Рішення адміністративного суду від 2022-01-20 00:00:00+02

Позивач, [PERSON] , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Служби безпеки України в Харківській області, в якому просив суд: - визнати протиправною бездіяльність Управління Служби безпеки України в Харківській області щодо не здійснення виплати [PERSON] грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб у розмірі 10057,75 гривень, утриманої під час виплати компенсації за неотримане речове майно під час проходження військової служби в СБУ; - зобов`язати Управління Служби безпеки України в Харківській області нарахувати та виплатити [PERSON] компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб у розмірі 10057,75 гривень, утриманої під час виплати компенсації за неотримане речове майно під час проходження військової служби в СБУ; - стягнути з Управління Служби безпеки України в Харківській області на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 07.05.2021 по день набрання законної сили рішенням суду за результатом розгляду даної позовної заяви. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що дії відповідача є протиправними та не відповідають вимогам чинного законодавства. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.08.2021 року в задоволенні адміністративного позову [PERSON] до Управління Служби безпеки України в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено. Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції. Так, позивач в апеляційній скарзі зазначає, відділом господарського забезпечення УСБУ в Харківській області видана довідка №26/2277 від 06.05.2021, відповідно якої розмір компенсації за неотримане мною речове майно під час проходження військової служби в СБУ становить 55 876, 40 гривень. У той же час, згідно вказаної довідки УСБУ в Харківській області №26/2277 від 06.05.2021, сума компенсації за неотримане позивачем речове майно під час проходження військової служби в СБУ, яка належить до виплати, становить 44 980, 50 гривень, оскільки із суми компенсації, розрахованої відділом господарського забезпечення, утримані військовий збір - 838, 15 гривень, та податок з доходів фізичних осіб - 10 057, 75 гривень. При цьому, утриманий із суми 55 876, 40 гривень податок з доходів фізичних осіб фінансовим відділом УСБУ в Харківській області не компенсований та не виплачений. Виплата позивачу компенсації за неотримане речове майно у сумі 44 980,50 гривень підтверджується випискою по рахунку № [NUMBER] від 28.05.2021, згідно якої 28.05.2021 на банківський рахунок позивача від УСБУ в Харківській області зараховані грошові кошти у сумі 44 980, 50 гривень з призначенням - компенсація за речове майно, а також можуть бути підтверджені бухгалтерськими документами УСБУ в Харківській області - відомістю та платіжним дорученням, на підставі яких здійснена відповідна виплата. Проте, позивач наголошує, що фінансовим відділом УСБУ в Харківській області не здійснено виплати грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб, як це передбачено статтею 168.5. Податкового кодексу України. Позивач звертає увагу, що на день виключення його зі списків особового складу в СБУ - 06.05.2021 наказом № 85-ос/дск, в порушення вимог Порядку № 44 та статті 116 Кодексу законів про працю України (КЗпП), У СБУ в Харківській області не виплатило усіх сум, що належать йому при звільненні, а саме - не здійснило виплату грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб у розмірі 10 057, 75 гривень, утриманої під час виплати мені компенсації за неотримане ним речове майно під час проходження військової служби в СБУ. Позивач наголошує, що особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Дана вимога повністю кореспондується з положеннями статті 116 КЗпП України, відповідно до якої при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Позивач вважає, що хоч підставою виплати компенсації за неотримане речове майно є звільнення з військової служби, така компенсація має бути нарахована та виплачена до виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини, що є фактичним звільненням з військової служби. На думку позивача, висновок суду першої інстанції, що оскільки на момент виплати позивачу компенсації за неотримане речове майно він не був військовослужбовцем і тому не має права на компенсацію утриманого з відповідної виплаченої суми податку з доходів фізичних осіб, є не обґрунтованими та протирічать нормам матеріального права. Відповідач скориставшись своїм правом надав до Другого апеляціного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначає, що в оскаржуваному рішенні від 09.0.8.2021р. обгрунтовано зазначено, що компенсація податку, згідно зазначеної вище статті, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян. Положення вказаної статті підлягають застосуванню виключно до визначеної в п. 168.5 ст. 168 Кодексу категорії осіб, що проходять службу. Приписів щодо компенсації особам звільнених зі служби вказані положення не містять, а відтак не передбачають можливість її проведення. При цьому, зазначені нормативні приписи безпосередньо кореспондуються з механізмом виплати визначеним Постановою КМУ № 44. Зокрема, пунктом 4 Постанови КМУ № 44 встановлено, що виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення. Представник відповідача вважає, що суд першої інстанції дійшов законних та обгрунтованих висновків, відповідно до яких головним чинником та підставою для отримання відповідної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян є проходження дійсної служби військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту. На думку представника відповідача, твердження позовних вимог та доводів апеляційної скарги прямо суперечать вимогам податкового законодавства, а їх виконання буде мати протиправний характер внаслідок порушення порядку виплати відповідного компенсування. Крім того, позивач подав до суду апеляційної інстанції додаткові пояснення, в яких зазначає, що факт не начислення та невиплати [PERSON] податку з доходів фізичних осіб, утриманого при розрахунку компенсації за неотримане речове майно під час проходження військової служби в СБУ, вказаний як «порушення» в Акті Контрольно-Ревізійного управління СБ України за результатами перевірки фінансово-господарської діяльності відповідача в 2021 році, яка проводилась 2021. Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що [PERSON] з серпня 1996 року по 06.05.2021 проходив військову службу в Службі безпеки України. Наказом Голови СБУ №578-ос/дск від 30.04.2021 позивач був звільнений з військової служби в СБУ за підпунктом «а» пункту 61 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України №1262/2007 від 27.12.2007 та підпунктом «в» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у запас СБУ. Наказом УСБУ в Харківській області №85-ос/дск від 06.05.2021 позивач виключений зі списків особового складу з 06.05.2021. Позивачу була проведена виплата компенсації за неотримане речове майно у сумі 44980,50 гривень, що підтверджується випискою по рахунку № UA503518230000026200511092906 від 28.05.2021. Проте, позивачем зазначено, що фінансовим відділом УСБУ в Харківській області не здійснено йому виплати грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб, як це передбачено статтею 168.5 Податкового кодексу України та Порядком виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 6 січня 2005 року № 17). Позивач вважаючи такі дії відповідача незаконними, звернувся до суду з даним позовом. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки після звільнення в запас чи відставку військовослужбовця, внаслідок припинення виплати грошового забезпечення втрачається база оподаткування у вигляді грошового забезпечення на яку в свою чергу може бути нарахована сума компенсації утриманого податку, отже твердження позивача щодо протиправної бездіяльності не відповідають дійсності, оскільки згідно вищевикладеного відповідачем не було порушено або не виконано жодного нормативного припису, а утримання податку на доходи з фізичних осіб при виплаті грошової компенсації вартості за неотримане речове майно є законними та обґрунтованими. Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. За приписами частини другої \~статті 19 Конституції України \~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені \~Конституцією \~та законами України. Відповідно до \~статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» \~(далі - Закон №2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до \~статті 9 Закону №2011-ХІІ \~держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. За правилами пункту 1 частини 1 \~статті 9-1 Закону №2011-ХІІ \~продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами та в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України №178 від 16 березня 2016 року \~затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі Порядок № 178). Відповідно до пункту 3 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна згідно норм забезпечення в разі: звільнення з військової служби, загибелі (смерті) військовослужбовця. Згідно з пунктом 4 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) за наказом командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), в якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ) у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація), визначені Порядком виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу, затвердженим \~постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 \~(далі - \~\~\~Порядок №44). Пунктом 2 Порядку №44 встановлено, що грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби. Пунктом 3 Порядку №44 встановлено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених \~Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб». За змістом пунктів 4, 5 цього Порядку, виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення. Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення. Разом з цим, пунктом \~168.5 \~статті \~168 Податкового кодексу України \~(далі - \~ПК України) передбачено, що суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції у зв`язку з виконанням обов`язків несення служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян. В силу частини другої \~статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини \~(військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України). Згідно з вимогами абзацу третього пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого \~Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 \~(далі - Положення) особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. З вищенаведених правових норм вбачається, що військовослужбовці, звільнені з військової служби, мають право на виплату грошової компенсації за неотримане речове майно, при цьому суми податку з доходів фізичних осіб спрямовується виключно на виплату компенсації витрат доходів цієї категорії громадян. Разом з цим, розрахунок з даними особами на день їх звільнення зі списків особового складу військової частини повинен бути здійснений в повному обсязі. Грошова компенсація замість належного речового майна, виплачена військовослужбовцям всупереч пункту 242 Положення після їх звільнення зі служби, не може бути оподаткована. Колегією суддів з матеріалів справи встановлено, що наказом Голови СБУ №578-ос/дск від 30.04.2021 позивач був звільнений з військової служби в СБУ за підпунктом «а» пункту 61 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України №1262/2007 від 27.12.2007 та підпунктом «в» пункту 2 частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» у запас СБУ. Так, з довідки № 26/2277 від 06.05.2021 колегією суддів встановлено, що сума грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні в сумі 55876,40 грн. була встановлена позивачу наказом УСБУ в Харківській області №85-ос/дск від 06.05.2021, на час прийняття якого позивач, ще не був виключений зі списків особового складу військової частини, а отже на нього розповсюджувалась дія пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України. Проте, з позивачем не проведено повного розрахунку, оскільки позивачу виплачена компенсація за неотримане речове майно у сумі 44 980,50 гривень , що підтверджується випискою по рахунку № [NUMBER] від 28.05.2021, згідно якої 28.05.2021 на банківський рахунок [PERSON] від