Рішення адміністративного суду від 2022-07-27 00:00:00+03

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся у суд з позовом до Черкаської обласної прокурора (також далі - відповідач) про стягнення матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої частини заробітної плати, а саме посадового оклада визначеного частиною 3 статті 81 Закону України «Про прокуратуру» за період з 01 липня 2015 року по 07 вересня 2016 року у розмірі 181607,45 грн. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що у спірний період його роботи в органах прокуратури заробітна плата протиправно нараховувалась виходячи з розміра посадового оклада, визначеного постановою Кабінета Міністрів України, а не Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII (далі - Закон №1697-VII). Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 05 травня 2021 року в задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким позов задовольнити. Свою позицію обґрунтовує тим, що з 15 липня 2015 року розмір заробітної плати визначається виключно положеннями Закону №1697-VII. Однак місцевий суд не врахував висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 26 березня 2020 року №6-р/2020, та застосував до спірних правовідносин положення Бюджетного кодексу України, чим порушив положення Конституції України. Акцентує увагу, що застосування державою положень Закону, які визнані неконституційними, завдало шкоду у вигляді недоотриманої суми заробітної плати, компенсація якої прямо закріплена у статті 152 Конституції України. Наголошує, що визнання неконституційними положень Бюджетного кодексу України підтверджує факт, що такі положення суперечили нормам Основного закону з моменту їх прийняття. У відзиві на апеляційну скаргу відповідач акцентує увагу, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Наголошує, що положення Бюджетного кодексу України втратили чинність з моменту постановлення Конституційним Судом України рішення №6-р/2020. Тобто до спірних правовідносин таке рішення застосуванню не підлягає. Акцентує увагу, що предметом позову є стягнення матеріальної шкоди, а не заробітної плати, а тому позов поданий із пропуском строку, визначеного Кодексом адміністративного судочинства України Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі пункта 2 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, з таких підстав. Судом установлено, що позивач з 09 жовтня 2014 року по 06 вересня 2016 року працював на посаді прокурора Черкаської місцевої прокуратури. Наказом від 06 вересня 2016 року №316к [PERSON] звільнено з посади прокурора Черкаської місцевої прокуратури. 04 лютого 2021 року позивач звернувся до відповідача із заявою про надання інформації про розмір його посадового окладу за час перебування на посаді прокурора Черкаської місцевої прокуратури. Листом Черкаської обласної прокуратури від 15 лютого 2021 року позивача повідомлено, що оплата праці оперативних працівників органів прокуратури Черкаської області здійснювалась відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року №505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури». Відповідно до вказаної постанови посадовий оклад позивача на посаді прокурора Черкаської місцевої прокуратури станом на 01 липня 2015 року становив 1415,00 грн, станом на 13 жовтня 2015 року - 1492,00 грн, станом на 01 грудня 2015 року - 1865,00 грн, а станом на 15 грудня 2015 року - 2048,00 грн. Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункта 26 розділа VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Уважаючи наявним право на компенсацію матеріальної шкоди, заподіяної актом, який визнано неконституційним, позивач звернувся з цим позовом до суду. Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин підлягають застосування положення Закону України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року №79-VII (далі - Закон №79-VII), який прийнятий пізніше Закону №1697-VII. До того ж, рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 до спірних правовідносин застосуванню не підлягає, оскільки прийнято після звільнення позивача з органів прокуратури. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів уважає за необхідне зазначити наступне. Позивач просить відшкодувати йому шкоду, завдану прийняттям неконституційного акта, у вигляді недоплаченої частини заробітної плати, яка мала бути нарахована позивачу за період, коли він працював на посаді прокурора Черкаської місцевої прокуратури. Отже, спір, який виник між сторонами у справі, є спором про проходження публічної служби відповідно до пункта 17 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, до чого включається і виплата заробітної плати. Статтею 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Закон №1697-VII, який набрав чинності 15 липня 2015 року, визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України. Положеннями статті 81 Закону №1697-VII врегульовано питання заробітної плати прокурора - складові, розміри посадових окладів залежно від займаної посади, доплата за вислугу років. Установлено, що заробітна плата прокурора регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами, фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. У зазначеній статті основою для визначення розміру посадового окладу взято мінімальну заробітну плату, розмір якої, в свою чергу, у спірний період визначався відповідними положенням Закону України про Державний бюджет України на відповідний рік. Частиною 9 статті 81 Закону №1697-VII передбачено, що фінансування оплати праці прокурорів здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Генеральною прокуратурою України. Фінансування прокуратури здійснюється згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими Генеральним прокурором, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний бюджетний період (статті 89, 90 Закону №1697-VII). Підпунктом 1 пункту 13 Перехідних положень доручено Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та забезпечити приведення такої відповідності нормативно-правових актів міністерств та інших відповідних центральних органів виконавчої влади України. Згідно зі статтями 8 і 13 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР умови розміру оплати праці працівників установ та організацій, що фінансуються з бюджету, визначаються Кабінетом Міністрів України, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті, та частиною першою статті 10 цього Закону. