Рішення адміністративного суду від 2022-08-09 00:00:00+03

18.04.2022 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до Житомирської митниці про визнання протиправною та скасування постанови про порушення митних правил №0297/10100/21 від 18.11.2021р., якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.4 ст. 469 МК України. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що договір купівлі-продажу транспортного засобу було укладено без його участі, митне оформлення транспортного засобу було здійснено відповідно до положень Закону України "Про внесення змін до Митного кодексу України щодо тимчасового спрощення митного оформлення транспортних засобів, ввезених на митну територію України", яким не передбачено, що таке митне оформлення має бути здійснено виключно особами, які ввезли транспортні засоби на митну територію України. Разом з тим, зауважує, що довіреність власника UAB «EVOJAI» автомобіля від 28.07.2017 року була видана [PERSON] лише на 3 (три) року, тобто до 28.07.2020 року, а тому 09.08.2021р. [PERSON] не зміг вчинити жодні дії, у тому числі бути підписантом договору купівлі -продажу вказаного вище автомобіля. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2022 р. позовні вимоги залишено без задоволення. Суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для скасування спірної постанови, оскільки в діях позивача вбачаються порушення митних правил, зокрема, що позивач здійснив ввезення автомобіля на митну територію України 04.08.2017 року для особистого користування у митному режимі «транзит» та у відповідності до вимог статті 95 Митного кодексу України не здійснив його вивіз за межі митної території України. Позивач, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, через представника подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його, як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Апеляційну скаргу обґрунтовано доводами аналогічними позовній заяві. Сторони в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлялися належним чином. Відповідно до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, не перешкоджає слухання справи. Справу розглянуто у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України. Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Судом встановлено і вказані обставини не є спірними: 04.08.2017 в зоні діяльності Чернігівської митниці громадянином України [PERSON] у митному режимі транзит ввезено на митну територію України транспортний засіб особистого користування - автомобіль NISSAN PRIMERA, р.н. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] та у встановлений статтею 95 Митного кодексу України (далі - МК України) строк не вивезено. 09.08.2021 року до митного поста «Житомир-центральний» Житомирської митниці до митного оформлення в митному режимі «Імпорт 40 АА» подано електронну митну декларацію від 09.08.2021 р., якій присвоєно номер UA101020/2021/006681, на товар: «легковий автомобіль марки «NISSAN», модель «PRIMERA», кузов № [NUMBER] . Відповідно до товарно-супровідних документів та ЕМД № UA101020/2021/006681 одержувач/імпортер є громадянин України [PERSON] , адреса місця реєстрації та проживання: [ADDRESS] , а особа, відповідальна за фінансове врегулювання, громадянин України [PERSON] , зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS] , країною відправлення/експорту є Р. Литва. 18.11.2021 року відносно [PERSON] Житомирською митницею було винесено постанову про порушення митних правил № 0297/10100/21. Зі змісту спірної постанови вбачається, що громадянин України [PERSON] купив автомобіль NISSAN PRIMERA, р.н. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] у власника - компанії UAB «EVOJA», про що свідчить договір купівлі - продажу від 05.04.2021. Разом з тим, у відповідності до обліків, що містяться у ЦБД ЄАІС Держмитслужби, інших фактів перетину державного кордону вказаним транспортним засобом (крім ввезення 04.08.2017), або його поміщення в інший митний режим станом на 09.08.2021 року не встановлено. Зі спірної постанови відповідача також вбачається, що в поясненнях громадянин [PERSON] зазначив, що придбав вказаний транспортний засіб 05.04.2021 року у попереднього власника UAB «EVOJAI». Зі слів громадянина України [PERSON] , хто саме і коли ввіз вищевказаний транспортний засіб на митну територію України йому невідомо. Будь яких пояснень щодо обставин ввезення та передачі вищевказаного транспортного засобу від громадянина України [PERSON] до Житомирської митниці на момент розгляду справи по суті не надходило. Приймаючи спірну постанову відповідач прийшов до висновку, що у зазначених діях громадянина України [PERSON] наявні ознаки порушення митних