Рішення адміністративного суду від 2022-01-20 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, в якому просив: - визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області від 07.11.2019 року про сплату [PERSON] недоїмки в сумі 26 539,26 грн.; - визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області від 14.02.2020 року про сплату [PERSON] недоїмки в сумі 2 754,18 грн. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.06.2021 року адміністративний позов [PERSON] було задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області від 07.11.2019 року про сплату [PERSON] недоїмки в сумі 26 539,26 грн. Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області від 14.02.2020 року про сплату [PERSON] недоїмки в сумі 2 754,18 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Дніпропетровській області звернулось з апеляційною скаргою, в якій просило скасувати вищезазначене рішення як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове, яким в задоволенні адміністративного позову \~відмовити. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що спірні вимоги були прийняті останнім з дотриманням приписів чинного законодавства, оскільки позивач перебуває на обліку як фізична особа-підприємець та є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, на підставі ст. 311 КАС України. Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом першої інстанції, [PERSON] зареєстрований як фізична особа-підприємець, за №22240000000059855, дата запиту 08.10.2008 року, перебуває на обліку в Головному управління ДПС у Дніпропетровській області. Так, Головним управління ДПС у Дніпропетровській області було винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-9284-50/66 від 07.11.2019 року по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 26 539,26 (станом на 31.10.2019 року) та №Ф-9284-50/66 від 14.02.2020 року по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 2754.18 грн. Не погодившись з правомірністю прийняття наведених вимог, позивач звернувся до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів. Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача щодо нарахування заборгованості зі сплати боргу з єдиного соціального внеску є неправомірними та не відповідають приписам законодавства, а спірні вимоги \~про сплату боргу (недоїмки) були прийняті не на підставі та не у межах наданих йому повноважень, що свідчить про необхідність їх скасування. Суд апеляційної інстанції не погоджується з зазначеними висновками, з огляду на наступні обставини. Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Відповідно до п. 2 ч. 1 \~\~ст. 1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Згідно статті 2 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим \~\~\~\~Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим \~\~\~\~Законом \~\~\~\~визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску. Відповідно до п.п. 4 п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є: фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування. Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску; для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Зі змісту зазначених правових приписів вбачається, що необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати. Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Наведене правове регулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи-підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності. При цьому, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, в тому числі та, яка обрала спрощену систему оподаткування, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 04.12.2019 року по справі № 440/2149/19, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України. Як свідчать встановлені обставини справи, заборгованість за вимогою про сплату недоїмки \~від 07.11.2019 утворилась внаслідок щомісячного нарахування позивачу суми єдиного соціального внеску за 2017 рік у загальному розмірі 8448.00 грн. (704 грн. за місяць), за 1, 2, 3 та 4 квартали 2018 року у загальному розмірі 9828.72 грн. (819.06 грн. за місяць), за 1, 2, 3 квартали 2019 року у розмірі 8262.54 грн. (918.06 грн. за місяць). В свою чергу, заборгованість за вимогою про сплату недоїмки від 14.02.2020 року утворилась внаслідок щомісячного нарахування позивачу суми єдиного соціального внеску за четвертий квартал 2019 року у розмірі 2754.18 грн. Між тим, з матеріалів справи вбачається, що у період з 02.04.2019 року по 31.07.2020 року позивач перебував у трудових відносинах з ФОП « [PERSON] » \~та АВ ТОВ «Агроцентр-К» та за нього сплачувався \~єдиний соціальний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Відомостей відносно працевлаштування позивача у період з 2017 року по березень 2019 року та сплати за нього єдиного соціального внеску роботодавцем, останнім до суду надано не було. Відтак, з огляду на вказані обставини справи, протиправним є нарахування позивачу єдиного соціального внеску починаючи з квітня 2019 року, а тому вимога про сплату недоїмки \~від 07.11.2019 року підлягає скасуванню на суму 5508.36 грн. (918.06*6) та вимога про сплату недоїмки від 14.02.2020 року підлягає скасуванню повністю. Що стосується посилань позивача, з якими погодився суд першої інстанції, відносно несвоєчасності прийняття спірних вимог та порушення приписів п. 3 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 року № 449, то колегія суддів апеляційного суду зазначає, що прийняття контролюючим органом вимоги з порушенням відповідного строку не звільняє платника від обов`язку сплатити борг з єдиного внеску та не утворює підстав для визнання протиправним оспорюваного акта індивідуальної дії. Вказані правові висновки також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 13 березня 2019 року у справі №826/12543/17, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України. \~ Таким чином, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині визнання протиправною та скасуванню частково вимоги Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області від 07.11.2019 року з прийняттям нової постанови в цій частині. В іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Результат розгляду: partial