Рішення адміністративного суду від 2022-02-14 00:00:00+02

Позивач, [PERSON] , звернулася з позовом до Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради, в якому просила визнати протиправною відмову Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради, викладену у листі від 12.08.2021 року за № 01-17/140-ЗПІ щодо надання інформації про місце розташування вільних земельних ділянок в межах міста Одеси, Одеської області та зобов`язати Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради надати перелік вільних земельних ділянок в межах міста Одеси, Одеської області, що можуть бути використані під будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Також позивач просила \~стягнути з Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради моральну шкоду в сумі 4000 грн. та судові витрати на правничу допомогу в сумі 3000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 22.07.2021 року звернулась до Департаменту комунальної власності ОМР із запитом про надання інформації про місця розташування вільних земельних ділянок в межах міста Одеси, які можуть бути використані під будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. 05.08.2021 року вказаний запит Департаментом комунальної власності ОМР було скеровано до Департаменту земельних ресурсів ОМР, як уповноваженого органу для розгляду даного запиту. 12.08.2021 року відповідач надав позивачці відповідь із зазначенням того, що витребувана позивачкою інформація не сформована у задокументованому вигляді та не знаходиться у розпорядженні Департаменту, у зв`язку з чим, її надання неможливе. Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки відповідно до Положення про Департамент земельних ресурсів ОМР, саме відповідач є розпорядником вказаної інформації. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2021 року позов [PERSON] задоволено частково. Визнано протиправною відмову Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради, викладену у листі № 01-17/140-ЗПІ від 12.08.2021 року щодо надання інформації про місце розташування вільних земельних ділянок в межах міста Одеси, Одеської області. Зобов`язано Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради розглянути по суті запит [PERSON] на отримання публічної інформації від 22.07.2021 року. В іншій частині позовних вимог, - відмовити. Заяву [PERSON] про стягнення витрат на правову допомогу - задоволено частково. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради на користь [PERSON] судові витрати на правову допомогу в сумі 500,00 грн. В іншій частині заяви відмовлено. В апеляційній скарзі, Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2021 року в частині задоволених вимог та прийняти нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги, апелянт зазначав про неможливість надання запитуваної інформації, з огляду на те, що інвентаризацію земельних ділянок, розташованих на території міста Одеси, не проведено та як наслідок, переліку вільних земельних ділянок які можуть бути використані під індивідуальну забудову не сформовано. Тобто, дана інформація не відображена чи задокументована на будь-яких носіях та не утворена в процесі використання відповідних повноважень Департаментом. Також апелянт наголошував на тому, що судом першої інстанції при ухваленні судового рішення не враховано, що Департаментом не здійснюється, відповідно до покладених на нього повноважень, збір та узагальнення інформації про наявність в межах м. Одеси земель комунальної власності, які не надані у власність або користування, що можуть бути передані громадянам для будівництва та обслуговування жилого будинку. Окрім того, апелянт зазначав про помилковість висновків суду першої інстанції щодо наявності підстав для розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку із наданням позивачеві адвокатських послуг. Позивач, [PERSON] , своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу позивача не скористалася. В апеляційній скарзі, [PERSON] , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди та компенсації судових витрат на правову допомогу у розмірі 500 грн., просила скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2021 року в зазначеній частині та прийняти нове про задоволення позову в повному обсязі. Так, на думку апелянта, відповідач не збирається надавати затребувану інформацію та упродовж чотирьох місяців не вжив жодних дій щодо врегулювання спору, а тому така позиція і дії відповідача поставили позивачку в умови правової невизначеності щодо строків та взагалі можливості реалізації свого права на безкоштовну приватизацію земельної ділянки. Наведене свідчить, що вимоги про стягнення моральної шкоди є обґрунтованими. Крім того, апелянт зазначала про помилковість висновків суду першої інстанції щодо обґрунтованості компенсації витрат на правову допомогу у розмірі 500 грн., оскільки судом не враховано, що адвокатом було надано ряд послуг : здійснено прийом позивача та надано \~консультацію, вивчено законодавчу базу та судову практику Верховного Суду з даного спору, підготовлено та направлено до суду позовну заяву, відповідь на відзив. На думку апелянта компенсація витрат на правову допомогу у розмірі 500 грн. не відповідає реальній ринковій вартості вказаних послуг. При цьому, апелянт посилалася \~на постанову Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19, за висновками якої розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого часу. Відповідач, Департамент земельних ресурсів Одеської міської ради, у відзиві на апеляційну скаргу, зазначав про безпідставність доводів апеляційної скарги, у зв`язку з чим в задоволенні апеляційної скарги [PERSON] просив відмовити, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2021 року скасувати та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 22.07.2021 року позивач звернулася до Департаменту комунальної власності ОМР із заявою про надання інформації про місце розташування вільних земельних ділянок в межах міста Одеси, які можуть бути використані під будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Також судом встановлено, що листом Департаменту комунальної власності ОМР від 05.08.2021 року № 01-17/286-ЗПІ позивачку повідомлено, що 17.03.2021 року Одеською міською радою прийнято рішення № 137-VIII «Про створення Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради та затвердження Положення про Департамент комунальної власності ОМР у новій редакції». Відповідно до п 1.1 Положення про Департамент земельних ресурсів