правил, передбаченого частиною 4 Статті 469 Митного кодексу України, оскільки громадянин України [PERSON] ввізши транспортний засіб марки «NISSAN», модель «PRIMERA», кузов № [NUMBER] на митну територію України для особистого користування в митному режимі «транзит», передав його у володіння, користування або розпорядження іншій особі, яка безпосередньо не ввозила цей транспортний засіб на митну територію України. Позивач оскаржив дану постанову в адміністративному порядку до Державної митної служби, як вище стоячого органу, проте постановою від 08.04.2022 року постанову про порушення митних правил від 18.11.2021 року № 0297/10100/21 відносно [PERSON] було залишено без змін. Вищезазначені обставини підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, і не є спірними. Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Митним кодексом України (далі - МК України), Кодексом України про адміністративні правопорушення (КУпАП), наказом ДМС України № 1118 від 17.11.2005 «Про затвердження Правил митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, що переміщуються громадянами через митний кордон України» (далі - Наказ № 1118). Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 486 МК України передбачено, що завданнями провадження у справах про порушення митних правил є своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її з дотриманням вимог закону, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню порушень митних правил, та запобігання таким правопорушенням. Провадження у справі про порушення митних правил включає в себе виконання процесуальних дій, зазначених у статті 508 цього Кодексу, розгляд справи, винесення постанови та її перегляд у зв`язку з оскарженням. Згідно зі ст.ст. 487, 488, 489 МК України провадження у справах про порушення митних правил здійснюється відповідно до цього Кодексу, а в частині, що не регулюється ним, - відповідно до законодавства України про адміністративні правопорушення. Провадження у справі про порушення митних правил вважається розпочатим з моменту складення протоколу про порушення митних правил. Посадова особа при розгляді справи про порушення митних правил зобов`язана з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують та/або обтяжують відповідальність, чи є підстави для звільнення особи, що вчинила правопорушення, від адміністративної відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. За приписами ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Згідно зі ст. 526 МК України справа про порушення митних правил розглядається в присутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності за це правопорушення, та/або її представника. Про час та місце розгляду справи про порушення митних правил митним органом цей орган інформує особу, яка притягується до адміністративної відповідальності за порушення митних правил, поштовим відправленням з повідомленням про вручення, якщо це не було зроблено під час вручення зазначеній особі копії протоколу про порушення митних правил. Справа про порушення митних правил може бути розглянута за відсутності особи, яка притягується до адміністративної відповідальності за це правопорушення, лише у випадках, якщо є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про перенесення розгляду справи. Згідно з пунктом 3 розділу 1 Наказу № 1118 ТЗ для здійснення митного контролю та митного оформлення може бути пред`явлений митному органу як власником, так і вповноваженою особою. Уповноважена особа - особа, яка на підставі договору або належно оформленого доручення, виданого власником товарів і транспортних засобів, наділена правом учиняти дії, пов`язані з пред`явленням цих товарів і транспортних засобів митним органам для митного контролю та митного оформлення при переміщенні їх через митний кордон України, або іншим чином розпоряджатися зазначеними товарами та транспортними засобами. Відповідно до пункту 4 розділу 1 зазначеного наказу ТЗ, що переміщуються через митний кордон України громадянами, перебувають під митним контролем: при ввезенні з метою транзиту - з моменту перетину митного кордону України до вивезення за межі митної території України; при вивезенні для вільного обігу або тимчасово - з моменту пред`явлення митному органу до завершення митного оформлення та вивезення за межі митної території України. Згідно з пунктом 7 розділу 1 наказу ДМС України № 1118 власник т.з. або вповноважена особа, який переміщує т.з. через митний кордон України, пред`являє його митному органу для проведення митного огляду й подає (серед іншого) оригінали та ксерокопії таких документів: що підтверджують право власності на т.