Рішення адміністративного суду від 2022-09-14 00:00:00+03

У серпні 2021 року [PERSON] (далі [PERSON] , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (далі ГУ ПФУ в Харківській обл., відповідач,), в якому просив з урахуванням уточнень: -зобов`язати ГУ ПФУ \~в Харківській області здійснити йому перерахунок пенсії з 01.04.2019 р. із врахуванням рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.06.2020 \~у справі №520/5581/2020 (зі збереженням показника розміру пенсії 86% грошового забезпечення, починаючи з 01.01.2018 року) та рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.09.2020 у справі №520/11156/2020 (на підстави заяви про перерахунок пенсії від 08.04.2020 та довідки щодо розмірів грошового забезпечення №2505 від 19.03.2020 з врахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премій, починаючи з 01.04.2019), без обмеження пенсії максимальним розміром. Заявлено клопотання щодо надання звіту в порядку ст.382 КАС України. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.09.2021 відмовлено в задоволенні адміністративного позову. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.09.2021 та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначив, що відповідно до ч. 7 ст. 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-XII (далі - Закон №2262-ХІІ) максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 Так, позивач зазначив, що рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Закону №2262-ХІІ зі змінами, а саме: частину сьому статті 43, яка передбачала обмеження максимальним розміром пенсії. Закон України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 №3668-VI (далі Закон №3668-VI) містить посилання на Закон №2262-XII, який є спеціальним законом щодо призначення та виплати пенсії військовослужбовців. Норма щодо обмеження максимального розміру пенсії військовослужбовців у вказаному спеціальному законі визнана неконституційною, тобто Конституційний Суд України визнав неконституційними обмеження пенсі військовослужбовців максимальним розміром, а тому відповідач не може застосовувати положення ст. 2 Закону №3668-VI при призначенні/перерахунку пенсії позивача. Крім того, зазначив, що згідно з абз. 1, 2 п. 2 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положення» Закону №3668-VI \~обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом. Враховуючи те, що позивачу була призначена пенсія до набрання чинності Закону №3668- VI, а саме 02.06.2011 обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на позивача, якому пенсія (щомісячне довічне утримання) призначена до набрання чинності цим Законом 08.07.2011. Відповідач не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу. Згідно з положеннями ч. 1, 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог\~апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається у скарзі, дійшла висновку, що\~апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом\~встановлено обставини, які не оспорено сторонами. Позивач є військовослужбовцем у відставці, проходив публічну військову службу в органах та підрозділах СБУ, був звільнений у відставку з посади начальника УСБУ в Сумській області із показником вислуги років 32 роки у пільговому обчисленні та 28 років у календарному обчисленні, отримує пенсію у порядку Закону \~№2262-ХІІ, яку виплачує ГУ ПФУ в Харківській області, початково призначений розмір пенсії складав 86% грошового забезпечення. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.06.2020 по №520/5581/2020 - позов [PERSON] до ГУ ПФУ в Харківській обл. про зобов`язання вчинити певні дії\~задоволено. Зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській обл. здійснити [PERSON] , з 01.01.2018 перерахунок розміру пенсії із збереженням показника 86% грошового забезпечення з урахуванням раніше сплачених сум. Рішення набрало законної сили та видано виконавчі листи. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду №520/11156/2020 від 18.09.2020 - адміністративний позов [PERSON] до ГУ ПФУ в Харківській обл. про скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено. Скасовано рішення ГУ ПФУ в Харківській області про розгляд заяви [PERSON] щодо перерахунку пенсії за вислугу років від 27.04.2020. Зобов`язано ГУ ПФУ в Харківській обл. здійснити [PERSON] перерахунок пенсії на підставі заяви про перерахунок пенсії від 08.04.2020 та довідки щодо розмірів грошового забезпечення №2505 від 19.03.2020 з врахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премій, починаючи з 01.04.2019 здійснивши виплату з урахуванням раніше сплачених сум. Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 07.04.2021 апеляційну скаргу залишено без задоволення, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18.09.2020 - залишено без змін. Рішення набрало законної сили та позивачу видано виконавчі листи. Проте, як зазначає позивач ГУ ПФУ в Харківській обл. до теперішнього часу не виконані рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.06.2020 по справі №520/5581/2020, №520/11156/2020 від 18.09.2020 пенсія не перерахована, та заборгованість не сплачена, лише у липні позивач отримав пенсію у розмірі 18540,00 грн., що дорівнює максимальному розміру пенсії, передбаченому ч.7 ст. 43 Закону №2262-ХІІ. Не погоджуючись\~з\~вказаними обставинами позивач звернувся\~до суду з позовом. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що \~відмова ГУ ПФУ в Харківській обл. у перерахунку і виплаті пенсії [PERSON] без обмеження граничного розміру пенсії є законною і обґрунтованою та не призвела до зменшення розміру пенсії останнього, яку він отримував до цього. В даному випадку така відмова за своєю суттю не є звуженням обсягу вже набутих позивачем прав та/або позбавленням його права на соціальний захист. Колегія суддів\~не погоджується з висновком суду першої інстанції з урахуванням наступного. Частиною 2\~статті 19 Конституції України\~встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також, бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Статтею 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі\~- Закон №2011-ХІІ) визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Згідно із частиною 2 статті 9 Закону №2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Спеціальним законом, який регулює правовідносини у сфері пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, є Закон №2262-ХІІ. Цим Законом держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист. Згідно з ч. 3\~\~ст. 43 Закону №2262-ХІІ\~\~пенсії особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей обчислюються з розміру грошового забезпечення, враховуючи відповідні оклади за посадою, військовим (спеціальним) званням, процентну надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії в розмірах, установлених законодавством, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Спір у цій справі стосується правомірності обмеження пенсії позивача з 01.04.2019 після проведеного перерахунку на виконання судового рішення максимальним розміром, що становить десять прожиткових мінімумів для осіб, які втратили працездатність. Обмеження пенсії позивача максимальним розміром у спірних відносинах вмотивовані відповідачем посиланням на ч. 7\~\~ст. 43 Закону №2262-ХІІ\~\~та\~\~статтею 2 Закону №3668-VI. Відповідно до положень статті 2 Закону №3668-VI максимальний розмір пенсії (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) або щомісячного довічного грошового утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб,\~\~які мають особливі заслуги перед\~\~Батьківщиною), призначених (перерахованих)\~\~відповідно до Митного кодексу України, законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про статус народного депутата України», «Про Національний банк України», «Про Кабінет\~\~Міністрів\~\~України», «Про дипломатичну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про судову експертизу», «Про статус і соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про наукову і науково-технічну діяльність», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», «Про пенсійне забезпечення», «Про судоустрій і статус суддів», Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року «Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України», не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Водночас Законом №3668-VI внесено зміни у статтю 43 Закону №2262-XII, яку викладено в редакції Закону № 3668-VI, а саме: максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини сьомої статті 43 Закону №2262-XII. Згідно з пунктом 2 резолютивної частини вказаного Рішення положення частини сьомої статті 43 Закону №2262-XII, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто 20.12.2016. Конституційний Суд України у Рішенні від 20.12.2016 №7-рп/2016, яким визнав таким, якими, що не відповідають статті 17 Конституції України, положення частини сьомої статті 43 Закону №2262, виходив із того, що норми-принципи частини\~\~ п`ятої статті 17 Конституції України щодо забезпечення державою соціального захисту громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей є пріоритетними та мають безумовний характер. Тобто заходи, спрямовані на забезпечення державою соціального захисту вказаної категорії осіб, зокрема у зв`язку з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами не можуть бути скасовані чи звужені. При цьому Конституційний Суд України стверджує, що обмеження максимального розміру пенсії, призначеної особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом №2262-ХІІ, порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п`ятою статті 17 Конституції України, які зобов`язані захищати суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України. Обмеження граничного розміру пенсії, призначеної на підставі Закону №2262-XII, десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які