Рішення адміністративного суду від 2022-02-09 00:00:00+02

26.10.2020р. ГУ ДПС в Одеській області звернулося до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до [PERSON] , в якому просило суд стягнути з відповідача суму заборгованості по податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування на суму 611 721,39 грн. та військовому збору, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування в сумі 50 962,63 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до розрахунку податкового боргу та довідки-розрахунку заборгованості та інтегрованих карток платника податкова заборгованість фізичної особи [PERSON] перед державним бюджетом становить 662 684,02 грн., яка виникла в результаті проведення перевірок та винесення податкових повідомлень-рішень. У зв`язку з несплатою відповідачем вказаної заборгованості, на адресу останньої направлялись податкові повідомлення-рішення та податкова вимога, однак дана заборгованість до цього часу так і не була сплачена, що і стало підставою для звернення до суду із даним позовом. Відповідачка, в свою чергу, надала до суду 1-ї інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні. При цьому, відповідач зазначила, що не отримувала будь-яких коштів, цінностей та інших активів, за рахунок яких у неї збільшився майновий стан. Нею було лише отримано кошти за кредитним договором, в період дії якого ці кошти частково сплачувалися. Окрім того, відповідачем також звернуто увагу й на те, що контролюючим органом, в даному випадку, було порушено порядок проведення невиїзної документальної позапланової перевірки, а спірні податкові повідомлення-рішення взагалі не були вручені їй, а тому, відповідно, сума податкового боргу є «неузгодженою». \~\~ Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01 березня 2021 року (ухваленим в порядку письмового провадження) у задоволенні адміністративного позову ГУ ДПС в Одеській області - відмовлено в повному обсязі. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, представник позивача 29.03.2021р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального права, що призвело до неповного з`ясування фактичних обставин даної справи, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01.03.2021р. та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 07.04.2021р. матеріали справи, разом із апеляційною скаргою позивача, надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.04.2021р. дану апеляційну скаргу було залишено без руху. Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2021р. відкрито апеляційні провадження за апеляційною скаргою позивача та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження. Відповідач, у свою чергу, своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася. Враховуючи необхідність підтвердження податковим органом факту направлення відповідачу у справі податкових повідомлень-рішень та податкової вимоги, ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.01.2022р. апеляційну скаргу ГУ ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 01.03.2021р. було призначено до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні на 09.02.2022р. В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ГУ ДПС в Одеській області (апелянта) мотивовано підтримала апеляційну скаргу та наполягала на її задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні суду 2-ї інстанції апеляційну скаргу податкового органу не визнала та наполягала на залишенні її без задоволення, а рішення суду 1-ї інстанції - без змін. Згідно з ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у \~\~\~ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, виступи сторін, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про наявність належних підстав для її задоволення. Судом першої інстанції встановлені наступні обставини. Відповідач [PERSON] ( [INFO] ) зареєстрована, як суб`єкт господарювання (ФОП) 07.03.2000р. (номер запису: 25560170000032984, дата запису: 03.01.2006р.) та перебуває на податковому обліку з 10.03.2002р. до цього часу. Згідно з інформацією з Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, зареєстрованим місцезнаходженням відповідача (як ФОП та фізичної особи) є: [ADDRESS] . Видами господарської діяльності відповідача, згідно із КВЕД-85.51 є «освіта у сфері спорту та відпочинку» (основний); 85.59 «інші види освіти, н.в.і.у.»; 68.20 «надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна». В період з 17.07.2019р. по 30.07.2019р. посадовими особами ГУ ДПС в Одеській області, на підставі пп.20.1.4 п.20.1 ст.20, пп.78.1.2 п.78.1 ст.78, п.79.2 ст.79 ПК України та наказу №4391 від 07.06.2019р., було проведено документальну невиїзну перевірку з питань достовірності, повноти нарахування та своєчасності сплати до бюджету податків, зборів і платежів фізичною особою-платником податків [PERSON] 06.08.2019р. за результатами вказаної перевірки посадовими особами контролюючого органу було складено Акт №1586/15-32-13-05/ [NUMBER] , яким встановлено численні порушення [PERSON] вимог діючого податкового законодавства, а саме: - пп.162.1.1 п.162.1 ст.162, п.