з. або користування ним (у тому числі з правом розпорядження); реєстраційних (технічних) документів на транспортний засіб (якщо він перебував на обліку в реєстраційному органі іноземної держави чи України) з відмітками про зняття транспортного засобу з обліку, якщо такі документи видаються реєстраційним органом; паспортних документів та інших документів, визначених законодавством України та міжнародними договорами України, що дають право на перетин державного кордону, та/або паспорта громадянина (посвідчення особи з відміткою про місце проживання); посвідки чи іншого документа про постійне (тимчасове) проживання в Україні або за кордоном тощо. У пункті 9 розділу 1 наказу ДМС України №1118 визначено, що ТЗ, на який відсутні документи, що підтверджують право власності на ТЗ або користування ним (у тому числі з правом розпорядження) не підлягає пропуску через митний кордон України. Митне оформлення транспортного засобу здійснювалось відповідно до вимог ст. 335 Митного кодексу України, Постанови Кабінету міністрів України №451 від 21.05.2012, Наказу №1118, відповідно до яких оформлення транспортного засобу здійснюється не на водія, а на власника автомобіля або уповноважену ним особу. Відповідно до ст.ст. 90, 95 МК України транзит - це митний режим, відповідно до якого товари та/або транспортні засоби комерційного призначення переміщуються під митним контролем між двома органами доходів і зборів України або в межах зони діяльності одного органу доходів і зборів без будь-якого використання цих товарів, без сплати митних платежів та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності. Для автомобільного транспорту встановлено строк транзитного перевезення в десять діб, а у разі переміщення в зоні діяльності однієї митниці - п`ять діб. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 93 МК України товари, транспортні засоби комерційного призначення, що переміщуються у митному режимі транзиту, повинні не використовуватися з жодною іншою метою, крім транзиту. Відповідно до ч. 5 ст. 102 МК України для завершення митного режиму транзиту особою, відповідальною за дотримання вимог митного режиму до закінчення визначеного строку транзиту митного органу призначення повинні бути представлені товари, поміщені у митний режим транзиту та митна декларація або інший документ. Частиною 3 ст. 325 МК України передбачено, що користування та розпорядження товарами, транспортними засобами комерційного призначення, які перебувають під митним контролем забороняється, крім випадків, передбачених цим кодексом та іншими законами України. В силу ч. ст. 380 МК України тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб. Транспортні засоби особистого користування, що класифікуються за товарною позицією 8903 згідно з УКТ ЗЕД, можуть використовуватися громадянами, які ввезли їх в Україну, а також громадянами-резидентами та громадянами-нерезидентами, які мають належний дозвіл користувача права на тимчасове ввезення, за умови використання транспортного засобу від імені і згідно з інструкціями користувача права на тимчасове ввезення. Такі транспортні засоби не можуть використовуватися для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні, бути розкомплектовані чи передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам. Частиною 1 статті 381 МК України встановлено, що транспортні засоби особистого користування, постійно зареєстровані у відповідних реєстраційних органах іноземної держави, дозволяється ввозити на митну територію України з метою транзиту без письмового декларування та внесення на рахунок митного органу, що здійснив пропуск таких транспортних засобів на митну територію України, грошової застави в розмірі митних платежів, що підлягають сплаті при ввезенні таких транспортних засобів з метою вільного обігу. Згідно з главою 55 розділу ХІІ МК України поміщення громадянином - резидентом транспортного засобу, постійно зареєстрованого у відповідних реєстраційних органах іноземної держави, у будь-який інший митний режим ніж транзит супроводжуватиметься обов`язковим письмовим декларуванням цього транспортного засобу та виконанням інших митних формальностей, передбачених Митним кодексом України (письмове зобов`язання, застосування заходів гарантування тощо). Відповідно до частини четвертої статті 469 МК України, відповідальність за передачу транспортного засобу особистого користування, тимчасово ввезеного на митну територію України чи поміщеного у митний режим транзиту, у володіння, користування або розпорядження особі, яка безпосередньо не ввозила такий транспортний засіб на митну територію України чи не поміщувала його у митний режим транзиту, за винятком випадків, коли в транспортному засобі знаходиться особа, яка безпосередньо ввозила такий транспортний засіб на митну територію України чи поміщувала його у митний режим транзиту, а так само використання такого транспортного засобу для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні. Отже, законодавством забороняється здійснення передачі імпортованого транспортного засобу, який не пройшов митне оформлення, іншій особі і саме за порушення такого нормативного правила законодавець передбачає відповідальність. Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що на Позивача накладено адміністративне стягнення за частиною четвертою статті 469 МК України, яка передбачає відповідальність за передачу у володіння, користування або розпорядження імпортованого транспортного засобу, який не пройшов митне оформлення, іншій особі. Матеріали справи свідчать, що дійсно, на підставі довіреності власника автомобіля Литовської фірми UAB "EVOJAІ" від 28.07.2017р. [PERSON] в митному режимі "транзит" було ввезено на митну територію України належний транспортний засіб марки "NISSAN", модель "PRIMERA", кузов № [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . 09.08.2021 до митного поста "Житомир-центральний" Житомирської митниці до митного оформлення в митному режимі "імпорт 40 АА" подано електронну митну декларацію від 09.08.2021, якій присвоєно номер UA101020/2021/006681, на товар "легковий автомобіль марки "NISSAN", модель "PRIMERA", кузов № [NUMBER] . Проте, оскаржувана Постанова не містить інформацію, що саме [PERSON] відчужив вказаний автомобіль на користь гр. України [PERSON] , оскільки таке відчуження відбулось на підставі договору купівлі-продажу від 09.08.2021р власником UAB "EVOJAІ", який укладено без участі [PERSON] . При цьому, митне оформлення транспортного засобу було здійснено відповідно до положень Закону України "Про внесення змін до Митного кодексу України щодо тимчасового спрощення митного оформлення транспортних засобів, ввезених на митну територію України", яким не передбачено, що таке митне оформлення має бути здійснено виключно особами, які ввезли транспортні засоби на митну територію України. Крім того, довіреність власника UAB "EVOJAІ" автомобіля від 28.07.2017 року була видана [PERSON] лише на 3 (три) року, тобто до 28.07.2020 року, а тому 09.08.2021р. [PERSON] не зміг вчинити жодні дії, у тому числі бути підписантом договору купівлі продажу вказаного вище автомобіля. Разом з тим, відповідачем в ході розгляду справи про порушення митних правил не встановлено та не відображено в оскаржуваній постанові фактичних обставин, за яких відбулося порушення вимоги ч. 5 ст. 380 Митного кодексу України. Згідно ч.4 ст. 469 МК України, зміст виявленого митним органом порушення полягає у тому, що Позивач, здійснивши ввезення транспортного засобу на митну територію України для особистого користування, передав його іншій особі. Водночас, відповідачем взагалі не встановлено, коли, кому та за яких обставин відбулася передача транспортного засобу. Встановлення такої обставини має істотне значення для вирішення питання щодо наявності підстав для притягнення позивача до відповідальності за ч. 4 ст. 469 Митного кодексу України, адже вказана норма права була введена в дію вже після ввезення позивачем відповідного транспортного засобу на митну територію України. Так, п. 7 розділу I Закону України "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо ввезення транспортних засобів на митну територію України" до ст. 469 Митного кодексу України було внесено зміни, а саме - назву статті викласти в такій редакції: "Стаття 469. Неправомірні операції з товарами, митне оформлення яких не закінчено, або з товарами, що перебувають на тимчасовому зберіганні під митним контролем, або з транспортними засобами особистого користування, тимчасово ввезеними на митну територію України чи поміщеними у митний режим транзиту» та доповнено новою частиною четвертою такого змісту: "Передача транспортного засобу особистого користування, тимчасово ввезеного на митну територію України чи поміщеного у митний режим транзиту, у володіння, користування або розпорядження особі, яка безпосередньо не ввозила такий транспортний засіб на митну територію України чи не поміщувала його у митний режим транзиту, за винятком випадків, коли в транспортному засобі знаходиться особа, яка безпосередньо ввозила такий транспортний засіб на митну територію України чи поміщувала його у митний режим транзиту, а так само використання такого транспортного засобу для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян". Згідно з п. 1 розділу IІ вказаного Закону він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 7 і 8 розділу I та підпункту 1 пункту 2 розділу II цього Закону, які набирають чинності через 270 днів з дня, наступного за днем опублікування цього Закону. Тобто, п. 7 розділу I Закону України "Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України щодо ввезення транспортних засобів на митну територію України" набирав чинності 22 серпня 2019 року, в той час як автомобіль марки "NISSAN", модель "PRIMERA", кузов № [NUMBER] , було ввезено на митну територію України 04.08.2017 року для особистого користування у митному режимі "транзит" громадянином України [PERSON] . Крім того, як було зазначено вище, між Позивачем та [PERSON] не було укладено договору купівлі продажу, а як вказано в оскаржуваній постанові, відчуження відбулося на підставі договору купівлі-продажу власником UAB "EVOJAІ". Таким чином в матеріалах справи відсутні жодні докази того, що саме Позивачем здійснено передачу вказаного транспортного засобу. Таким чином, відповідачем як суб`єктом владних повноважень не встановлено, коли саме, кому та за яких обставин відбулася передача транспортного засобу. Порушення митних правил, передбачене ч. 4 ст. 469 Митного кодексу України не є триваючим порушенням, адже є вчиненим у момент передачі транспортного засобу іншій особі без дотримання вимог ч. 5 ст. 380 Митного кодексу України. Водночас, особа не може бути притягнута до відповідальності за вчинення дій, які на той момент не становили складу адміністративного правопорушення внаслідок відсутності норми права, яка встановлював міру відповідальності за відповідні дії. Згідно зі ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Водночас, постулатом адміністративного процесуального законодавства є презумпція винуватості відповідача у справі - суб`єкта владних повноважень (частина друга статті 77 КАС України), що обумовлює покладення обов`язку доказування в митних спорах на контролюючий орган, який у відповідності до принципу офіційного з`ясування обставин справи повинен доводити в суді обставини, що стали підставою для прийняття спірної постанови. Таким чином, саме на відповідача як суб`єкта владних повноважень покладено обов`язок доказування правомірності постанови про порушення митних правил, у тому числі в частині застосування ч. 4 ст. 469 Митного кодексу України з урахуванням обмежень, встановлених ст. 58 Конституції України. Саме з цих підстав колегія суддів приходить до висновку щодо протиправності постанови Київської митниці від 18.11.2021р у справі про порушення митних правил №0297/10100/21. Судова колегія враховує правові висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні у справі «Золотас проти Греції», про те, що стаття 1 Протоколу № 1, яка має за головну мету захистити особу від будь-якого посягання держави на повагу до її майна, може також вимагати позитивних зобов`язань, відповідно до яких держава має вжити певних заходів, необхідних для захисту права власності, зокрема, якщо існує прямий зв`язок між заходом, якого заявник може правомірно очікувати від влади, і ефективним користуванням ним своїм майном (Zolotas v. Greece, № 66610/09). Подібний висновок також викладений у рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Капітал Банк АД проти Болгарії» (Capital Bank AD v. Bulgaria, № 49429/99). У пункті 50 рішення Європейського суду з прав людини «Щокін проти України» (№ 23759/03 та № 37943/06) зазначено, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Говорячи про «закон», стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях цієї Конвенції (див. рішення у справі «Шпачек s.r.о.» проти Чеської Республіки» (SPACEK, s.r.o. v. THE CZECH REPUBLIC № 26449/95). Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy № 33202/96). Крім того, у рішеннях від 20 травня 2010 року та від 25 листопада 2008 року у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, в яких ЄСПЛ наголосив, що саме на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій та мінімізують ризик помилок. Перевіряючи всі доводи обох сторін, апеляційний суд також приймає до уваги правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», відповідно до якої «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…». Таким чином, враховуючи вищевикладене та приписи пункту 3 частини 3 статті 286 КАС України, колегія суддів приходить до висновку про наявність достатніх та необхідних правових підстав для задоволення позову в цій справі. Отже, судом першої інстанції було неповно встановлено обставини справи, порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому. Відповідно до ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає задоволенню, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2022 р.- скасуванню, позов - задоволенню повністю.

Результат розгляду: granted