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом. Частинами 1, 2 статті 23 Бюджетного кодексу України встановлено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом. Законом №79-VIII розділ VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким установлено, що норми і положення статті 81 Закону №1697-VII застосовуються в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Тобто, Законом №79-VIII надано повноваження Кабінету Міністрів України визначати розмір і порядок виплати заробітної плати працівників органів прокуратури. Крім того, згідно із пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» норми і положення, зокрема, статті 81 Закону №1697-VII застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів. Аналогічні положення закріплені пунктом 11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік». Зазначені законодавчі положення є чинними, неконституційними не визнавались. Таким чином, відповідач не наділений правом самостійно без правового врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача та виплату заробітної плати у іншому (більшому) розмірі, ніж це передбачено в межах видатків з боку Держави. Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі №806/3314/17, від 09 вересня 2020 року у справі №807/1171/16. Відповідно до абзацу 3 пункту 3 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-ІХ за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури. Указана норма є чинною, неконституційною не визнавалась. У спірний період схеми посадових окладів працівників органів прокуратури затверджені Постановою №505 з подальшими змінами. Сторонами не заперечується той факт, що у спірний період посадовий оклад позивача нараховувався не у відповідності до положень статті 81 Закону №1697-VII, а у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з наведеним, грошове забезпечення за період з 01 липня 2015 року по 07 вересня 2016 року [PERSON] нараховано та виплачено відповідно до постанов №505, від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (із змінами), від 15 червня 1994 року №414 «Про види, розміри і порядок компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці» (із змінами), від 17 липня 2003 ркоу №1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення», від 15 січня 2004 року №44 «Про затвердження Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу» та кошторису прокуратури регіону на 2020 рік, затвердженого Офісом Генерального прокурора. Стосовно рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18), то суд апеляційної інстанції зазначає наступне. Цим рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону №1697-VІІ зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Пунктом 2 резолютивної частини вказаного рішення передбачено, що визнане неконституційним положення втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Колегія суддів звертає увагу, що згідно із частиною 2 статті 152 Конституції України та частиною 1 статті 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. У Рішенні від 30 вересня 2010 року №20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 08 грудня 2004 року №2222-IV» (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що дія окремого положення пункта 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України, згідно з рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 у справі №1-223/2018(2840/18), втратила чинність 26 березня 2020 року. Отже, рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 на спірні правовідносини з 23 червня 2016 року по 12 липня 2019 року не може вплинути, оскільки ці правовідносини щодо нарахування та виплати заборгованості по заробітній платі та інших похідних платежів за вказаний період виникли до прийняття Конституційним Судом України рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14.09.2021 у справі №320/1874/19. Ураховуючи вищенаведене, зокрема, відсутність у відповідача права на здійснення перерахунку та виплату посадового окладу позивачу самостійно без правого врегулювання та фінансової можливості щодо збільшення видатків у іншому розмірі, ніж встановлений постановою №505, та зважаючи на те, що рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 на спірні правовідносини з 01 липня 2015 року по 07 вересня 2016 року не може вплинути, оскільки такі виникли до прийняття вказаного рішення Конституційного Суду України, а останнє не містить положень ретроактивної дії, тобто таких, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до пункта 1 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. Приписи статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції судове рішення ухвалено з дотриманням норм чинного матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Результат розгляду: denied