ОМР, Департамент земельних ресурсів - є виконавчим органом ОМР та правонаступником повноважень Департаменту комунальної власності ОМР у сфері регулювання земельних відносин. У зв`язку з чим, Департаментом комунальної власності з метою подальшого розгляду та інформування заявника, запит на доступ до публічної інформації було скеровано за належністю на адресу Департаменту земельних ресурсів ОМР. Департаментом земельних ресурсів ОМР, на запит позивачки, листом від 12.08.2021 року № 01-17/140-ЗПІ, надано відповідь, якою повідомлено позивача, що запитувана інформація не сформована у задокументованому вигляді та не знаходиться в розпорядженні Департаменту земельних ресурсів ОМР, у зв`язку з чим \~надання такої інформації є неможливим. Вважаючи протиправними дії та відповідь відповідача, позивач звернулася до суду з даним позовом. Вирішуючи справу та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач повинен володіти інформацією, яка була запитувана позивачем, а тому наведена у листі підстава для відмови у наданні відповідної інформації не відповідає приписам чинного законодавства, та повноважень Департаменту земельних ресурсів ОМР, у зв`язку з чим позовні вимоги в зазначеній частині суд визнав обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Разом з цим, суд вважав, що позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача надати перелік вільних земельних ділянок в межах міста Одеси, Одеської області, що можуть бути використані під будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд є передчасними, з огляду на зміст та підстави відмови, викладені у відповіді. Крім того, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову у частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та понесеними позивачем стражданнями, та необґрунтовано розмір моральної шкоди. Вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу суд задовольнив частково, з огляду на складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову. Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла таких висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Приписами ст. 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Стаття 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 27.05.1997 №280/97-ВР встановлює повноваження для міських рад розглядати і вирішувати питання віднесені Конституцією України, цим та іншими законам до їх відання. Згідно з п.п. «а», «б» ч.1\~ ст.12 ЗК України, до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст.123 ЗК України, надання земельних ділянок державної, комунальної власності у користування здійснюється органами місцевого самоврядування. Згідно з ч.1 ст.122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації»\~ (надалі - Закон), публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Статтею 2 цього Закону визначено, що метою цього\~ Закону\~ є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації. Статтею 3 Закону передбачено, що право на доступ до публічної інформації гарантується: обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом. Згідно з ч.1 п.1 ст. 13 Закону, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 14 Закону, розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію. Матеріалами справи встановлено, що підставою неможливості надання запитуваної інформації відповідачем у відповіді на запит [PERSON] зазначено її несформованість у задокументованому вигляді та відсутність в розпорядженні Департаменту земельних ресурсів ОМР. Стосовно доводів апеляційної скарги щодо неможливості надання запитуваної інформації у зв`язку з тим, що інвентаризацію земельних ділянок, розташованих на території міста Одеси не проведено та, як наслідок переліку вільних земельних ділянок, які можуть бути використані під індивідуальну забудову не сформовано, тобто, дана інформація не відображена чи задокументована на будь-яких носіях та не утворена в процесі виконання відповідних повноважень Департаментом, колегія суддів зазначає таке. Відповідно до ч.1 ст. 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону. Отже, ч.1 ст.22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" містить вичерпний перелік випадків, за яких розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту. Згідно з ч.5 ст.24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», уповноважені органи з питань містобудування та архітектури і центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, забезпечують відкритість, доступність та повноту інформації про наявність на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці земель державної та комунальної власності, не наданих у користування, що можуть бути використані під забудову, про наявність обмежень і обтяжень земельних ділянок, містобудівні умови та обмеження в містобудівному і державному земельному кадастрах. До моменту внесення відповідної інформації до містобудівного та державного земельного кадастрів виконавчий орган сільської, селищної, міської ради, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації або відповідний місцевий орган виконавчої влади зобов`язані надавати за запитами фізичних та юридичних осіб письмову інформацію про наявність земельних ділянок, що можуть бути використані під забудову. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; підготовка висновків щодо надання або вилучення в установленому законом порядку земельних ділянок, що проводиться органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; організація і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою; здійснення контролю за впровадженням заходів, передбачених документацією із землеустрою. Таким чином, саме вказані органи згідно з їхньою компетенцією зобов`язані володіти інформацією про земельні ділянки комунальної або державної форми власності, не надані у користування, що можуть бути використані під забудову для реалізації права на безоплатне отримання у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вони також залишаються розпорядниками цієї інформації після її внесення до містобудівного та державного земельного кадастрів, якщо вона є у їхньому фактичному володінні. Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №127/28475/15-а, від 05 листопада 2019 року у справі №359/7966/16-а, від 07.02.2020 у справі №127/13810/17. Так, відповідно до Положення про Департамент земельних ресурсів ОМР, затвердженого рішенням Одеської міської ради № 137-УІІІ від 17.03.2021 року, на Департамент земельних ресурсів ОМР покладені таки функції, зокрема, узагальнення інформації щодо відповідності місця розташування земельних ділянок Генеральному плану м. Одеси та іншій містобудівній документації, схемам землеустрою і техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проєктам землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому чинним законодавством України порядку; організація та координація із землеустрою на території міста, здійснення заходів з розвитку земель міста; організація та супровід електронної бази геоінформаційної системи Департаменту тощо. З огляду на викладене, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач повинен володіти запитуємою інформацією, а тому наведена підстава відповідачем для відмови у наданні відповідної інформації є такою, що не відповідає приписам чинного законодавства, та повноважень Департаменту земельних ресурсів ОМР, у зв`язку з чим позовна вимога позивача щодо визнання протиправною відмову Департаменту земельних ресурсів ОМР викладену у листі за № 01-17/140-ЗПІ від 12.08.2021 року щодо не надання інформації про місце розташування вільних земельних ділянок в межах міста Одеси, Одеської області, обґрунтовано задоволена судом. З огляду на викладене, на думку колегії суддів, доводи апеляційної скарги Департаменту є безпідставними та суперечать правовій позиції Верховного Суду. Стосовно доводів апеляційної скарги [PERSON] щодо обґрунтованості вимог про стягнення моральної шкоди, колегія суддів зазначає таке. Згідно статті 1167 Цивільного Кодексу України (далі -\~ ЦК України) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди суд з`ясовує, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чи існує причинний зв`язок, чи обґрунтовано грошовий вираз заявленої шкоди та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Ці обставини входять до предмету доказування у справі. Отже, для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14, від 20.02.2018 у справі №818/1394/17. При цьому, у своїх постановах Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, експертні висновки тощо. Безспірно, порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають психологічне напруження, розчарування та незручності, негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, вагомості наслідків. Саме тому, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Проте, матеріалами справи встановлено, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом, не розкрито суті негативного впливу протиправної бездіяльності відповідача на її душевний та психічний стан. Колегія суддів вважає, що позивач не довела обґрунтованість моральної шкоди, оскільки її доводи, що протиправні дії відповідача викликала у неї негативні емоції та почуття соціальної незахищеності не свідчать про наявність підстав для позитивного вирішення питання щодо обґрунтованості заявлених вимог та стягнення моральної шкоди. На думку колегії суддів судом першої інстанції доречно зауважено на тому, що навіть \~незважаючи на те, що відповідач допустив протиправну дію, він не зволікав із наданням відповіді, відповідь надано вчасно, у зв`язку з чим також відсутні відсутні докази щодо повторюваності дій відповідача у майбутньому. Отже, оскільки позивачем не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння позивачці сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. В апеляційній скарзі апелянтом нових доводів щодо обґрунтованості заявлених вимог не наведено, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги зазначеній частині. Разом з цим, колегія суддів частково погоджується із доводами апеляційної скарги стосовно помилковості висновку суду щодо визначення розміру компенсації витрат на правничу допомогу, з таких мотивів. Так, відповідно до ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно ч.ч.1,7,9 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. В той же час, при визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", заява №19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. З аналізу положень ст.134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі - сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі. Як вбачається з матеріалів справи, до заяви про стягнення судових витрат на правничу допомогу, пов`язаних із розглядом у суді апеляційної інстанції у розмірі 3000 грн., [PERSON] надано договір про надання правничої допомоги від 25.08.2021 року та копія ордеру від 25.08.2021 року. Відповідно до п.3.1 Договору про надання правничої допомоги від 25.08.2021 року за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар (винагороду) у фіксованому розмірі 3000( три тисячі) грн. за правову допомогу щодо представництва його інтересів по адміністративній справі (в порядку КАС України) щодо визнання протиправною відмови Департаменту земельних ресурсів ОМР у наданні відповіді на запит публічної інформації щодо наявності земельних ділянок. Як передбачено ч. ч. 6, 7 ст.134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Колегія суддів зауважує, що наведені вище положення законодавства покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З огляду на зазначене, відповідач, у разі заперечення зазначеного позивачем розміру витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами. Таким чином, вирішуючи питання щодо розміру витрат на правничу допомогу, мають бути ураховані заперечення щодо витрат на професійну правничу допомогу. На думку колегії суддів, законодавство, яким регулюється спір у справі, документи та доводи позивача на обґрунтування своєї позиції, написання відзиву, свідчить про те, що підготовка цієї справи не вимагала великого обсягу юридичної і технічної роботи. На цьому також наголошував відповідач у своїх запереченнях, у зв`язку з чим просив в задоволенні \~вимог про стягнення витрат на правничу допомогу відмовити. Дослідивши матеріали справи та доводи заперечень щодо витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача витрат на оплату правничої допомоги адвоката у розмірі 3000 грн. не є співмірною зі складністю справи та можливим об`ємом виконаних фахівцем у галузі права робіт, часом, витраченим на виконання відповідних робіт та їх обсягом. Разом з цим, колегія суддів враховує, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18 жовтня 2021 року частково задоволено позовні вимоги, заявлені [PERSON] . Частиною 3\~ статті 139 КАС України\~ передбачено, що при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. Окрім того, колегія суддів зауважує, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Результат розгляду: partial