Рішення адміністративного суду від 2022-07-22 00:00:00+03

21.01.2020 [PERSON] звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Хмельницького апеляційного суду, в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність Апеляційного суду Хмельницької області, яка полягає у невиплаті у день звільнення (відрахування із штату) всіх сум, що належать позивачу; - стягнути з Апеляційного суду Хмельницької області на користь позивача 1\~ 008 040,00 грн середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 17 вересня 2016 року по 23 грудня 2019 року включно. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 березня 2020 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2020 року у задоволенні позову відмовлено. Постановою Верховного Суду від 16.11.2021 скасовано рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 березня 2020 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2020 року, справу направлено на новий розгляд до Хмельницького окружного адміністративного суду. 06.01.2022 [PERSON] подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій зазначив, що 05.10.2020 на виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 18.05.2020 у справі №560/4105/18 стягнуто з Державної судової адміністрації України за рахунок бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів" на користь [PERSON] заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 87349,27 грн, у зв`язку із чим позивач також має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичної виплати таких сум. Відповідно позивач збільшив суму позовних вимог та просив стягнути з Хмельницького апеляційного суду на користь позивача 1 247 000,00 грн середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто за період з 17.09.2016 по 05.10.2020 включно. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 09.03.2022 у задоволенні позову \~відмовлено. Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 09.03.2022 скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що наказом голови Апеляційного суду Хмельницької області від 16 вересня 2016 року його відраховано зі штату цього суду. Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 грудня 2017 року у справі №822/3121/17 зобов`язано Апеляційний суд Хмельницької області нарахувати та виплатити на користь позивача компенсацію за порушення строків виплати надбавки за роботу з секретною інформацією за період з лютого 2006 року по квітень 2011 року включно. \~Зазначена компенсація виплачена 24.12.2019. 05.10.2020 на виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 18.05.2020 у справі №560/4105/18 стягнуто з Державної судової адміністрації України за рахунок бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів" на користь [PERSON] заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 87349,27 грн. У зв`язку із цим позивач переконаний, що \~має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статей 116, 117 КЗпП за період з 17.09.2016 по 05.10.2020, розмір якого позивачем обчислений на рівні 1 247 000,00 грн. Відповідач \~не подав відзиву або письмових пояснень на апеляційну скаргу. Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 23.05.2022, з урахуванням п.7 ч.1 ст.306, ст.307, 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків. Відповідно до наказу голови Апеляційного суду Хмельницької області від 16 вересня 2016 року №17/05-03/ позивача на підставі постанови Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року №1515-VIII "Про звільнення суддів" звільнено з посади судді Апеляційного суду Хмельницької області у зв`язку з поданням заяви про відставку. Відраховано із штату Апеляційного суду Хмельницької області 16 вересня 2016 року. Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду у справі №2270/10174/11 від 20 вересня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 24 листопада 2011 року, визнано бездіяльність Апеляційного суду Хмельницької області, яка полягає у невиплаті позивачу компенсацію за роботу в умовах режимних обмежень та недоплаті у зв`язку з цим грошового утримання в період з лютого 2006 року по квітень 2011 року включно протиправною. Зобов`язано Апеляційний суд Хмельницької області нарахувати та виплатити позивачу, з урахуванням вже виплачених коштів, надбавку за роботу з секретною інформацією форми №2 за період з лютого 2006 року по квітень 2011 року включно у розмірі 15% від посадового окладу судді. На виконання зазначеного рішення 17 лютого 2012 року Хмельницьким окружним адміністративним судом видано виконавчий лист. Судовим рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 грудня 2017 року у справі №822/3121/17 встановлено, що апеляційним судом Хмельницької області 27 листопада 2014 року виплачено позивачу донараховану на виконання виконавчого листа надбавку за роботу з секретною інформацією форми №2 за період з лютого 2006 року по квітень 2011 року. Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 05 грудня 2017 року у справі №822/3121/17 адміністративний позов [PERSON] задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність апеляційного суду Хмельницької області щодо невиплати йому компенсації за порушення строків виплати надбавки за роботу з секретною інформацією форми № 2 за період з лютого 2006 року по квітень 2011 року включно у розмірі 15% від посадового окладу. Зобов`язано апеляційний суд Хмельницької області нарахувати та виплатити на користь позивача компенсацію за порушення строків виплати надбавки за роботу з секретною інформацією форми № 2 за період з лютого 2006 року по квітень 2011 року включно. Згідно з банківською випискою по рахунку, кошти, на виконання вказаної постанови 24.12.2019 виплачено позивачу 10 966,12 грн. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 18.05.2020 у справі №560/4105/18 позов задоволено. Стягнуто з Державної судової адміністрації України за рахунок бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів" на користь [PERSON] заборгованість в сумі 87349,27 грн. 05.10.2020 на виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 18.05.2020 у справі №560/4105/18 стягнуто з Державної судової адміністрації України за рахунок бюджетної програми 0501150 "Виконання рішень судів на користь суддів" на користь [PERSON] заборгованість з виплати заробітної плати в сумі 87349,27 грн, у зв`язку із чим позивач також має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичної виплати таких сум. З урахуванням наведеного, позивач звернувся до суду із даними позовом. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що стягнуті на користь позивача суми на виконання судових рішень у справах №560/4105/18 та №822/3121/17, не відносяться до виплат, що входять до структури заробітної плати, що свідчить про неможливість застосування до спірних правовідносин положень визначених ст. 117 КЗпП. Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне. Згідно із статтею 1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР (Закон №108/95-ВР) заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу. Стаття 2 Закону №108/95-ВР визначає наступну структуру заробітної плати: - Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. - Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. - Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. У Рішенні від 15.10.2013 №9-рп/2013 у справі №1-18/2013 щодо тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону №108/95-В Конституційний Суд України вказав, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернулися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Конституційний Суд України вказав, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Тобто, Конституційний Суд України зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, працівник вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу. Аналогічний висновок висловила також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі №755/12623/19. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Верховний Суд у постанові від 01.04.2020 у справі №359/1022/18 зазначив, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. У частині першій статті 117 КЗпП України зазначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тобто, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17: - умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку; - під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо); - аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно; - оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Відповідна правова позиція викладена й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі №810/451/17. Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про те, що до стягнутих на користь позивача суми на виконання судових рішень у справах №560/4105/18 та №822/3121/17 виплат поширюються положення статті 117 КЗпП України. Відтак, позивач має право на отримання середнього заробітку за період затримки фактичного розрахунку при звільненні за період з 17.09.2016 по 05.10.2020 включно. Згідно статті 27 Закону №108/95-ВР середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України. Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (Порядок №100), обчислення \~середньої \~заробітної \~плати \~для оплати часу відпусток \~або \~для виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться \~виходячи \~з \~виплат за останні 12 календарних місяців роботи, \~\~що \~\~передують \~місяцю \~надання \~відпустки \~або \~виплати компенсації за невикористані відпустки. У \~всіх \~інших \~випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи \~з \~виплат \~за \~останні \~два календарні місяці роботи, що передують \~місяцю, \~в \~якому \~відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому \~відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня \~\~заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно довідки \~апеляційного суду Хмельницької області від 16.09.2016 №06-176/16 заробітна плата позивача у серпні та липні 2016 року складала 25520 грн за кожен місяць. За серпень та вересень 2016 року було у сукупності 44 робочих дні. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача складає 1160 грн (25520 х 2 / 44), а з вирахуванням податків і зборів (18% ПДФО і 1,5% військовий збір) 933,8 грн. Саме такий розмір середньоденної заробітної плати визначено позивачем у позовній заяві, заперечень щодо цього відповідачем не надано. Встановлено, що за період з 17.09.2016 по 05.10.2020 включно було 1012 робочих днів. З урахуванням наведеного розмір середнього заробітку за період затримки фактичного розрахунку при звільненні за період з 17.09.2016 по 05.10.2020 включно складає 1 173 920 грн (1160 х 1012), з урахуванням податків - 945 005,6 грн (933,8 х 1012). Синтаксичний розбір текстуального змісту норми 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Тобто залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. Велика Палата Верховного Суду неодноразово, зокрема у постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Застосовуючи наведені висновки у контексті спірних правовідносин суд зазначає наступне. Відповідно до довідки Хмельницького апеляційного суду від 21.12.2021 №01-12/701/2021 при звільненні [PERSON] виплачено 70266,77 грн з вирахуванням податків. З огляду на судові рішення у справах №822/3121/17 та №560/4105/18, при звільненні 17.09.2016 [PERSON] необхідно було виплатити з вирахуванням податків 168579,16 грн (70266,77 + 10966,12 + 87349,27). Розмір належної до виплати позивачу суми при звільненні з 24.12.2019 становив 157616,04 грн. Час затримки проведення розрахунку при звільненні з 17.09.2016 по 24.12.2019 становить 817 днів, з 24.12.2019 по 05.10.2020 - 195 днів. Таким чином, з урахуванням наведених висновків щодо необхідності зменшення суми компенсації для справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця, необхідно стягнути на користь [PERSON] середній заробіток за весь період затримки фактичного розрахунку при звільненні з 17.09.2016 по 05.10.2020 у загальному розмірі 568015,29 грн, у тому числі: - за період з 17.09.2016 по 24.12.2019 у сумі 473664,86 грн ((10966,12 + 87349,27) / 168579,16 х 933,8 х 817); - за період з 24.12.2019 по 05.10.2020 у сумі 94350,43 грн (87349,27 / 168579,16 х 933,8 х 195). У відповідності із ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зважаючи на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції належить скасувати і ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову. Відповідно до ч.6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд,

Результат розгляду: partial