Рішення адміністративного суду від 2022-10-14 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.10.2017 по 18.09.2020 включно; - стягнути з військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України на користь [PERSON] відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 568 064, 62 грн. за період з 11.10.2017 по 18.09.2020 включно. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.06.2022 позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України щодо нарахування та виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.10.2017 по 18.09.2020; стягнуто з військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України на користь [PERSON] ( [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 568 064 (п`ятсот шістдесят вісім тисяч шістдесят чотири) грн. 62 коп. за період з 11.10.2017 по 18.09.2020. Не погоджуючись з вказаним рішенням військова частина [NUMBER] Міністерства оборони України звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення, як таке, що прийняте із порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення необхідно змінити в частині, виходячи з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що наказом командира Сухопутних військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 11.08.2017 № 266 [PERSON] звільнений з військової служби у запас відповідно до п. «б» (за станом здоров`я) частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України (по стройовій частині) від 10.10.2017 № 102 [PERSON] виключений із списків особового складу та його було знято з усіх видів забезпечення з 10.10.2017 з подальшим зарахуванням на військовий облік. [PERSON] має статус учасника бойових дій та статус особи з інвалідністю 2 групи, що підтверджується посвідченням від 15.10.2019 серії [NUMBER] . Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.06.2020 у справі № 640/3477/20 визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України щодо ненарахування та невиплати [PERSON] грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення на день звільнення з військової служби; зобов`язано військову частину [NUMBER] Міністерства оборони України нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 року по 2017 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Відповідно до виписки по банківському рахунку [PERSON] кошти в сумі 11 204, 37 грн. з призначенням «зарплата» виплачені військовою частиною [NUMBER] 18.09.2020. Вважаючи, що фактичний розрахунок здійснений відповідачем не у день звільнення, позивач звернувся з позовом до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 568 064, 62 грн. Апелянт у своїй скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийнято судом першої інстанції з ненаданням належної оцінки нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Зокрема, апелянт зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано не застосував принцип справедливості та співмірності розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат позивача. Колегія суддів вважає доводи апелянта частково обґрунтованими та частково не погоджується з рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Натомість врегульовано Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України). Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч. 2 ст. 117 КЗпП України). Отже, після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. З матеріалів справи вбачається, що 18.09.2020 на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.06.2020 у справі № 640/3477/20 військова частина [NUMBER] Міністерства оборони України здійснила позивачу виплату коштів в сумі 11 204, 37 грн. з призначенням «зарплата», тобто фактична їх виплата здійснена з затримкою, а тому відповідно до ст. 117 КЗпП України позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17. Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що допущена відповідачем бездіяльність щодо ненарахування та невиплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.10.2017 по 18.09.2020 є протиправною. При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають застосуванню положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100). Абзацом 1 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час (абзац 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100). Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку (абзац 4 пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100). Відповідно до пункту 8 розділу ІІІ Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України від 18.05.2018 № 1187, зокрема, середньоденний розмір грошового забезпечення позивача становить 777, 93 грн., період затримки розрахунку при звільненні позивача становить з 11.10.2017 по 18.09.2020, що складає 734 дні. Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача складає 568 064, 62 грн. (734 дн.* 777, 93 грн.). Водночас, колегія суддів враховує, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Так, звертаючись із вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, немає на меті встановлення їх точного розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 зазначила, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи із принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення із вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини спору, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що з урахуванням конкретних обставин у справі, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково. Як було зазначено вище, обрахований відповідно до Порядку № 100 розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача складає 568 064, 62 грн. Водночас, вказана сума коштів є істотно більшою, аніж виплачені відповідачем кошти на виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.06.2020 у справі № 640/3477/20 в сумі 11 204, 37 грн., що несвоєчасно виплачені у зв`язку зі звільненням позивача. Такий висновок суду апеляційної інстанції відповідає висновку Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду, викладеному у постанові від 30.11.2020 у справі № 480/3105/19. Таким чином, обрахована відповідно до Порядку № 100 сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, виходячи з принципу розумності, справедливості, пропорційності та співмірності ймовірних втрат позивача через неповний розрахунок при звільненні, підлягає зменшенню до розміру виплачених із затримкою коштів, а саме до - 11 204, 37 грн. Отже, стягненню з військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.10.2017 по 18.09.2020 підлягає сума у розмірі 11 204, 37 грн., у зв`язку із чим, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Надаючи оцінку всім доводам учасників справи, судова колегія також враховує рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…». Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про часткове задоволення позову, однак, останній не вірно застосував до спірних правовідносин норми права та неповно встановив обставини справи, в наслідок чого невірно зазначена сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, яку необхідно виплатити позивачу. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Частиною 4 ст. 317 КАС України зазначено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. За таких обставин, оскільки судом першої інстанції правильно вирішено справу по суті позовних вимог, однак неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, то колегія суддів вважає, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.06.2022 підлягає зміні в частині мотивів, з яких виходив суд першої інстанції задовольняючи адміністративний позов частково, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Водночас, оскільки судом першої інстанції в резолютивній частині рішення невірно визначено розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, то резолютивна частина вказаного судового рішення також підлягає зміні.

Результат розгляду: partial