Рішення адміністративного суду від 2023-08-22 00:00:00+03

14.06.2021 до Чернігівського окружного адміністративного суду надійшов позов [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (надалі - ГУПФ України в Чернігівській області), у якому позивачка просила: - визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати із 20.12.2020 їй підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, у розмірі, визначному статтею 39 Закону України від 28.02.1991 №796-ХІІ ''Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи''; - зобов`язати відповідача здійснити їй з 20.12.2020 нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, у розмірі, визначному статтею 39 Закону України від 28.02.1991 №796-ХІІ ''Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи'', що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із Законом про Державний бюджет України на відповідний рік). Позов було мотивовано тим, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 17.07.2018 №6-р/2018 та статті 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», вона має право на щомісячне отримання підвищення до пенсії, як непрацюючий пенсіонер, який проживає в зоні гарантованого добровільного відселення. 21.07.2021 Чернігівським окружним адміністративним судом було прийнято рішення, яким адміністративний позов [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області було задоволено у повному обсязі: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо ненарахування та невиплати підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України від 28.02.1991 №796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області з 20.12.2020 здійснити [PERSON] нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України від 28.02.1991 №796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із Законом України про Державний бюджет на відповідний рік). Вказане рішення набрало законної сили. 28.03.2023 [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення судового контролю за виконанням рішення Чернігівського окружного адміністративного суду у справі №620/6625/21, поданої у порядку статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України. Заява мотивована тим, що, незважаючи на покладений рішенням суду обов`язок, Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області здійснює їй виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України від 28.02.1991 №796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», у розмірі двох прожиткових мінімумів, а не у розмірі двох мінімальних заробітних плат. Через невиконання рішення суду чи невиконання рішення суду у повному обсязі заявниця просить суд встановити судовий контроль за виконання судового рішення та зобов`язати відповідача подати відповідний звіт для з`ясування обставин та причини виконання чи невиконання судового рішення у такому вигляді. 13.04.2023 Чернігівський окружний адміністративний суд відмовив позивачці у задоволенні заяви та зазначив наступне: виданий судом виконавчий лист у цій справі був пред`явлений позивачем до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Чернігівській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та постановою державного виконавця від 15.02.2023 відкрито виконавче провадження №71050454, через що у позивача існує об`єктивна можливість отримати реальне виконання судового рішення у межах процедури виконавчого провадження, у тому числі, шляхом застосування державним виконавцем примусових заходів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження». Позивачкою подано апеляційну скаргу, в якій вона просить скасувати таку ухвалу суду першої інстанції, як таку, що порушує загальний принцип, встановлений Конституцією України, щодо виконання судового рішення та захист прав людини через судове рішення. Апелянтка наголосила, що судове рішення залишається невиконаним, хоча згідно вимог Конституції України та положень КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає обов`язковому виконанню усіма, кого воно стосується. Посилаючись на державну та міжнародну судову практику просить задовольнити її скаргу. Відповідачем відзив на апеляційну скаргу не подавався. Апеляційну скаргу розглянуто у порядку письмового провадження через те, що сторони у судове засідання не з`явилися, хоча про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, через що їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 124 Конституції України регламентовано, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень, являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни. Аналогічна норма закріплена у частині другій статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та у статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України). Згідно зі ст. 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. У частинах першій, другій та третій статті 382 КАС України закріплено, що суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Половина суми штрафу стягується на користь позивача, інша половина - до Державного бюджету України. Так, відповідно до ч. 1 статті 383 КАС України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. У разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви. У разі невідповідності заяви вказаним вище вимогам вона ухвалою суду, прийнятою в порядку письмового провадження, повертається заявнику. Така ухвала суду може бути оскаржена (ч. 5 ст. 383 КАС України). Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Отже, приймаючи рішення суд першої інстанції зробив висновок, що відсутні підстави для встановлення судового контролю через те, що відповідач вжив заходів щодо виконання судового рішення і є відкрите виконавче провадження, тому існує можливість про отримання позивачкою решти коштів чи щодо примусового виконання державним виконавцем судового рішення шляхом штрафу, стягнення коштів, тощо. Проте, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне. Матеріалами справи підтверджено, що позивачка є пенсіонером, [INFO] , і є судове рішення, яке набрало законної сили, згідно якого їй відповідачем має бути сплачені кошти у порядку статті 39 Закону України від 28.02.1991 №796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме як пенсіонеру непрацюючому, доплата до пенсії як особі, яка проживає в зоні гарантованого добровільного відселення, і які відповідач не сплачував їй починаючи з 2020 року. Крім того, судове рішення набрало законної сили і з наявних у матеріалах справи можна зробити висновок, що відповідачем рішення суду не виконано, проте причини невиконання є незрозумілими. Вказані обставини відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, сам факт тривалого невиконання судових рішень, а саме з липня 2021 року, тобто понад два роки, є підставою вважати, що відповідач не вжив усіх можливих заходів щодо належного виконання судового рішення, яке, як було зазначено вище, підлягає обов`язковому виконанню усіма сторонами справи. Крім того, слід врахувати тривалість невиплати позивачці належної їй суми, а саме з 2020 року, вік позивачки понад 80 років та суть виплати - як особі, яка постраждала внаслідок аварії на Чорнобільській АЄС. За таких обставин, враховуючи те, що Конституцією України закріплено виконання усіма рішень судів, які набрали законної сили, і належний контроль за їх виконанням, колегія суддів вважає, що суб`єкт владних повноважень, як то передбачено положеннями КАС України, не надав суду відповідних та достатніх доказів на підтвердження своєї позиції щодо належного виконання ним судового рішення у цій справі, через що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду з цього питання скасуванню. З огляду на положення ст. 2 КАС України, суд має відновити порушені права осіб, які звернулися до суду з приводу їх порушення суб`єктом владних повноважень. Згідно зі ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Апеляційний суд зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. У свою чергу, Європейський суд з прав людини у рішенні від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції» наголосив, що це право було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок і саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009 (заява №40450/04), пункти 51, 54). Більш того, у пункті 46 рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» ЄСПЛ також зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (також рішення ЄСПЛ у справі «Метаксас проти Греції» (Metaxas v. Greece), № 8415/02, п. 19, від 27.05.2004; у справі «Лізанець проти України» (Lizanets v. Ukraine), № 6725/03, п. 43, від 31.05.2007). Відповідний державний орган повинен вжити всіх необхідних заходів для виконання судового рішення або передати його іншому компетентному органу для виконання (рішення ЄСПЛ у справі «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), № 59498/00, п. 68). Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» висновки ЄСПЛ є джерелом права. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що в цьому випадку наявні достатні та необхідні правові підстави, передбачені ст. 382 КАС України, для встановлення судового контролю в цій справі шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення та задоволення вимог заявника, шляхом подачі його суду. Колегія суддів наголошує, що саме таке вирішення заяви позивача, поданої у порядку ст.382 КАС України, є гарантією ефективного відновлення його права, яке було захищено судовим рішенням в цій справі, а саме встановлення судового контролю передбачено ст.382 КАС України, що у подальшому надасть суду першої інстанції та сторонам з`ясувати наступне питання щодо належності виконання судового рішення у повному обсязі і необхідності застосування подальших заходів (штраф, визнання протиправності дій) у разі виявлення невиконання відповідачем судового рішення. Відповідач не надав відповідних та достатніх доказів того, що судове рішення не виконується з поважних причин. Відсутність коштів не є поважною причиною невиконання рішення у цій справі з огляду на те, що відповідач як державний орган є саме тією установою, яка має захищати певні інтереси населення, а не порушувати їх. Окремо слід зазначити, що наявність виконавчого провадження не перешкоджає встановлювати судовий контроль, оскільки саме суди мають контролювати виконання свого рішення, а наявність відкритого виконавчого провадження може існувати паралельно. Отже, висновок суду першої інстанції про можливе отримання позивачкою коштів у порядку Закону України «Про виконавче провадження» є помилковим. Крім того, з приводу наявної судової практики про вирішення такої заяви як інший судовий спір, також слід наголосити, що судове рішення ще є невиконаним й стан його невиконання є таким, що потребує з`ясування причин невиконання, для чого й існує інститут судового контролю і подачі відповідачем відповідного звіту про виконання судового рішення. Законодавець визначив саме такий шлях виконання судового рішення та контролю за його виконанням для уникнення плутанини. У подальшому, після отримання звіту про виконання судового рішення, статтею 383 КАС України визначається вже порядок вирішення питання про визнання протиправної бездіяльність відповідача щодо ухилення від виконання судового рішення. За таких обставин доводи апелянта заслуговують на увагу. Враховуючи вищевикладене, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції невірно надана правова оцінка обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню.

Результат розгляду: granted