Рішення адміністративного суду від 2024-03-29 00:00:00+02

[PERSON] звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. Позивач мешкає на території України з 1996 року. 19.04.2022 р. у відношенні до позивача складено протокол про адміністративне правопорушення щодо порушення правил перебування іноземців на території України, а саме проживання без документів на право проживання в Україні. В той же день відповідачем винесено постанову про накладення адміністративного стягнення, позивача притягуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 5 100,00 грн. Позивач визнав свою провину, сплатив штраф за вчинення адміністративного правопорушення. 02.05.2022 р. у приміщенні відповідача, позивачу усно повідомлено про прийняття рішення щодо примусового повернення позивача до країни походження або третьої країни та заборони в`їзду в Україну строком на 3 роки. Копію рішення позивачу не вручено, не надано його і на запит адвоката. Разом з тим, позивач прибув в Україну і мешкав на її території на законних підставах. Під час початку дії епідемії короновірусу COVID-19 позивач не мав можливості продовжити строк дії дозволу на перебування в державі. Надалі, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України і введення військового стану вчинити необхідні дії також не було можливості. Позивач дотримувався правил при оголошенні повітряної тривоги, вчиняв дії щодо уникнення небезпеки для здоров`я та життя. За таких обставин позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київської області від 19.04.2022 р. про примусове повернення громадянина Грузії [PERSON] , яким встановлено строк для виїзду та покладено зобов`язання залишити територію України не пізніше 26.05.2022 р. із забороною громадянину Грузії [PERSON] в`їзду в Україну строком на 3 (три) роки. 06.06.2022 р. Окружним адміністративним судом м. Києва на виконання вимог ст. 30 КАС України, адміністративну справу за позовом громадянина Грузії [PERSON] ( [PERSON] ) до Центрального міжрегіонального управління державної міграційної служби Київська міська рада про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення іноземця до країни походження або третьої країни передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Києва. Провадження у справі відкрито 10.02.2023 р., відповідно до приписів ст. ст. 12, 260 КАС України вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судовому засіданні просив задовольнити позов. Повідомив, що 05.10.2021 р. уклав з шлюб з громадянкою України, від якого має неповнолітню доньку, [INFO] . Також, з початку повномасштабного вторгнення РФ на територію України займається волонтерською діяльністю. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволеннґя позову, вказавши, що оскаржуване рішення прийнято на підставі вимог чинного законодавства України. Вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши надані докази, суд приходить до наступних висновків. Встановлено, що 19.04.2022 р. Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві та Київській області скалено протокол про адміністративне правопорушення, відповідно до якого громадянин Грузії [PERSON] , [INFO] , порушив правила перебування іноземців в Україні, а саме проживає без документів на право проживання в Україні, чим порушив вимоги ст. 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 203 КУпАП. В цей же день 19.04.202 р. відповідачем винесено постанову про накладення на позивача адміністративного стягнення, [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП та на позивача накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 5 100,00 грн. Як свідчить матеріали справи, і дана обставина не спростовується представником відповідача, постанова про притяґнення [PERSON] до адміністративної відповідальності не оскаржувалась, штраф у розмірі 5100,00 грн. позивачем сплачено. Також 19.04.2022 р. заступником начальника відділу супроводу управління міграційного контролю, протидії нелегальній міграції та реадмісії ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області прийнято рішення, затверджене начальником зазначеного управління, прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни гр. Грузії [PERSON] . Вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Грузії [PERSON] , зобов`язати його покинутим територію України у термін до 09.05.2022 р. та заборонити в`їзд на територію України строком на 3 (три) роки до 19.04.2025 року. При цьому встановлено, зокрема, що громадянин Грузії останній раз перетнув державний кордон в грудні 2021 р. з території Молдови. До України прибув з приватною метою. В Україні проживає за рахунок коштів, які заробляє пекарем в пекарні. Дозволу на застосування праці не має. Близьких родичів на території України не має. Документів для оформлення посвідки на тимчасове проживання не подав. Територію країни не покинув з особистих міркувань. До кримінальної відповідальності не притягався. За продовженням строків перебування на території України не звертався. Усвідомлював, що своїми діями порушує міграційне законодавство України. [PERSON] , не оспорюючи факту перебування в Україні без дозвільних документів, вказує що оскаржуване рішення має бути скасоване за наявності форс-мажорних обставин. В свою чергу представник відповідача зазначає, що підстави для задоволення позову відсутні. Так, під час розгляду справи було встановлено, та не заперечувалось представником відповідача, що [PERSON] прибув в Україну в 1996 року на законних підставах. Разом з тим, на день прийняття оскаржуваного рішення позивач порушив правила перебування іноземців в Україні та ухилився від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування. Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини першої статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Згідно з частиною першою статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Пунктом 14 частини першої статті 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України. Статтею 23 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону. Статтею 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави. Статтею 9 указаного Закону передбачено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України. Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150 (далі - «Інструкція»). Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення. Пунктом 5 розділу І Інструкції передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України. У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово робив визначення критерію «необхідності у демократичному суспільстві». Так, при визначенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» держави користуються певною свободою розсуду, межі якої залежать від сфери, що вступає в конфлікт з гарантованим правом. Разом з тим, при прийнятті оскаржуваного рішення, на глибоке переконання суду, відповідачем не було повно та об`єктивно встановлено обставини, які передували його прийняттю. Так, в Україні в березні 2020 р. зафіксовано початок поширення COVID-19, внаслідок чого Кабінетом Міністрів України 09.12.2020 р. прийнято постанову N 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». У зв`язку із повномасштабним вторгненням РФ указом Президента України 64/2022 від 24.02.2022 р. відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб дія якого неодноразово продовжувалась і який діє і на день розгляду справи. З переліку територій можливих бойових дій (затверджених Мінреінтеграції 22.12.2022 р. наказом № 309) Київ виключено наказом від 13 січня 2023 року № 14. Введення в Україні карантинних обмежень та введення в країні військово стану за доводами позивача, з якими погоджується суд, суттєво обмежили [PERSON] в можливості звернутися до відповідного органу щодо продовження строків перебування на території України. Також відповідачем не було з`ясовано та не надано оцінку тим обставинам, що [PERSON] 05.10.20212 р. на території України уклав шлюб з громадянкою України [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Вііділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві(копія наявна в матеріалах справи). Від шлюбу [PERSON] має неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Крім того, суд бере до уваги , що позивач займається волонтерською діяльністю.. Дана обставина підтверджується посвідченням № 30/22 ГО, видане «Об`єднання учасників ярмаркової торгівлі Києва» (дійсне до 30 червня 2024 року). В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено, що було дотримано критерій «необхідності у демократичному суспільстві», а саме - принципу пропорційності в частині балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень. Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку про задоволення позову заявленого [PERSON] . Виходячи з наведеного,

Результат розгляду: granted