втратили працездатність, введено в дію Законом № 3668-VI, яким внесено зміни у статтю\~43 Закону № 2262-XII, шляхом викладення її в редакції Закону №3668-VI. Тобто, положення частини сьомої статті 43 Закону №2262-XII та положення частини першої статті 2 Закону №3668-VІ (у частині поширення її дії на Закон\~№ 2262-ХІІ), прийняті одночасно для регулювання одних і тих самих правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсій, призначених відповідно до Закону\~№ 2262-XII) та є однаковими за змістом. Конституційним Судом України у рішенні від 20.12.2016 №7-рп/2016 надано оцінку правовому регулюванню спірних правовідносин (обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців) та визнано таким, що не відповідає статті 17 Конституції України положення частини сьомої статті 43 Закону №2262-XII. При цьому положення статті 2 Закону №3668-VI (у частині поширення її дії на Закон № 2262-XII), які дублюють зміст частини сьомої статті 43 Закону №2262-XII, тобто є однопредметними правовими нормами, які прийняті одночасно для регулювання спірних правовідносин - змін не зазнали та передбачали обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців. Тобто, на момент виникнення спірних правовідносин була наявна колізія між Законом №2262-XII з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016 та Законом №3668-VI - у частині обмеження максимальним розміром пенсії військовослужбовців. При цьому суб`єктом владних повноважень у спірних правовідносинах надано перевагу найменш сприятливому для позивача підходу та застосовано положення статті 2 Закону №3668-VI. Колегія суддів, зазначає, оскільки норми вказаних законів неоднаково регулюють правовідносини щодо пенсійного забезпечення військовослужбовців у частині обмеження їх пенсії максимальним розміром, що вони явно суперечать один одному. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010\~\~ у справі\~\~ «Щокін проти України» зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу «якості закону», передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Водночас положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.11.2018 у справі №812/292/18 зазначила, що норми законодавства, які допускають неоднозначне або множинне тлумачення, завжди трактуються на користь особи. У постанові від 13.02.2019, що винесена Великою Палатою Верховного Суду у зразковій справі №822/524/18 із посиланням на положення статей 1, 8, 92 Конституції України, а також на статтю 9 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права зроблено висновок, що у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, наявність у національному законодавстві правових «прогалин» щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Зважаючи на викладене, у цій справі застосуванню підлягають норми Закону\~№2262-XII з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016\~№7-рп/2016, а не норми Закону №3668-VI. Аналогічна правова позиція у подібних правовідносинах викладена Верховним Судом у постанові від 16 грудня 2021 року у справі №400/2085/19, у \~постанові \~від 20 липня 2022 року у справі № 340/2476/21. Як встановлено під час судового розгляду, відповідачем на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 03.06.2020 у справі №520/5581/2020 проведено перерахунок пенсії з 01.01.2018 в розмірі 86% грошового забезпечення та на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від \~18.09.2020 по справі №520/11156/2020 проведено перерахунок пенсії з 01.04.2019 \~на підставі довідки №2505 від 19.03.2020. Основний розмір пенсії після перерахунку з 01.04.2019 склав 29100,05 грн. З урахуванням \~максимального розміру пенсії: з 01.04.2019 - 14970,00 грн., \~з 01.07.2019 - 15640,00 грн., з 01.12.2019 - \~16380,00 грн., з 01.07.2020 - 17120,00 грн., з 01.12.2020 - 17690,00 грн., \~з 01.07.2021 - 18540,00 грн. Враховуючи вище зазначене, колегія суддів вважає, що обмеження ГУ ПФУ в Харківській обл.\~\~максимального розміру пенсії [PERSON] , право на пенсійне забезпечення якого встановлене Законом №2262-ХІІ, є протиправним. Щодо клопотання позивача про зобов`язання ГУ ПФУ в Харківській обл. подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, відповідно до ст. 383 КАС України колегія суддів зазначає. Відповідно до частин першої-другої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Зазначена правова норма КАС України має на меті забезпечити належне виконання судового рішення. Підставою для застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС (статті 382, 383), який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є фактичне спонукання відповідача до виконання судового рішення. Як вбачається із заяви про зміну предмету позову, встановлення судового контролю та постановлення окремої ухвали, представник позивача посилається на \~неналежне виконання рішення суду по справі №520/11156/2020 та заперечення існування \~рішення суду по справі №520/5581/2020, яким