Рішення адміністративного суду від 2022-07-14 00:00:00+03

Короткий зміст позовних вимог. У вересні 2021 року [PERSON] звернувся до суду першої інстанції з позовом до Міністерства юстиції України (далі - Мінюст), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути на його користь середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі у розмірі 174 128,23 грн. за період з 14.10.2020 по 27.09.2021 (із розрахунку 728,57 грн. за кожен робочий день) з вирахуванням обов`язкових до сплати податків та зборів. Обґрунтовуючи заявлені вимоги [PERSON] заявляє про наявність судового рішення від 13.10.2020 у справі № 540/1473/20 про поновлення його на посаді заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області з 08.05.2020 та про його негайне виконання в цій частині. Водночас, як стверджує позивач, наказ про його поновлення на посаді Мінюст прийняло лише 28.09.2021, тобто із затримкою, а тому повинно відповідати за це, на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України). За підрахунками позивача, середній заробіток за час затримки виконання судового рішення за період з 14.10.2020 (наступний день після рішення суду) по 27.09.2021 (останній день затримки виконання) складає 174 128,23 грн. (728,57 грн. х 239 робочих днів). На переконання [PERSON] , відповідальність за затримку повинно нести саме Мінюст, адже воно є боржником за рішенням суду у справі № 540/1473/20 та відповідальним за затримку виконання рішення. Необхідність стягнення вказаних сум з Мінюсту, [PERSON] обґрунтовує правовою позицією Верховного Суду, що викладена в постанові від 25.04.2019 у справі №820/5002/16. Короткий зміст рішення суду першої інстанції. Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2021 року, розглянутого за правилами загального позовного провадження, позов задоволено. Суд стягнув з Мінюсту на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі у розмірі 174 128 (сто сімдесят чотири тисячі сто двадцять вісім) грн. 23 коп. за період з 14.10.2020 р. по 27.09.2021 р. з вирахуванням обов`язкових до сплати податків та зборів. Задовольняючи позов суд виходив із приписів статті 236 КЗпП України, де встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. При цьому, суд дослідив: чи мала місце затримка виконання такого рішення, встановив її період розрахувавши його від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі. Суд поважав безпідставними твердження представника Мінюсту про те, що питання стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення [PERSON] на роботі вже розглянуто в рамках справи № 540/1484/21 виходячи з наступного. З цього приводу суд зазначив, що предметом позовних вимог [PERSON] в рамках справи № 540/1484/21 було стягнення з Мінюсту середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 14.10.2020 по день прийняття рішення суду за результатами розгляду даної справи. За результатами розгляду апеляції, суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції про стягнення з Мінюсту на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 15.10.2020 по 22.06.2021 в сумі 123 856,90 грн, зазначивши про передчасність звернення до суду, оскільки на час винесення рішення судом першої інстанції [PERSON] не було поновлено на посаді. За таких обставин, суд першої інстанції зробив висновок, що позивачу відмовлено у позові не по суті вимог, а у зв`язку з їх передчасністю. Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву. Вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим Мінюст в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Скаржник вважає, що підставами, які свідчать про необґрунтованість та незаконність рішення суду першої інстанції, слід вважати таке. По - перше, скаржник указує про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи. Так, на думку скаржника, суд першої інстанції не досліджував питання наявності/відсутності у [PERSON] будь якого іншого доходу, як того вимагає пункт 32 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів». Тобто, суд повинен був дослідити чи був працевлаштований в спірному періоді [PERSON] і чи отримував за новим місцем роботи заробітну платню, допомогу по безробіттю. По - друге, на думку скаржника, суд неправильно застосував норми матеріального права, прийнявши до розгляду заяву [PERSON] про збільшення позовних вимог. Так, суд не врахував частину 1 статті 47 КАС України, в якій визначено, що позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Як заявляє скаржник, з урахуванням того, що суд першої інстанції вирішив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позивач мав право подати заяву про збільшення позовних вимог до 04.10.2021, а подав її 10.11.2021. Прийняття вказаної заяви, на думку представника Мінюсту, призвело до неправильного вирішення справи. По - третє, представник Мінюсту вказує на невідповідність висновків суду обставинам справи, мотивуючи тим, що судом апеляційної інстанції вже було прийняте остаточне рішення за вказаним предметом спору за період з 14.10.2020 по 22.06.2021 і позивачу в задоволенні позову було відмовлено. За таких обставин, на думку представника Мінюсту, подання заяви про збільшення позовних вимог щодо предмету спору з тих самих підстав, до того самого відповідача, з урахуванням того, що існує остаточне рішення щодо вказаних спірних правовідносин є недопустимим та суперечить суті адміністративного судочинства. Представник [PERSON] адвокат Бєрьозка Юрій Володимирович скористався правом подання відзиву на апеляцію, в якому зазначає про необґрунтованість її вимог та просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Позиція представника позивача відтворює позицію суду першої інстанції рішенням якого позов було задоволено. Апелянт та третя особа в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін. Відповідно до ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Фактичні обставини справи. 05.05.2020 Мінюст прийняло наказ № 1616/к про звільнення [PERSON] з посади заступника начальника Головного територіального управління юстиції з питань державної виконавчої служби - начальника управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області з 07.05.2020 на підставі \~пункту 1-1 частини 1 статті \~87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із ліквідацією Головного територіального управління юстиції у Херсонській області з припиненням державної служби. 