин орган вправі надати …», «у виключних випадках особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, може дозволити…», «рішення може бути прийнято, якщо це не суперечить суспільним інтересам…» тощо; 2) шляхом перерахування видів рішень, що приймаються органом (особою, уповноваженою на виконання функцій держави або місцевого самоврядування), не вказуючи підстав для прийняття того чи іншого рішення або шляхом часткового визначення таких підстав; 3) шляхом надання права органу (особі, уповноваженій на виконання функцій держави або місцевого самоврядування) при виявленні певних обставин (настанні конкретних юридичних фактів) приймати чи не приймати управлінське рішення залежно від власної оцінки цих фактів; 4) за допомогою нормативних приписів, що містять лише окремі елементи гіпотези чи диспозиції правової норми, що не дозволяють зробити однозначний висновок про умови застосування нормативного припису або правові наслідки застосування такого припису. Стосовно дискреційних повноважень, суд, за наслідками аналізу вказаних положень, зазначає, що такими є повноваження суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». У такому випадку, дійсно, суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде правомірним. Зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням фактичних обставин справи. Дійсно, у випадку невиконання обов`язку відповідачем, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача шляхом, зокрема, зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, або шляхом зобов`язання ухвалити рішення. Однак, як і будь-який інший спосіб захисту, зобов`язання відповідача ухвалити рішення може бути застосовано судом за наявності необхідних та достатніх для цього підстав. Водночас в межах данного спору судом першої інстанції не досліджувалося питання про те, чи розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, загальною площею 2,0000 га, для ведення особистого селянського господарства (КВЦПЗ 01.03), що розташована на території Дрімайлівської сільської ради (за межами населених пунктів) Куликівського району Чернігівської області з дотриманням вимог Земельного кодексу України та чи було такий проект погоджено саме у відповідності до вимог ст. 186-1 Земельного кодексу України. Письмові докази, на підставі яких вказані обставини можуть бути перевірені, в матеріалах справи відсутні. Крім того, [PERSON] , звертаючись до суду з адміністративним позовом, просив зобов`язати відповідача розглянути заяву (клопотання) від 25 лютого 2021 року в передбаченому законом порядку та ухвалити мотивоване рішення по суті заяви. З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що за встановлених судом обставин право позивача, порушене внаслідок протиправної бездіяльності Куликівської селищної ради, підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути та вирішити заяву від 25 лютого 2021 року з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. А саме, за результатами розгляду такої заяви відповідач зобов`язаний прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або про відмову в його затвердженні; у разі відмови в затвердженні такого проекту, відповідач зобов`язаний вказати на підстави прийняття такого рішення. Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача частково спростовують висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні від 13 серпня 2021 року та є підставою для його зміни. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Результат розгляду: partial