Рішення адміністративного суду від 2022-04-28 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом \~до Петриківської селищної ради, в якій позивач просив: визнати протиправним та скасувати рішення Петриківської селищної ради №211-7/УІІІ від 14.07.2021 року; зобов`язати Петриківську селищну раду надати [PERSON] дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2 га. за рахунок поділу земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером 1223783400:03:002:1135 за клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вх.№983 від 15.06.2021 року. В обґрунтування позову зазначив, що він 15.06.2021 року звернувся до відповідача із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,00 га за рахунок поділу земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером 1223783400:03:002:1135. 01.07.2021 року на офіційному сайті відповідача опубліковано проект рішення про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у власність, яким, зокрема, позивачу надано вказаний дозвіл. 14.07.2021 року внаслідок голосування, відповідачем прийнято рішення, яким, зокрема позивачу, не надано дозволу на розробку проекту землеустрою. Позивач зазначає, що оскаржуване рішення не містить законних підстав для відмови позивачу у наданні дозволу, а отже є протиправним та підлягає скасуванню. У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.11.2021 позов \~задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Петриківської селищної ради №211-7/УІІІ від 14.07.2021 року в частині відмови [PERSON] у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Зобов`язано Петриківську селищну раду надати [PERSON] дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,00 га. за рахунок поділу земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером 1223783400:03:002:1135 за клопотанням [PERSON] про надання дозволу на розробку проекту землеустрою вх.№983 від 15.06.2021 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Відповідач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що оскаржуване рішення відповідача є правомірним. Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 14.06.2021 [PERSON] звернувся до Петриківської селищної ради із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га. за рахунок земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером: 1223783400:03:002:1135 площею 17,1571 га. 14.07.2021 року Петриківська селищна рада розглянула, зокрема, клопотання [PERSON] про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га. за рахунок земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером: 1223783400:03:002:1135 площею 17,1571 га. та прийняла рішення №211-7/УІІІ, яким відмовлено, зокрема, [PERSON] , на підставі пункту 24 розділу Х Земельного кодексу України. Не погодившись з таким рішенням, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом. Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що відповідач розглядаючи клопотання позивача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га. за рахунок земельної ділянки комунальної власності з кадастровим номером: 1223783400:03:002:1135 площею 17,1571 га. та приймаючи оскаржуване рішення, підставою для відмови зазначив п.24 розділу Х Земельного кодексу України. В свою чергу, будь-яких інших підстав для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою відповідачем у рішенні не зазначено. Також, відповідач не посилався на будь-які інші обставини, які могли б при прийнятті оскаржуваного рішення обумовити виникнення обставини для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. В даному випадку зобов`язання відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою не є втручанням суду у дискреційні повноваження Петриківської селищної ради, а є обґрунтованим та ефективним способом захисту порушеного права позивача. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не довів правомірності свого рішення щодо відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою. Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого. Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Оскільки доводи та вимоги апеляційної скарги не стосуються рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено, то колегія суддів рішення суду у цій частині не переглядає. За змістом статті 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК ) земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Згідно з частиною другої статті 4 ЗК завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель. Положеннями статті 38 ЗК передбачено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування. Відповідно до статі 39 ЗК використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм. Згідно зі статтею 81 ЗК громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Частинами третьою, четвертою статті 116 ЗК визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. За змістом частини першої статті 121 ЗК громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: <…> г) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара; Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами встановлений статтею 118 ЗК, частиною шостою якої передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. За змістом абзацу першого частини восьмої статті 118 ЗК відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Таким чином, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), звертаються до відповідного органу з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, до якого додаються визначені ЗК документи. Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 ЗК . Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 545/808/17, від 05.03.2019 у справі № 360/2334/17, від 20.01.2021 у справі № 360/1590/16-а та від 08.09.2020 у справі № 812/1450/17 та ін. Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, підставою для відмови у наданні позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою, відповідач вказав п.24 розділу Х Земельного кодексу України. Проте, суд апеляційної інстанції наголошує, що \~земельні ділянки, на які поширюється заборона до 01.01.2023 року передавати у власність, визначені у пп.«е» п.24 розділу Х Земельного кодексу України, а саме - визначені у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті. Дозвіл на розроблення проекту землеустрою земельної ділянки з кадастровим номером 1223783400:03:002:1135, згідно наказів Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області №4-12048/15-20-СГ та №4-12039/15-20-СГ від 13.11.2020 року, не надавався державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям. Отже, вказане твердження відповідача є протиправним та спростовується пунктом 24 розділу Х Земельного кодексу України. В свою чергу, будь-яких інших підстав для відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність вказаної земельної ділянки не наведено. Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Петриківської селищної ради №211-7/УІІІ від 14.07.2021 року в частині відмови [PERSON] у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є протиправним та підлягає скасуванню. Доводи скаржника про неможливість втручання у дискреційні повноваження відповідача, а також про неможливість зобов`язання колегіального органу прийняти певне рішення, є безпідставними. Частина друга статті 19 Конституції України, визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини першої статті 10 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон № 280/97-ВР) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Частинами першою, другою статті 59 Закону № 280/97-ВР передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом. Питання регулювання земельних відносин відповідно до закону вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради (пункт 34 частина перша статті 26 Закону № 280/97-ВР). Частиною сьомою 118 ЗК наведено два альтернативні варіанти правомірної поведінки органу виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у разі звернення до нього особи з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою: а) надати дозвіл; б) надати мотивовану відмову у наданні дозволу. При цьому, повноваження органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є дискреційними. Верховний Суд у постанові від 24.12.2019 у справі № 823/59/17 сформулював такий правовий висновок: "…повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким". Тобто, місцева рада не наділена повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - розглянути заяву особи або ж ні; прийняти рішення про задоволення заяви або ж рішення про відмову в її задоволенні. За умови відповідності заяви позивача та доданих до неї документів вимогам законодавства відповідач зобов`язаний прийняти рішення про задоволення заяви. Підставою для відмови у задоволенні заяви позивача можуть бути лише визначені законом обставини. Відтак, покликання відповідача в обґрунтування апеляційної скарги на те, що зобов`язавши його прийняти рішення про надання позивачу дозволу на розробку землеустрою, суд втрутився в його дискреційні повноваження є безпідставним, оскільки жодної, з передбаченої законодавством підстави для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою у відмові відповідачем не зазначено, під час судового розгляду не встановлено, а тому у відповідача відсутній інший правомірний варіант поведінки окрім, як надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою. У даному випадку зобов`язання надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою не є втручанням суду у дискреційні повноваження відповідача, а є обґрунтованим та ефективним способом захисту порушеного права позивача. Аналогічну позицію щодо способу захисту порушених прав у подібних правовідносинах, висловив Верховний Суд у постанові від 16.09.2021 по справі № 480/4011/18. Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про в частині задоволених позовних вимог позову. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Враховуючи те, що рішення суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не виявила підстав для його скасування. Відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково. Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5\~ \~ст. 328 КАС України.

Результат розгляду: denied