Рішення адміністративного суду від 2022-09-08 00:00:00+03

Позивач, [PERSON] , звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту патрульної поліції, в якому просив суд: - зобов`язати Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 31.07.2019 року по 30.06.2021 року. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08.11.2021 року у справі № 520/13333/21 адміністративний позов задоволено. Зобов`язано Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 31.07.2019 року по 30.06.2021 року. Стягнуто на користь [PERSON] з Департаменту патрульної поліції за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір у розмірі 908,00 грн. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 08.11.2021 року у справі № 520/13333/21 скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог у повному обсязі, ухвалено без застосування критеріїв зменшення розміру передбаченого ст. 117 КЗпП України відшкодування, з урахуванням співмірності, пропорційності та розумності розміру середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з розміром ймовірних майнових втрат позивача пов`язаних із затримкою такого розрахунку, та розміром заборгованості, виплату якої було затримано. На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч. 1 ст. 308 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 07.11.2015 року позивач [PERSON] (далі - [PERSON] ) був прийнятий на службу до Національної поліції України на посаду інспектора роти № 9 батальйону № 3 УПП у м. Харкові ДПП. Згідно наданого на виконання ухвали суду апеляційної інстанції про витребування доказів від 04 серпня 2022 року витягу із наказу Департаменту патрульної поліції від 01.08.2019 року № \~578 о/с По особовому складу, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» позивача звільнено зі служби в поліції з 01.08.2019 року. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 27.05.2021 року у справі № 520/4831/21 частково задоволено адміністративний позов [PERSON] до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України про стягнення заборгованості та зобов`язання вчинити певні дії. Визнано протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції Національної поліції України щодо ненарахування та невиплати на користь [PERSON] грошового забезпечення у вигляді доплати за службу в нічний час за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року. Зобов`язано Департамент патрульної поліції Національної поліції України нарахувати та виплатити [PERSON] грошове забезпечення у вигляді доплати за службу в нічний час за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року. Визнано протиправною бездіяльність Департаменту патрульної поліції Національної поліції України щодо ненарахування та невиплати на користь [PERSON] індексації грошового забезпечення з 01.03.2016 року по 01.11.2017 року. Зобов`язано Департамент патрульної поліції Національної поліції України нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.03.2016 року по 01.11.2017 року. Не є спірною обставиною у цій справі, що на виконання вищевказаного судового рішення 30.06.2021 року позивачу було виплачено доплату за службу в нічний час та індексацію грошового забезпечення у розмірі 9735,12 грн. Позивач, вважаючи, що у відповідності до положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України має право на одержання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку 30.06.2021 року, звернувся до суду з цим позовом. Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки нездійснення остаточного розрахунку з позивачем у визначені законодавством строки відбулось з вини власника або уповноваженого ним органу, що є підставою для відповідальності передбаченої статтею 117 КЗпП України, то позивач набув право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з огляду на що, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 31.07.2019 року по 30.06.2021 року. Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного. У відповідності до Рішення Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників. Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Спеціальне законодавство не врегульовує питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських зі служби в Національній поліції України, зокрема не встановлює відповідальності роботодавців за невчасне здійснення виплат всіх сум, які належали до сплати звільненому поліцейському, що позбавляє таких осіб гарантій на своєчасне фінансове забезпечення соціально-побутових потреб та створює умови для неналежного виконання роботодавцем своїх обов`язків. Водночас такі питання врегульовані КЗпП України, а саме: його статтями 116, 117, які належить застосовувати до спірних правовідносин. Аналогічна правова позиція була наведена в постанові Верховного Суду від 25.11.2020 року у справі №160/2867/19. Згідно з положеннями статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч. 1 статті 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). У відповідності до ч. 2 статті 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Аналогічна правова позиція була наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі № 821/1083/17. За встановлених у цій справі обставин, повний розрахунок з позивачем після його звільнення 01.08.2019 року, відповідачем проведений 30.06.2021 року шляхом виплати на виконання рішення суду від 27.05.2021 року доплати за службу в нічний час та індексації грошового забезпечення. У зв`язку із наведеним, враховуючи, що повний розрахунок з позивачем при звільненні відповідачем проведено поза межами встановленого ст. 116 КЗпП строку, що є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності у позивача права на отримання передбаченого статтею 117 КЗпП України відшкодування. Разом з тим, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги в частині відсутності в рішенні обґрунтованого розрахунку суми відшкодування з його зменшенням пропорційно розміру невиплачених належних позивачеві сум при звільненні, виходячи з наступного. У відповідності до правової позиції Великої Палати Верховного Суду наведеної у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (п. 