відповідача було зобов`язано здійснити [PERSON] перерахунок пенсії із збереженням показника 86% з 01.01.2018. Тобто, представник позивача \~вважає, що рішенням, дією відповідача на виконання судового рішення у справі №520/11156/2020, а також не визнання факту \~існування рішення суду по справі № 520/5581/2020 порушуються його права, свободи чи інтереси. Враховуючи зазначені обставини, колегія суддів вважає, що наявні підстави \~у позивача для звернення до суду в порядку статей 382, 383 КАС України (тобто в порядку судового контролю за виконанням рішення), а не пред`являти новий адміністративний позов. Аналогічна правова позиція висловлена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 816/2016/17 (К/9901/50946/18), від 16 січня 2019 року у справі № 686/23317/13-а (№ 11-1193апп18) та Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі №295/13613/16-а, від 26 травня 2020 року у справах №522/5265/17, №522/1828/17. Як наслідок відсутні підстави для задоволення клопотання представника позивача про зобов`язання відповідача \~подати звіт про виконання судового рішення по даній справі. З урахуванням \~вище зазначених фактичних обставин, також колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для \~постановлення окремої ухвали за фактом невиконання судового рішення по справі №520/5581/2020, оскільки дане клопотання представника позивача заявлено \~щодо невиконання рішення суду в іншій справі. Щодо судових витрат колегія суддів зазначає. Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Як вбачається з матеріалів справи позивачем при зверненні до суду першої інстанції з адміністративним позовом \~сплачено 908 грн судового збору та за подачу апеляційної скарги 1362 грн. Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги, то сплачений судовий збір підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача. Частиною 3 статті 132 КАС України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи. Відповідно до частин 1 та 2\~статті 134 КАС України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Згідно із частинами 3-5\~статті 134 КАС України\~\~\~\~для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Як передбачено частинами 6,7\~статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем \~додано \~договір про надання правової допомоги \~від 20.05.2020, додаткову угоду №2 до договору від 02.06.2021, ордер серія ХВ №1000947 та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю. Відповідно до додаткової угоди вартість представлення інтересів клієнта (надання правової допомоги) у відповідності до предмету \~договору справи становить 4000 грн. Однак, дослідивши зміст поданих позивачем документів, заперечення відповідача, враховуючи критерії обґрунтованості та співмірності, колегія суддів дійшла висновку про те, що сума судових витрат на правничу допомогу, яку позивач просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача підлягає зменшенню та зазначає наступне. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 та в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі №810/3806/18, постанові від 31 березня 2020 року у справі №726/549/19. Оцінюючи надані представником позивачів документи у взаємозв`язку з фактичними обставинами цієї справи, колегія суддів враховує, що цей спір виник у справі незначної складності та не характеризується наявністю виключної правової проблеми, значним суспільним інтересом до її розгляду, великою кількістю зібраних і поданих до суду доказів тощо. Справу розглянуто за правилами спрощеного провадження\~\~без виклику учасників, судові\~\~засідання не проводились. Адвокат не відвідував суд для з`ясування обставин справи, не ознайомлювався з матеріалами справи, не подавав додаткових доказів. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява №71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява №72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява №66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. Беручи\~\~до уваги викладене колегія суддів вважає, що вимоги позивача про стягнення\~\~судових витрат на правову допомогу підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 2500 грн. Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується\~ст. 322 КАС України,\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Серявін та інші проти України») та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. Згідно рішення Європейського суду з прав людини по справі «Серявін та інші проти України» (п. 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний\~з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6\~Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. Відповідно до\~ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно до п. 3 ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.09.2021 по справі №520/15244/21, з прийняттям постанови про задоволення позову в повному обсязі.

Результат розгляду: partial