п.164.2.17 п.164.2 ст.164, п.179.1 ст.179, п.п.49.18.4. п.49.18 ст.49 ПКУ, в наслідок чого встановлено факт неподання декларації про майновий стан та доходи за 2017р. по строку 01.05.2018р.; - п.162.1.1 п.162.1 ст.162, п.п.164.2.17 п.164.2 ст.154, п.171.2 (б) ст.171, п.179.1 ст.179 ПКУ, в наслідок чого встановлено несплату до бюджету податкового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами самостійно за результатами річного декларування по строку 01.09.2018р. в сумі 489\~ 241,11 грн.; - п.п.162.1 ст.162, п.п.164.1.3. п.164.1 ст.164, п.171.2 (б) ст.171, п.179.7 ст.179 ПКУ, в наслідок чого встановлено несплату до бюджету самостійно податкового зобов`язання по строку 01.08.2018р. в сумі 40\~ 770,10 грн. Копію вказаного вище Акту перевірки було направлено на зареєстровану адресу відповідача ( [ADDRESS] ) засобами поштового зв`язку. 26.09.2019р., на підставі вказаного вище Акту документальної невиїзної перевірки від 06.08.2019р. №1586/15-32-13-05/ [NUMBER] , уповноваженою особою ГУ ДПС в Одеській області було прийнято податкові повідомлення-рішення: - №001193305, яким [PERSON] збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за результатами щорічного декларування на 611 551,39 грн.; - №0001213305, яким до відповідача застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі - 170 грн.; - №0001253305, яким [PERSON] збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору у розмірі 50 962,63 грн. Копії усіх 3-х податкових повідомлень-рішень було направлено на зареєстровану адресу відповідача ( [ADDRESS] ) засобами поштового зв`язку. 12.11.2019р. уповноваженою особою ГУ ДПС в Одеській області прийнято податкову Вимогу форми «Ф» №194799-50, яку також було направлено на зареєстровану адресу [PERSON] ( [ADDRESS] ) засобами поштового зв`язку. 27.05.2020р. заступником начальника ГУ ДПС в Одеській області на підстав ст.89 ПК України, прийнято рішення про опис майна [PERSON] у податкову заставу, яке також було направлено на зареєстровану адресу відповідачки. Вважаючи, що визначені суми грошових зобов`язань відповідача є «узгодженими» та набули статусу «податкового боргу», позивач звернувся до суду із даним позовом. Вирішуючи справу по суті та повністю відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що сума заявлена податковим органом сума заборгованості (у розмірі 662684,02 грн.), не може вважатися «узгодженою» та не набула статусу «податкового боргу», оскільки податкову вимогу та податкові повідомлення-рішення відповідачка фактично не отримувала, так як останні були направлені не за місцем її реєстрації. Однак, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні \~\~\~в них докази, не може погодитися із таким висновками суду першої інстанції, та вважає їх необґрунтованими та не заснованими на законі, з огляду на наступне. Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. А згідно із ст.67 Конституції України, кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку та розмірах, встановлених законом. Як слідує з положень п.1.1 ст.1 Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VI, з 01.01.2011р. він регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства. Відповідно до приписів п.п.20.1.4 п.20.1 ст.20 ПК України, органи державної податкової служби мають право проводити перевірки платників податків (крім НБУ) в порядку, встановленому цим Кодексом. Положеннями ж п.75.1 ст.75 ПК України, в свою чергу, передбачено, що органи державної податкової служби мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки. Тобто, з наведених вище норм діючого ПК України слідує, що документальні перевірки можуть бути плановими або позаплановими, а також виїзними або невиїзними. Згідно із п.75.1.2 ст.75 ПК України, «документальною невиїзною перевіркою» (яка проводилася в даному випадку) вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні органу державної податкової служби без присутності платника податків. При цьому, слід зазначити, що відмінність між «документальною невиїзною» перевіркою та «камеральною» перевіркою полягає у тому, що під час документальної невиїзної перевірки перевіряються не лише дані, що містяться у податкових деклараціях (розрахунках), а також в інших документах податкової та фінансової звітності. Так, як чітко визначено приписами пп.16.1.1-16.1.4 п.16.1 ст.16 ПК України, платник податків зобов`язаний: стати на облік у контролюючих органах в порядку, встановленому законодавством України; вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів; подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів; сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи. Крім