Рішення адміністративного суду від 2022-05-24 00:00:00+03

у вересні 2021 року [PERSON] , (представник позивача - адвокат Проценко Ю.Л) звернувся до суду з позовом до Державної установи "Одеський слідчий ізолятор" про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії. Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно з вироком Піщанського районного суду Вінницької області від 21.12.2011 позивач засуджений до довічного позбавлення волі та відбуває покарання в державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№ 1)". 03.04.2021 на виконання ухвали Одеського апеляційного суду від 09.02.2021 позивач прибув до ДУ "Одеський слідчий ізолятор", де перебував до 21.05.2021. Втім, після його вибуття зі слідчого ізолятора, відповідач всупереч положень Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 14.06.2019 № 1769/5, не забезпечив його права на отримання процесуальних документів по справі № 127/24903/20, що попередньо були направлені Вінницьким міським судом Вінницької області для вручення позивачу. Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся з відповідним позовом до суду. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 18 лютого 2022 року в задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. Відповідач своїм правом передбаченим ст.ст. 300, 304 КАС України не скористався та не подав відзив на апеляційну скаргу. Сьомий апеляційний адміністративний суд, з урахуванням ст. 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, що [PERSON] вироком Піщанського районного суду Вінницької області від 21.12.2011 засуджений до довічного позбавлення волі. Місцем відбування призначеного покарання є Державна установа "Вінницька установа виконання покарань (№ 1)". На виконання ухвали Одеського апеляційного суду від 09.02.2021 [PERSON] 03.04.2021 прибув до ДУ "Одеський слідчий ізолятор", де утримувався до 21.05.2021. Вінницький міський суд Вінницької області направив на адресу ДУ "Одеський слідчий ізолятор" для передання засудженому [PERSON] виконавчого листа, копії рішення суду від 29.01.2021 та ухвали Вінницького апеляційного суду від 31.03.2021 у справі №127/24903/20 за позовом [PERSON] до ДУ "Вінницька установа виконання покарань №1", Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Із листа Вінницького міського суду Вінницької області від 07.06.2021 № 127/24903/20 1260/2021 слідує, що вищевказані документи були отримані ДУ "Одеський слідчий ізолятор" згідно рекомендованого повідомлення, що надійшло до міського суду 02.06.2021, \~ Втім, як зазначає позивач, оскільки він 21.05.2021 вибув з ДУ "Одеський слідчий ізолятор", тому відповідач безпідставно в межах триденного строку не переслав адресовані йому документи за місцем його вибуття. Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач за захистом порушених, на його думку, прав звернувся до суду із даним позовом. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що відповідач діяв правомірно та в межах чинного законодавства. Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Засуджений користується всіма правами людини і громадянина, за винятком обмежень, які визначені законом і встановлені вироком суду (ч. 3 ст. 63 Конституції України). Відповідно до ч. 1 ст. 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі - КВК України) кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими. Відповідно до ст. 2 КВК України кримінально-виконавче законодавство України складається з цього Кодексу, інших актів законодавства, а також чинних міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку. Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду (ч.ч. 1, 2 ст. 7 КВК України). Частиною 2 ст. 151 КВК України встановлено, що на осіб, які відбувають довічне позбавлення волі, поширюються права і обов`язки засуджених до позбавлення волі, передбачені статтею 107 цього Кодексу. Засудженим дозволяється одержувати і відправляти листи і телеграми за свій рахунок без обмеження їх кількості (ч. 1 ст. 113 КВК України). Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 14.06.2019 №1769/5 "Про затвердження правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України" затверджено Правила внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України (надалі - Правила) У п.п. 11 розділу 3 глави IV Правил листи, що надійшли на ім`я ув`язнених чи засуджених, які вибули із СІЗО, не пізніше триденного строку персонал СІЗО, призначений наказом начальника СІЗО, пересилає за місцем їх вибуття. Вказуючи дану норму позивач оскаржує дії відповідача. Втім, як встановлено судом першої інстанції, Вінницький міський суд Вінницької області надіслав на адресу Державної установи "Одеський слідчий ізолятор" для передання засудженому [PERSON] виконавчого листа та інших судових документів у справі №127/24903/20. Із наданої відповідачем копії витягу з Журналу обліку виконавчих листів К/22, надісланий Вінницьким міським судом виконавчий лист за вих. № 127/24903/20 1016/2021 надійшов на адресу ДУ "Одеський слідчий ізолятор" та зареєстрований 04.06.2021 під № 1. В той же час, оскільки засуджений [PERSON] ще 22.05.2021 вибув із слідчого ізолятора до місця відбування покарання, то листом від 10.06.2021 за № 5/6-8091 згаданий виконавчий лист та копії інших процесуальних документів по справі № 127/24903/20, всього на 9 арк., ДУ "Одеський слідчий ізолятор" були направлені до Вінницького міського суду Вінницької області, як відправнику цих документів, що підтверджується копією реєстру про відправку простої кореспонденції від 10.06.2021, який наданий відповідачем разом із відзивом на позовну заяву. При цьому, як встановлено судом, на наступний лист Вінницького міського суду Вінницької області від 07.06.2021 №127/24903/201260/2021 про повернення раніше направлених документів, який надійшов на адресу ДУ "Одеський слідчий ізолятор" 29.06.2021 за вх. №18236, відповідач лише додатково повідомив, що такі дії ним уже вчинені і листом від 10.06.2021 виконавчий лист на ім`я [PERSON] був повернутий на адресу суду. Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що оскільки виконавчий лист у справі 127/24903/20 був направлений Вінницьким міським судом Вінницької області на адресу ДУ "Одеський слідчий ізолятор", де він був офіційно зареєстрований у відповідному Журналі обліку виконавчих листів, тому повернення такого виконавчого листа, як і інших процесуальних документів, здійснювалося до того органу, який направив відповідні документи, а саме Вінницькому міському суду Вінницької області. Тому, посилання позивача на п.п. 11 розділу 3 глави IV Правил, як на обставину протиправності дій відповідача, свого підтвердження не знаходить, оскільки у спірній ситуації мало місце не пересилання листа (як закритої поштової кореспонденції) за місцем відбуття засудженого, а повернення виконавчого листа та копій інших процесуальних документів відправнику (тобто суду), для подальшого спрямування їх за належністю. В межах даної справи позивач просив визнати протиправними дії ДУ "Одеський слідчий ізолятор" щодо не направлення копій процесуальних документів по справі №127/24903/20, які були направленні Вінницьким міським судом Вінницької області для вручення [PERSON] та, як наслідок, зобов`язати відповідача направити копії процесуальних документів по справі №127/24903/20, які були направлені Вінницьким міським судом для вручення [PERSON] . Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо відсутності можливості зобов`язати відповідача направити [PERSON] копії процесуальних документів, оскільки вони були вже повернуті відповідачем до Вінницького міського суду Вінницької області, тобто їх відправнику. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції \~про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову. До того ж, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що позивач в апеляційній скарзі посилається на норми п. 4 розд. 1 Інструкції з організації перегляду кореспонденції (листування) осіб, які тримаються в установах виконання покарань та слідчих ізоляторах та п. 8 розд. 3 гл. VII Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, проте вказані норми регулюють порядок надіслання кореспонденції засудженими або особами, взятими під варту, а не її отримання. Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Законом України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржників. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «РуїзТорія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що під час розгляду справи факт протиправних дій відповідача не підтвердився, оскільки, як свідчать матеріали справи та наявні у ній докази, відповідач здійснив правомірні дії щодо повернення вказаних процесуальних документів їх відправнику. З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається. Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied