Рішення адміністративного суду від 2022-03-28 00:00:00+03

ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ, РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ, ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу відповідача про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 13 листопада 2020 року № Ф-19616-13У. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2021 року позов задоволений в повному обсязі. Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у позові відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що з 01.01.2017 у зв`язку з внесеними змінами до Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у фізичних осіб-підприємців, які перебувають на загальній системі оподаткування, виник обов`язок визначати базу нарахування та сплачувати єдиний внесок. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Позивач є фізичною особою-підприємцем, проте в період з 2017 року по ІІІ квартал 2020 року сплату ЄСВ не здійснювала, у зв`язку з чим за цей період у неї утворився борг в розмірі 35588,74 грн, на який відповідачем винесено оскаржену вимогу і направлено її позивачу. Оскільки позивачем не виконано обов`язку щодо сплати єдиного соціального внеску, тому винесена вимога про сплату боргу (недоїмки) є правомірною і скасуванню не підлягає. Також апелянт за значив про пропуск позивачем строку звернення до суду. Від позивача відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи. ОБСТАВИНИ СПРАВИ ТА ВИЗНАЧЕНІ ВІДПОВІДНО ДО НИХ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ Позивач з 16 серпня 2011 року зареєстрована як фізична особа-підприємець, основні види діяльності - діяльність кафе та роздрібна торгівля алкогольними та іншими напоями. (а.с. 16) Згідно з індивідуальними відомостями Пенсійного фонду України про застраховану особу позивача (форма ОК-5) за спірні роки у січні-лютому 2017 року єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за позивача сплачувало Управління соціального захисту населення (УСЗН) Запорізької міської ради по Хортицькому району, з березня 2017 року по березень 2020 року - роботодавець ФОП [PERSON] (код [NUMBER] ). У ІІ та ІІІ кварталах 2020 року ЄСВ не сплачений, страховий стаж не зарахований. (а.с. 37) На підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів та відповідно до статті 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 8 липня 2010 року № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI) контролюючим органом проведено нарахування в інтегрованій картці платника єдиного внеску фізичної особи-підприємця [PERSON] : за 2017 рік у сумі 8448 грн (2112 грн у квартал); за 2018 рік - 9828,72 грн (2457,16 грн у квартал); за 2019 рік - 11016,72 грн (2754,16 грн у квартал); за ІІІ квартали 2020 року - 6295,3 грн (2078,12 грн за січень-лютий, 1039,06 за червень, 3178,12 грн за ІІІ квартал). (а.с. 51-54) 13 листопада 2020 року відповідачем сформовано та надіслано позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-19616-13 на загальну суму боргу 35588,74 грн, яка утворилась станом на 31 жовтня 2020 року. (а.с. 55) 19 грудня 2020 року конверт із вимогою повернувся до відповідача із позначкою про невручення позивачеві за закінченням встановленого строку зберігання. (а.с. 55) 22 лютого 2021 року за вказаною вимогою відкрито виконавче провадження щодо стягнення з позивача боргу. (а.с. 11-12) Законність і обґрунтованість винесеної відповідачем вимоги про сплату боргу з єдиного внеску стали підставою звернення позивача до суду із цим позовом. Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що у період з 01.01.2017 по 31.10.2020 позивач був працевлаштований, а тому не може мати борг, який виник станом на 31.10.2020, з недоїмки по єдиному внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у сумі 35588 грн 74 коп. НОРМИ ПРАВА, ЯКІ РЕГУЛЮЮТЬ СПІРНІ ПРАВОВІДНОСИНИ, ТА ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ СУДОМ Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону № 2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку. Так, відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі-ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб. Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону; Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Відповідно до статті 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску. Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям: застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок. Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI до платників єдиного внеску віднесено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування. Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. В той же час відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано. Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати. Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності. Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний. Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає відповідач, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 27 листопада 2019 року (справа № 160/3114/19), від 4 грудня 2019 року (справа № 440/2149/19) та від 23 січня 2020 року (справа № 480/4656/18). Крім того, відповідно до пункту 9-10 розділу VIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2464 тимчасово звільняються від нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску особи, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, в частині сум, що підлягають нарахуванню, обчисленню та сплаті такими особами за періоди з 1 по 31 березня, з 1 по 30 квітня та з 1 по 31 травня 2020 року за себе. Як вказувалось вище, згідно з індивідуальними відомостями Пенсійного фонду України про застраховану особу позивача (форма ОК-5) у січні-лютому 2017 року єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за позивача сплачувало УСЗН Запорізької міської ради по Хортицькому району (отримання допомоги по догляду за дитиною), з березня 2017 року по березень 2020 року - роботодавець ФОП [PERSON] . Зазначене підтверджується також відомостями про зарахування до страхового стажу позивача періоду з січня 2017 року по березень 2020 року. (а.с. 37) Отже, позивач була найманим працівником, відповідно застрахованим і у зазначений період платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі не меншому за мінімальний за неї був її роботодавець. Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження господарської діяльності судами обох інстанцій не встановлено. Відповідач у відзиві на позов та в апеляційній скарзі про наявність таких доходів також не зазначав. Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за неї в період з січня 2017 року по березень 2020 року нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї. За таких підстав, ураховуючи все зазначене вище, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржена вимога в частині зобов`язання позивача сплатити борг (недоїмку) з ЄСВ за період з січня 2017 року по березень 2020 року в розмірі 31371,56 грн (35588,74 - 4217,18) є протиправною і підлягає скасуванню. Натомість, оскільки за ІІ і ІІІ квартали 2020 року відсутні відомості про сплату позивачем єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про правомірність нарахування відповідачем за вказаний період часу обов`язку сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в розмірі 4217,18 грн (1039,06 грн за червень 2020 року і 3178,12 грн за ІІІ квартал 2020 року). При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що визначення відповідачем позивачу обов`язку зі сплати єдиного соціального внеску за своєю правовою природою є не штрафними санкціями відносно останнього за якісь порушення чинного законодавства, а переслідує мету соціального захисту позивача, оскільки сплата таких внесків тягне за собою нарахування особі відповідного страхового стажу, що в подальшому позитивно вплине на її пенсійне забезпечення. Колегія суддів також зазначає, що висновки суду першої інстанції про те, що позивач була працевлаштованою з 1 січня 2017 року по 31 жовтня 2020 року матеріалам справи і наданим доказам не відповідають, а з відомостями ПФУ про застраховану особу не кореспондуються, оскільки останнім місяцем сплати ЄСВ за позивача роботодавцем згідно з цими відомостями був березень 2020 року. Надана позивачем копія одного аркушу трудової книжки доказом працевлаштування у період по 31 жовтня 2020 року не є, оскільки таких відомостей не містить, аркуші трудової книжки 4 та 5 позивачем суду не надані, тобто робота найманим працівником у період з 1 квітня 2020 року позивачем не доведена. ВИСНОВОК АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині визнання протиправною та скасування вимоги Головного управління ДПС у Запорізькій області від 13 листопада 2020 року № Ф-19616-13У про зобов`язання позивача сплатити борг (недоїмку) з ЄСВ у розмірі 4217,18 грн з прийняттям нового судового рішення про відмову в позові в цій частині. В іншій частині рішення суду першої інстанції прийнято з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому в цій частині підлягає залишенню без змін. При цьому, доводи апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду є безпідставними, оскільки позивач про наявність спірної вимоги дізналась після відкриття 22 лютого 2021 року виконавчого провадження. А до суду звернулась 3 серпня 2021 року, тобто у визначений чинним процесуальним законодавством шестимісячний строк. Оскільки справа відповідно до п. 6 ч. 6 ст. 12 КАС України відноситься до категорії незначних, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених цим пунктом. На підставі викладеного,

Результат розгляду: partial