того, як передбачено положеннями пп.16.1.6., 16.1.11 п.16.1 ст.16 ПКУ, платник податків також зобов`язаний: подавати контролюючим органам інформацію, відомості про суми коштів, не сплачених до бюджету в зв`язку з отриманням «податкових» пільг (суми отриманих пільг) та напрями їх використання (щодо умовних податкових пільг - пільг, що надаються за умови використання коштів, вивільнених у суб`єкта господарювання внаслідок надання пільги, у визначеному державою порядку); повідомляти контролюючі органи про зміну місцезнаходження юридичної особи та зміну місця проживання фізичної особи підприємця. Як вбачається зі змісту вимог пп.14.1.156 п.14.1 ст.14 ПК України, «податкове зобов`язання» - це сума коштів, яку платник податків, у т.ч. податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету, як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у т.ч. сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк). Відповідно до вимог п.п.42.1,42.2 ст.42 ПК України, податкові повідомлення - рішення, податкові вимоги або інші документи з питань адміністрування податків, зборів, платежів, податкового контролю, у тому числі з питань проведення перевірок, звірок, адресовані контролюючим органом платнику податків, повинні бути складені у письмовій формі, відповідним чином підписані та у випадках, передбачених законодавством, завірені печаткою такого контролюючого органу і відображатися в електронному кабінеті. При цьому, документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, т.б. надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику). А у відповідності до приписів п.42.5. ст.42 ПКУ, у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику). Разом з тим, у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення. Як слідує зі змісту положень п.58.1 ст.58 ПК України, контролюючий орган надсилає (вручає) платнику податків податкове повідомлення-рішення, якщо сума грошового зобов`язання платника податків, передбаченого податковим або іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, розраховується контролюючим органом відповідно до\~ ст.54\~ цього Кодексу (крім декларування товарів, передбаченого для громадян) або якщо за результатами перевірки контролюючим органом встановлено факт: невідповідності суми бюджетного відшкодування сумі, заявленій у\~ податковій декларації; завищення розміру задекларованого від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток або від`ємного значення суми ПДВ, розрахованої платником податків відповідно до\~ розділу V\~ цього Кодексу; заниження або завищення суми податкових зобов`язань, заявленої у\~ податковій\~ (митній) декларації, або суми податкового кредиту, заявленої у податковій декларації з ПДВ, крім випадків, коли зазначене заниження або завищення враховано при винесенні інших податкових повідомлень-рішень за результатами перевірки; завищення сум податку на доходи фізичних осіб, що підлягає поверненню з бюджету, заявлених у\~ податкових деклараціях, зокрема при використанні права на податкову знижку відповідно до розділу IV цього Кодексу; наявності помилок при визначенні обов`язкових реквізитів\~ податкової накладної\~ та/або відсутності реєстрації податкової накладної та/або розрахунку коригування до податкової накладної протягом граничних строків, передбачених цим Кодексом. Згідно із п.58.3 ст.58 ПК України, податкове повідомлення-рішення вважається належним чином врученим платнику податків (крім фізичних осіб), якщо його надіслано у порядку, визначеному ст.42 цього Кодексу. Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на «адресу за місцем проживання» або «останнього відомого місцезнаходження» фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному п.42.4 ст.42 цього Кодексу. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг. Так, відповідно до п.п.6,7 «Порядку направлення контролюючими органами податкових вимог платникам податків» (затв. наказом МФ України 30.06.2017р. №610), податкова вимога надсилається (вручається) платнику податків у письмовій та/або електронній формі. Податкова вимога вважається належним чином врученою платнику податків (крім фізичних осіб), якщо вона надіслана за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручена платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові. Податкова вимога вважається надісланою (врученою) фізичній особі, якщо її вручено їй особисто чи її представникові, надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення або у порядку, визначеному абзацом 3 \~п.6 цього розділу. У разі якщо пошта не може вручити платнику податків податкову вимогу через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, така податкова вимога вважається врученою платнику податків у день, вказаний поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення. Таким чином, наведеними вище приписами Податкового кодексу України та Порядком №610 чітко визначено як обов`язок платника подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів, сплачувати податки і збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи, повідомляти контролюючі органи про зміну місця проживання фізичної особи підприємця, так і обов`язок податкового органу щодо надіслання податкових повідомлень-рішень та податкових вимог платнику податку не тільки за місцем його реєстрації, а й останнім відомим місцем проживання (перебування). Так, як встановлено судом апеляційної інстанції з матеріалів справи та вже зазначалося вище, в період з 17.07.2019р. по 30.07.2019р. посадовими особами ГУ ДПС в Одеській області, на підставі пп.20.1.4 п.20.1 ст.20, пп.78.1.2 п.78.1 ст.78, п.79.2 ст.79 ПК України та наказу №4391 від 07.06.2019р., було проведено документальну невиїзну перевірку з питань достовірності, повноти нарахування та своєчасності сплати до бюджету податків, зборів і платежів фізичною особою-платником податків [PERSON] , за результатами якої 06.08.2019р. було складено Акт №1586/15-32-13-05/ [NUMBER] , яким встановлено численні порушення [PERSON] вимог діючого податкового законодавства. При цьому, як видно з матеріалів справи та \~пояснень представника позивача, копію вказаного вище Акту перевірки було направлено на єдину (останню) відому адресу відповідачки ( [ADDRESS] ) засобами поштового зв`язку (т.б. рекомендованим листом з повідомленням про вручення), однак лист повернувся з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.25-31). Далі, як свідчать матеріали справи, 26.09.2019р., на підставі вказаного вище Акту документальної невиїзної перевірки від 06.08.2019р. №1586/15-32-13-05/ [NUMBER] , уповноваженою особою ГУ ДПС в Одеській області було прийнято 3 податкові повідомлення-рішення: 1) №001193305, яким [PERSON] збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за результатами щорічного декларування на 611 551,39 грн.; 2) №0001213305, яким до відповідача застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі - 170 грн.; 3) №0001253305, яким [PERSON] збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору у розмірі 50 962,63 грн. Копії усіх 3-х податкових повідомлень-рішень також було направлено на останню відому адресу відповідача ( [ADDRESS] ) засобами поштового зв`язку(т.б. рекомендованим листом з повідомленням про вручення), однак лист повернувся з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.32,33). В подальшому, у зв`язку з не оскарженням платником податків у будь-якому порядку вказаних вище податкових повідомлень-рішень, уповноваженою особою ГУ ДПС в Одеській області 12.11.2019р. було прийнято Податкову Вимогу форми «Ф» №194799-50, яку також було направлено на останню відому адресу [PERSON] ( [ADDRESS] ) засобами поштового зв`язку, однак і цей лист повернувся з відміткою «за закінченням терміну зберігання». На підтвердження факту направлення на адресу [PERSON] спірної податкової вимоги №194799-50 від 12.11.2019р. податковим органом, як суб`єктом владних повноважень, було надано до суду 1-ї інстанції копію корінця цієї податкової вимоги, копію реєстру поштових відправлень, копії конверта, чека та п/повідомлення з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.13-16, 18-21). Так, як встановлено судовою колегією з матеріалів справи відповідач [PERSON] , як фізична особа, \~з 11.09.2009р. була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.46,62). При цьому, слід звернути увагу й на те, що за цією ж самою адресою ( [ADDRESS] ) [PERSON] була зареєстрована і як фізична особа-підприємець (а.с.22-24). Але кому саме належить це нерухоме майно за даною адресою та чи належить дана квартира на праві власності відповідачці [PERSON] (або членам її родини), представник відповідача відповісти не змогла. \~ Що ж стосується позиції представника відповідача про те, що [PERSON] ще з травня 2016р. була знята з реєстрації за вказаною вище адресою - [ADDRESS] (а.с.46,62), а тому, відповідно, податковий орган не мав права у 2019-2020р.р. направляти на цю адресу будь-які свої рішення (п/вимогу), то судова колегія вважає цю позицію необґрунтованою та помилковою та до уваги її не приймає з наступних підстав. Так, як вбачається з матеріалів справи, а саме, з наданої представником відповідача до суду 1-ї інстанції ксерокопії 3-х (з 16-ти) сторінок паспорта НМ868577 [PERSON] ( [INFO] ) та відповіді Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС в Одеській області від 06.11.2020р., відповідач [PERSON] дійсно, з 04.05.2016р. була знята з реєстрації (обліку) за адресою: [ADDRESS] (а.