УСБУ в Харківській області зараховані грошові кошти у сумі 44 980, 50 гривень з призначенням - компенсація за речове майно. При цьому, утриманий із суми 55 876, 40 гривень податок з доходів фізичних осіб у розмірі 10 057, 75 гривень фінансовим відділом УСБУ в Харківській області не компенсований та позивачу не виплачений. З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів зазначає про порушення відповідачем свого обов`язку з виплати позивачу суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошової компенсації за неотримане речове майно, при звільненні. Посилання відповідача на те, що грошова компенсація за неотримане речове майно повинна оподатковуватися на загальних підставах, в зв`язку з тим, що виплачена позивачу після виключення його зі списків особового складу військової частини, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки несвоєчасна виплата зазначених коштів (не в день звільнення і проведення розрахунку) сталася з вини відповідача, а тому позивач не може бути позбавлений права на компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб. Правова позиція з цього питання викладена у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №826/2922/17. Колегія суддів також вважає за необхідне звернути увагу, що необхідність, на переконання відповідача, оподаткування вказаної грошової компенсації як інших доходів, що включаються до складу загального місячного оподатковуваного доходу платника податку згідно з підпунктом \~164.2.20 \~пункту \~164.2 \~статті 164 Податкового кодексу України, є помилковими, оскільки грошова компенсація за неотримане речове майно, що підлягало видачі під час проходження військової служби, не є грошовим забезпеченням військовослужбовця (чи його складовою) і, за своєю правовою природою, не може вважатися оподатковуваним місячним/річним доходом такої особи. Крім того, колегія суддів зауважує, що утримавши з належних позивачу до виплати сум грошової компенсації за неотримане речове майно податок з доходів фізичних осіб, відповідач фактично позбавив його частини цієї грошової компенсації, що не узгоджується з підходом законодавця до оподаткування доходів військовослужбовців (пункт \~168.5. статті \~168 Податкового кодексу України). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №802/1677/16-а. Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що бездіяльність Управління Служби безпеки України в Харківській області щодо не здійснення виплати [PERSON] грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб у розмірі 10057,75 гривень, утриманої під час виплати компенсації за неотримане речове майно під час проходження військової служби в СБУ є протиправною та для належного захисту прав позивача необхідно зобов`язати Управління Служби безпеки України в Харківській області нарахувати та виплатити [PERSON] компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб у розмірі 10057,75 гривень, утриманої під час виплати компенсації за неотримане речове майно під час проходження військової служби в СБУ. Щодо стягнення з Управління Служби безпеки України в Харківській області на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 07.05.2021 по день набрання законної сили рішенням суду, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Разом з тим, вказаними нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників. Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Слід зауважити, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Зважаючи на зміст трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними працівникові при звільненні сум" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). При цьому Верховний Суд України у постанові від 15.09.2015 у справі №21-1765а15 сформулював правовий висновок, згідно з якими не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Велика Палата Верховного Суду неодноразово розглядала питання щодо відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносин, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду, однак жодного разу не знаходила підстав для такого відступу (справи №821/1083/17, № 810/451/17). Враховуючи вище викладене, суд вважає за необхідне застосувати вказаний правовий висновок Верховного Суду України при розгляді даної справи. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення. З огляду на те, що відповідач не здійснив виплату позивачу при звільненні повної суми, а саме: не здійснено виплату [PERSON] грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб у розмірі 10057,75 гривень, утриманої під час виплати компенсації за неотримане речове майно під час проходження військової служби в СБУ, крім того неможливо передбачити коли такий буде проведено, колегія суддів дійшла висновку, що наведена позовна вимога є передчасною. Також колегія суддів зветає увагу, що позивач не позбавлений права після повного розрахунку Управління Служби безпеки України в Харківській області та виплати [PERSON] компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб у розмірі 10057,75 гривень звернутись до суду з позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Аналізуючи наведені нормативно - правові акти, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог, зробив помилкові висновки. У відповідності до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.08.2021 року по справі № 520/9809/21, прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Відповідно до статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. З матеріалів справи встановлено, що позивачем при зверненні до суду з адміністративним позовом сплачено судовий збір в сумі 908 грн.00 коп. згідно квитації № 0.0.2147211068.1 від 01.06.2021 року (а.с.17), та при зверненні з апеляційною скаргою сплачено судовий збір в сумі 1362 грн. 00 коп. згідно з квитанцією № 0.0.2238678553.1 від 20.08.2021 року (а.с.76). Аналізуючи викладене, колегія суддів вважає, що відшкодуванню підлягають судові витрати зі сплати судового збору при зверненні до суду першої інстанції у розмірі 908 грн. 00 коп., та за подання апеляційної скарги у розмірі 1362 грн. 00 коп. на загальну суму - 2270 грн. 00 копійок.

Результат розгляду: partial