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц). Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16). Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні (п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц). Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову в якій сформовано наступний правовий висновок. Синтаксичний розбір текстуального змісту статті 117 КЗпП України дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої статті 117 КЗпП України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Таким чином, Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. Вищевказана правова позиція наведена Верховним Судом у постанові від 04 листопада 2021 року у справі № 200/10368/20-а. У відповідності до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100), працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається \~відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 5, п. 8 Порядку № 100, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні визначається шляхом множення середньоденної заробітної плати на кількість робочих/календарних днів. За змістом положень Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року № 260, для розрахунку як середньоденного, так і загального розміру середнього грошового забезпечення позивача належить використовувати не робочі, а календарні дні. Зазначена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду наведеними у постановах від 05 грудня 2018 року у справі №14/805/17, від 20 лютого 2019 року у справі №814/1440/16, від 19 березня 2020 року у справі №360/4086/18, від 29 липня 2020 року у справі \~№ 0540/9613/18-а, та від 25 листопада 2020 року у справі №160/2867/19. З матеріалів справи встановлено, що згідно довідки Департаменту патрульної поліції від 18.08.2021 року № 1305, розмір заробітної плати позивача за останні два календарні місяці роботи, що передували місяцю, в якому відбулося звільнення позивача, а саме: червень-липень 2019 року, становить 24568,52 грн. (червень 2019 року 12284,26 грн. + липень 2019 року - 12284,26 грн.). Кількість робочих днів згідно графіка роботи та фактично відпрацьованих днів: у червні 2019 року 30; у липні 2019 року 31. Середньоденна заробітна плата складає 402,76 грн. Згідно витягу із наказу Департаменту патрульної поліції від 01.08.2019 року № 578 о/с По особовому складу, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» позивач був звільнений зі служби в поліції з 01.08.2019 року. Отже, право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у позивача виникло з наступного дня після звільнення, тобто з 02.08.2019 року. Не є спірною обставиною у цій справі, що повний розрахунок з позивачем після його звільнення відповідачем проведений 30.06.2021 року шляхом виплати на виконання рішення суду від 27.05.2021 року у справі № 520/4831/21 доплати за службу в нічний час та індексації грошового забезпечення у загальному розмірі - \~9 735,12 грн. Кількість днів затримки розрахунку за період з 02.08.2019 року по 30.06.2021 року становить 699 днів. Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 281 529,24 грн. (402,76 грн. (середньоденна заробітна плата) х 699 днів затримки розрахунку). Згідно наданої на виконання ухвали суду апеляційної інстанції про витребування доказів від 07 липня 2022 року інформації про розмір усіх фактично виплачених позивачеві сум у день звільнення зі служби, а саме розрахункового листка за серпень 2019 року, у день звільнення 01.08.2019 року позивачеві було виплачено 1 745,99 грн. Отже, загальний розмір належних до виплати позивачу сум у день звільнення становить 11 481,11 грн. (1 745,99 грн. + 9 735,12 грн.), а невиплачена сума грошового забезпечення по відношенню до загальної належної до виплати суми складає 84,79 % (9 735,12 грн. по відношенню до 11 481,11 грн.). Таким чином, з урахуванням правових висновків Верховного Суду викладених у постановах від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, та від 04 листопада 2021 року у справі № 200/10368/20-а, колегія суддів, виходячи з принципу пропорційності, приходить до висновку про те, що позивачеві підлягає до виплати середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.08.2019 року по 30.06.2021 року у сумі 238 708,64 грн. (що становить 84,79 % від 281 529,24 грн.). При цьому, колегія суддів зазначає про недоведеність обставини, що має значення для справи, яку суд першої інстанції визнав встановленою у своєму рішенні, а саме обставини звільнення позивача з 31.07.2019 року, оскільки згідно представленого на вимогу суду апеляційної інстанції витягу із наказу Департаменту патрульної поліції від 01.08.2019 року № \~578 о/с По особовому складу, позивач був звільнений зі служби в поліції з 01.08.2019 року. Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення про зобов`язання Департамент патрульної поліції нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.07.2019 року по 30.06.2021 року, не з`ясував та не дослідив істотні для правильного вирішення цієї справи обставини, не встановив розміру відшкодування, що підлягає нарахуванню та виплаті позивачу з урахуванням обставин часткової виплати (не всіх) належних позивачеві сум при звільненні, що тягне пропорційне зменшення розміру відповідальності роботодавця, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно частини 1 ст. \~317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: partial