с.46,62). Однак, разом з тим, з цього приводу необхідно звернути увагу на той факт, що як видно зі змісту наявного у справі листа Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міськради від 22.12.2020р., [PERSON] після свого зняття 04.05.2016р. з реєстрації (обліку) за адресою: [ADDRESS] , до цього часу зареєстрованою за будь-якою адресою в м.Одесі не значиться (а.с.48). Таким чином, відповідач [PERSON] , знявшись 04.05.2016р. з реєстрації (обліку) за адресою: [ADDRESS] , в порушення вимог ст.ст.16,70 ПК України, у встановлений податковим законодавством строк \~не повідомила контролюючі органи про зміну свого місця проживання (реєстрації). Крім того, слід зазначити про те, що з пояснень представника відповідача видно, що [PERSON] на даний час фактично не проживає в м.Одесі, а мешкає у м. Києві (точну адресу, контактний телефон чи е/пошту назвати відмовилася), але досі (т.б. вже більше 5-ти років) так і ні де в Україні не зареєстрована, що, на думку судової колегії, свідчить можливе штучне ухилення від виконання податкових (фінансових) зобов`язань, а також грубе і тривале порушення відповідачем вимог ст.197 КУпАП. \~Також, одночасно варто зауважити ще й про те, що як у відзиві на адміністративний позов від 04.02.2021р., так і у витязі з договору №89 від 20.01.2021р. про надання правової допомоги, в якості адреси місцезнаходження відповідача [PERSON] досі вказана саме адреса її останньої (колишньої) реєстрації: [ADDRESS] (а.с.58,59). Ця ж сама адреса також до цього часу зазначена і в якості «податкової» адреси відповідача (як зареєстрованого ФОП) в «інформаційних базах» (детальна інформація про ФОП, ідентифікаційні дані ФОП) Приморської ДПІ Південного управління у м.Одесі (а.с.22-24). \~ Таким чином, враховуючи вказані вище обставини, апеляційний суд вважає, що в даному конкретному випадку, контролюючий орган (т.б. позивач) мав цілком законні і обґрунтовані підстави для направлення [PERSON] своїх податкових повідомлень-рішень та податкової вимоги саме за останнім відомим місцем проживання відповідачки ( [ADDRESS] ), яка, в свою чергу, як вже неодноразово зазначалося вище, про зміну свого місця проживання (реєстрації) вже на протязі більше ніж 5-ти років не повідомляє. \~\~\~\~\~ Як слідує зі змісту положень п.п.14.1.175 п.14.1 ст.14 ПК України, «податковий борг» - сума «узгодженого» грошового зобов`язання, не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, та непогашеної пені, нарахованої у порядку, визначеному цим Кодексом. \~ Отже, приймаючи до уваги вищевикладене та враховуючи, що податкові повідомлення-рішення та податкова вимога направлялись відповідачу у відповідності з приписами п.п.6,7 Порядку №610 і ст.ст.42,58 ПК України, т.б. за останнім відомим місцезнаходженням (реєстрації), а тому вважаються такими, що вручені платнику податків, судова колегія приходить до висновку про те, що заявлена до стягнення сума заборгованості у розмірі 662 684,02 грн. вважатися «узгодженою» та набула статусу «податкового боргу», а тому, відповідно, підлягає стягненню у судовому порядку. \~При цьому, на користь такої «узгодженості» також красномовно говорить і той факт, що відповідач (або її представник) з січня 2021р. (т.б. з моменту ознайомлення з матеріалами даної справи), достовірно знаючи про наявність 3-х ППР від 26.09.2019р. та п/вимоги від 12.11.2019р., до теперішнього часу у будь-який спосіб (в т.ч. і до суду) їх так і не оскаржила та, відповідно, на цей час вже пропустила встановлений ч.2 ст.122 КАС України 6-місячний строк (постанова ВС від 27.01.2022р. у справі №160/11673/20). \~ З урахуванням викладеного, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки викладеним вище обставинам справи та не вірно застосував норми матеріального і процесуального права, що врегульовують правовідносини, які виникли між сторонами. Отже, за таких обставин, доводи апеляційної скарги позивача є обґрунтованими і суттєвими та дійсно свідчать про невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, а також невірне застосування ним норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. До того ж, слід також зазначити й про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. За правилами ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову. Крім того, ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»). Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. У силу вимог ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду 1-ї інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Отже, враховуючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також у зв`язку із тим, що деякі висновки суду не відповідають обставинам справи, судова колегія, діючи виключно в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, у відповідності до ч.1 ст.317 КАС України, вважає за необхідне скасувати рішення суду 1-ї інстанції та прийняти нове - про задоволення позовних вимог ГУ ДПС в Одеській області.

Результат розгляду: granted