Рішення адміністративного суду від 2022-02-09 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області, в якому просив суд: - визнати неправомірними та скасувати вимоги Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області від 21.05.2019 року №Ф-6173-17 про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 9 306,66 грн., від 18.11.2020 року №Ф-6173-17 про сплату боргу (недоїмки) у розмірі 23 564,50 грн.; - визнати неправомірним та скасувати нараховані [PERSON] Головним управлінням Державної податкової служби у Чернігівській області в автоматичному режимі зобов`язання зі сплати єдиного внеску в сумі 26 064,50 грн.; - зобов`язати Головне управління Державної податкової служби у Чернігівській області привести у відповідність облік сплаченого єдиного внеску [PERSON] та скасувати всі нарахування, які відбулись внаслідок винесення вимог від 21.05.2019 року №Ф-6173-17, від 18.11.2020 року №Ф-6173-17 та які були нараховані в автоматичному режимі. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Головним управлінням Державної податкової служби у Чернігівській області безпідставно нараховано єдиний внесок в сумі 26 064,50 грн., оскільки Товариством з обмеженою відповідальністю «Чернігівський ковальський завод», як роботодавцем, такий внесок з [PERSON] був вже утриманий та сплачений до бюджету. З метою уникнення подвійного нарахування та утримання єдиного внеску, оскаржувані вимоги відповідача про нарахування та сплату боргу (недоїмки) мають бути визнані судом неправомірними та такими, що підлягають скасуванню. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що оскільки станом на 12.04.2021 року підприємницька діяльність позивача не була припинена, належним чином, в інтегрованій картці [PERSON] сформовано заборгованість з єдиного внеску в розмірі 26 064,50 грн., в тому числі нарахування за другий-четвертий квартали 2018 року на загальну суму 6 552,48 грн., нарахування за 2019 рік на загальну суму 11 016,72 грн., нарахування з єдиного внеску за 2020 рік на загальну суму 8 495,30 грн., в зв`язку з чим відповідачем сформовано та направлено на адресу боржника вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 21.05.2019 року №Ф-6173-17, від 18.11.2020 року №Ф-6173-17. Вказує, що фізичні особи-підприємці, які одночасно є найманими працівниками не звільняються від сплати єдиного внеску та подання обов`язкової звітності за себе як фізичну особу-підприємця. Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 28 серпня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано вимоги Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області про сплату боргу (недоїмки) від 21.05.2019 року №Ф-6173-17 на суму 9 306,66 грн. та від 18.11.2020 року №Ф-6173-17 на суму 23 864,50 грн. Зобов`язано Головне управління Державної податкової служби у Чернігівській області виключити з інтегрованої картки [PERSON] суми боргу з єдиного внеску. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2021 року відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у порядку письмового провадження на 09.02.2022 року. Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно норм статті 309 КАС України. Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України. Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач 10.05.2018 року зареєстрований, як фізична особа-підприємець. 25.03.2021 року внесено запис про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності позивача за власним рішенням. Відповідно до наявних в матеріалах справи довідок про доходи, позивач працює у ТОВ «Чернігівський ковальський завод» на посаді водія автотранспортних засобів. Також у даних довідках вказана заробітна плата позивача за період з квітня 2019 року по квітень 2021 року включно та розмір сплачених страхових внесків. Факт працевлаштування позивача підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків Державної податкової служби України про суми виплачених доходів. Відповідачем сформовано та направлено позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 21.05.2019 року №Ф-6173-17 на суму 9 306,66 грн. та від 18.11.2020 року №Ф-6173-17 на суму 23 864,50 грн. Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду із даним позовом. З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке. Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України), зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI (далі - Закон №2464-VI). Частина 1 статті 2 Закону №2464-VI встановлює, що дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Згідно пункту 2 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок)- консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Відповідно до частини 2 статті 6 Закону №2464-VI, платник єдиного внеску зобов`язаний, зокрема, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; виконувати інші вимоги, передбачені цим Законом. Відповідно до частин 5, 7, 8 статті 9 Закону №2464-VI, сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для його зарахування; єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку; платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. Згідно з пункту 16 статті 25 Закону №2464-VI, строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується. Відповідно до статті 4 Закону №2464-VI, платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які використовують працю інших осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством про працю, чи за цивільно-правовим договором (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців). Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій» від 03.10.2017 року №2148-VIII внесено зміни до Закону №2464-VI. Так, з 01.01.2018 року вказані вище фізичні особи зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується такий внесок (абзац 3 частини 8 статті 9 Закону №2464-VI). Згідно з приписами пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI, для платників, зазначених у пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім`ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Отже, фізичні особи - підприємці, у відповідності до приписів спеціального закону, яким врегульований внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, є страхувальниками та зобов`язані своєчасно та у повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок. У той же час, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї статусу фізичної особи-підприємця Законом №2464-VI не врегульовано. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 4 Закону №2464-VІ, платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. Системний аналіз вищенаведених норм права свідчить, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність або підприємницьку діяльність, вважається самозайнятою особою і платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування лише за умови, що така особа не є найманим працівником в межах такої незалежної професійної діяльності, і що вона отримує дохід саме від такої незалежної професійної діяльності. Колегія суддів звертає увагу, що податкове законодавство України ґрунтується, зокрема, на принципі презумпції правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу. Системний аналіз норм Закону №2464-VI свідчить про те, що єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту, у випадках передбачених законодавством, саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Вказана мета досягається шляхом регулярної сплати мінімального страхового внеску. Доказів отримання позивачем, зокрема, у період з 2019-2021 роки, доходів від провадження господарської діяльності суду апелянтом не надано, а в матеріалах справи не міститься. Натомість, в матеріалах справи містяться докази, а саме: довідки про доходи [PERSON] , видані ТОВ «Чернігівським ковальським заводом», у якому позивач працює на посаді водія автотранспортних засобів. З довідок про доходи вбачається, що позивач був працевлаштований та вказана заробітна плата, зокрема, у період з квітня 2019 по квітень 2021 року включно та розмір сплачених страхових внесків (а.с. 18-20). Таким чином, ТОВ «Чернігівський ковальський завод», як роботодавець, нараховуючи позивачу заробітну плату за 2019 - 2021 роки, сплачувало за нього, як страхувальник, єдиний соціальний внесок у розмірі не нижчому, ніж мінімальний страховий внесок за відповідний рік. Отже, колегія суддів зазначає, що у розумінні Закону №2464-VI, позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього регулярно нараховував та сплачував роботодавець в розмірі, не менше мінімального страхового внеску, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску позивачем окремо. З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить висновку, що визначена в оскаржуваній вимозі сума єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, фактично є подвійним оподаткуванням одного й того самого доходу позивача, що суперечить принципам податкового законодавства. Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів для висновку, що оскаржувана вимога є протиправною, що дає законні правові підстави для її скасування та задоволення позовних вимог. У частині посилань апелянта на помилковість висновків суду першої інстанції щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, колегія суддів звертає увагу на те, що стороною позивача було надано всі необхідні документи на підтвердження фактично понесених витрат на правничу допомогу адвоката, при цьому, судом обґрунтовано враховано предмет позову, взято до уваги те, що провадження у справі здійснювалось за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, та, з урахуванням співмірності та обґрунтованості заявлених витрат, прийнято рішення про стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області на користь [PERSON] понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн., що є цілком співмірним зі складністю справи та предметом доказування. Доводи апеляційної скарги вканих висновків у цій частині не спростовують. Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. Приписи статті 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied