Рішення адміністративного суду від 2022-02-22 00:00:00+02

У липні 2021 року Фізична особа-підприємець [PERSON] (далі - ФОП [PERSON] ) звернувся до адміністративного суду із позовом, у якому проси визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення (далі - ППР) Головного управління ДПС у Тернопільській області (далі - ГУ ДПС) від 06 квітня 2021 року № 00016120901, яким до нього були застосовані штрафні (фінансові) санкції у сумі 500 000 грн за здійснення реалізації пального без наявності ліцензії. Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 500/4199/21 позов було задоволено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що станом на час проведення розрахунків із продавцем під час його реалізації товар не належав ФОП [PERSON] , а перебував у власності фізичної особи [PERSON] , який діяв самовільно у власних інтересах та протиправно розпоряджався майном позивача на власний розсуд. Оскільки факт реалізації пального відбувся не з вини позивача, то правові підстави для застосування до нього штрафних (фінансових) санкцій відсутні. У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ГУ ДПС, яке у своїй апеляційній скарзі просило апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у позову ФОП [PERSON] . На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що ГУ ДПС було отримано матеріали від Головного управління ДФС у Тернопільській області від 25 березня 2021 року №255/10/19-97-04-04-04, відповідно до яких 23 березня 2021 року співробітниками Головного управління ДФС у Тернопільській області було виявлено факт реалізації дизельного пального в кількості 19,01 л на загальну суму 437 грн без наявності відповідної ліцензії на господарській одиниці, розташованої за адресою [ADDRESS] , що належить ФОП [PERSON] , чим порушено вимоги статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» (далі - Закон №481). За результатами розгляду отриманих матеріалів ГУ ДПС винесене оспорюване ППР №00016120901 від 06 квітня 2021 року про застосування до ФОП [PERSON] фінансової санкції на суму 500 000,00 грн за реалізацію пального іншим особам на підставі ліцензії на право зберігання пального, отриманої на підставі заяви виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки. Вважає, що ГУ ДПС мало право виносити оскаржуване ППР без проведення додаткової перевірки на підставі отриманих від Головного управління ДФС у Тернопільській області матеріалів. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що притягнення особи до фінансової відповідальності за вчинення правопорушення можливе лише у випадку встановлення вини платника, оскільки відповідно до пункту 109.3 статті 109 Податкового кодексу України (далі - ПК) вина є необхідною умовою притягнення платника податків до фінансової відповідальності за вчинення податкового правопорушення у випадках, регламентованих пунктом 119.3 статті 119, пунктами 123.2 - 123.5 статті 123, пунктами 124.2, 124.3 статті 124, пунктами 125-1.2 - 125-1.4 статті 125-1 ПК і цей перелік є вичерпним. Наполягає на тому, що умисний незаконний продаж пального здійснюється позивачем систематично, ФОП [PERSON] є недобросовісним платником податків та має нести фінансову відповідальність незалежно від того, чи притягувався до адміністративної відповідальності, оскільки встановлене правопорушення здійснене на території здійснення ним господарської діяльності. Окрім того, звертає увагу апеляційного суду на те, що судом першої інстанції при розгляді справи було проігноровано клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, що позбавило його права бути заслуханим. Водночас судом було відхилено клопотання відповідача щодо виклику свідка та витребування відеодоказу у працівників поліції, який був знятий під час перевірки, чим обмежено право сторони відповідача та принципи рівності і змагальності адміністративного процесу. Представник ГУ ДПС у судовому засіданні апеляційного суду підтримала подану апеляційну скаргу доводами, аналогічними до тих, що зазначені у її тексті. Просила скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову ФОП [PERSON] відмовити. Представник ФОП [PERSON] у ході апеляційного розгляду підтримав доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечив обґрунтованість апеляційних вимог та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у ФОП [PERSON] наявна ліцензія на право зберігання пального (виключно для потреб власного споживання чи промислової переробки) на місце зберігання, розташоване за адресою [ADDRESS] . Відповідачем було отримано матеріали від Головного управління ДФС у Тернопільській області від 25 березня 2021 року №255/10/19-97-04-04-04, згідно із якими 23 березня 2021 року було виявлено факт реалізації дизельного пального в кількості 19,01 л на загальну суму 437 грн без наявності відповідної ліцензії на господарській одиниці, розташованій за адресою [ADDRESS] , що належить ФОП [PERSON] , у порушення вимог статті 15 Закону №481. На підставі отриманих матеріалів ГУ ДПС було прийнято оспорюване ППР №00016120901, яким до позивача застосовано штрафні (фінансові) санкції (штраф) у сумі 500 000,00 грн. ФОП [PERSON] не погодився із вказаним рішенням контролюючого органу та звернувся до адміністративного суду із позовом, що розглядається. При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого. Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим та зерновим дистилятом, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, біоетанолом, алкогольними напоями, тютюновими виробами та пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального на території України регламентовано приписами Закону № 481. Відповідно до частини 8 статті 15 вказаного Закону суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензії на право оптової торгівлі пальним та зберігання пального на кожне місце оптової торгівлі пальним або кожне місце зберігання пального відповідно, а за відсутності місць оптової торгівлі пальним - одну ліцензію на право оптової торгівлі пальним за місцезнаходженням суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) або місцезнаходженням постійного представництва. Роздрібна торгівля алкогольними напоями (крім столових вин) або тютюновими виробами або пальним може здійснюватися суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності, у тому числі їх виробниками, за наявності у них ліцензій на роздрібну торгівлю (частина 20 статті 15 Закону № 481). Згідно із частиною 1 статті 16 Закону № 481 контроль за дотриманням норм цього Закону здійснюють органи, які видають ліцензії, а також інші органи в межах компетенції, визначеної законами України. Контроль за дотриманням вимог відповідності матеріально-технічної бази вимогам законодавства до малих виробництв виноробної продукції здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері безпечності та окремих показників якості харчових продуктів. Приписами частини 2 статті 17 Закону № 481 передбачено, що до суб`єктів господарювання (у тому числі іноземних суб`єктів господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі оптової торгівлі пальним або зберігання пального без наявності ліцензії - 500000 гривень та роздрібної торгівлі пальним без наявності ліцензії - 250000 гривень. При цьому апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у тому, що матеріали справи дають підстави для висновку про те, що факт реалізації пального дійсно мав місце. Так, найманий працівник позивача [PERSON] зі складу, розташованого за адресою [ADDRESS] , 23 березня 2021 року викрав дизельне пальне ФОП [PERSON] у кількості 19,01 л, з приводу чого позивач звернувся до правоохоронних органів. Тернопільським РУП ГУНП в Тернопільській області 23 березня 2021 року було внесено відомості до ЄРДР за вказаним фактом №12021216060000045 та у ході досудового розслідування [PERSON] повідомлено про підозру про вчинення злочину за частиною 1 статті 185 Кримінального кодексу України. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 24 травня 2021 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 185 Кримінального кодексу України, у зв`язку із його дійовим каяттям. При цьому судом було встановлено, що [PERSON] без відома, розпорядження та поза межами провадження діяльності ФОП [PERSON] з метою власного збагачення реалізував пальне, що стало підставою для винесення оскаржуваного ППР. Вказаний факт [PERSON] не заперечував також і під час перевірки контролюючим органом. Окрім того, постановою Тернопільського міськрайонного суду від 07 червня 2021 року у справі № 607/7795/21 справу про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 164 Кодексу України про адміністративні правопорушення було закрито у зв`язку із відсутністю у його діях складу правопорушення. Згідно із приписами частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління». Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими. На переконання апеляційного суду, відповідачем як у ході розгляду справи судом першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факту оптової чи роздрібної торгівлі пальним ФОП [PERSON] без наявності ліцензії під час ведення ним господарської діяльності. Відтак, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність у ГУ ДПС належних правових та фактичних підстав для притягнення позивача до відповідальності шляхом прийняття оспорюваного ППР №00016120901 від 06 квітня 2021 року, а відтак про його протиправність та необхідність скасування. Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції. Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було. З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Результат розгляду: denied