06.05.2020 р. Головне територіальне управління юстиції у Херсонської області (далі - ГТУЮ у Херсонської області) прийняло наказ № 19/2 «Про оголошення наказу Міністерства юстиції України «Про звільнення від 05.05.2020 р. № 1616/к». Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 13.10.2020, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2021, у справі № 540/1473/20 визнано протиправними та скасовано накази Мінюсту від 05.05.2020 \~№ 1616/к та ГТУЮ у Херсонської області № 19/2 від 06.05.2020, а позивача поновлено на посаді заступника начальника ГТУЮ у Херсонської області з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Херсонської області з 08.05.2020 та в цій частині рішення допущено до негайного виконання. На виконання даного рішення суд першої інстанції видав виконавчий лист № 1241 2020 р. від 28.10.2020 р. (в порядку негайного виконання), за яким боржника - Мінюст зобов`язано поновити [PERSON] на посаді заступника начальника ГТУЮ у Херсонської області - начальника Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Херсонської області з 08.05.2020. Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби \~Міністерства юстиції України від 23.12.2020 р. ВП № 63970440 за вказаним виконавчим листом відкрито виконавче провадження. 28.09.2021 Мінюст прийняв наказ № 2356/к за яким [PERSON] поновлено з 08.05.2020 \~на посаді заступника начальника ГТУЮ у Херсонської області з питань державної виконавчої служби - начальника Управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Херсонської області ГТУЮ у Херсонської області. Позивач вважає, що відповідач, внаслідок затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, має сплатити середній заробіток за час затримки виконання рішення з 14.10.2020 \~по 27.09.2021 \~у розмірі 174 128,23 грн. Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції. Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке. Стаття 235 КЗПП України унормовує, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. За приписами\~ статті 236 КЗПП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Стаття 14 КАС України встановлює, що постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України. Відповідно до частини 1\~ статті 255 КАС України \~постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. За положеннями пункту 3 частини 1\~ статті 256 КАС України \~та частини 2 статті 257 КАС України постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно. Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Згідно частина 2\~ статті 65 Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Системний аналіз перелічених вище правових норм дає підстави для висновку про обов`язок власника, а у сфері публічно-правових правовідносинах - суб`єкта владних повноважень, виплатити працівникові середній заробіток або різницю в заробітку за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника та не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. Відповідаючи на доводи скаржника, що прийняттю рішення про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, повинно передувати дослідження обставин про наявність або відсутність у [PERSON] інших доходів, колегія суддів зазначає, що викладеним вище законодавством не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу за певних обставин (отримання вихідної допомоги по безробіттю, отримання заробітної плати за новим місцем роботи, допомога по тимчасовій працездатності, середній заробіток на період влаштування та ін.). Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06. 2018 \~у справі № 826/808/16. Досліджуючи наступний довід скаржника про порушення [PERSON] строків подання заяви про збільшення позовних вимог та про відсутність підстав у суду першої інстанції \~її розглядати по суті, \~\~колегія суддів установила, що підставою для такого висновку слугувало те, що \~частиною 1 статті 47 КАС права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог має обмеження у часі. Як встановлено матеріалами справи \~20.09.2021 судом першої інстанції була постановлена ухвала про відкриття спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (письмове провадження). 10.11.2021 до суду першої інстанції \~ [PERSON] подана заява про збільшення позовних вимог. 11.11.2021 суд прийняв дану заяву до розгляду та ухвалив перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 24.11.2021. Водночас скаржник наполягає, що заява про збільшення позовних вимог була подана [PERSON] , в період коли справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження та відповідно до статті 263 КАС України вважає, що строк її розгляду складає 15 днів з дня відкриття провадження у справі, тобто до 04.10.2021. Колегія суддів вважає таку позицію представника Мінюсту помилковою, з огляду на таке. Відповідно до частини1 статті 47 КАС України позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження\~ у справі (частина перша статті 258 КАС України). Не можна погодитися зі скаржником, що справа, яка є предметом даного розгляду, належить до переліку справ, що перелічені в статті 263 КАС України і строк її розгляду повинен бути 15 днів. За правилами частини 6 статті 260 КАС України, \~якщо суд вирішив розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, але в подальшому постановив ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, розгляд справи починається зі стадії відкриття провадження у справі. У такому випадку повернення до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження не допускається. Отже, вирішивши розглядати справу за правилами загального позовного провадження, у суду були відсутні підстави відмовляти [PERSON] у прийняття заяви про збільшення позову. Останнім доводом скаржника є те, що обрання [PERSON] неефективного (передчасного) способу захисту у справі №549/1484/21 не спростовує факту існування судового рішення, яким вже вирішено позов [PERSON] та відмовлено в стягненні середнього заробітку за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 14.10.2020 по 22.06.2020. З`ясовуючи обґрунтованість наведеної позиції, колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, що підставою для відмови у задоволенні позову в згаданій справі, суд апеляційної інстанції зазначив передчасність звернення позивача до суду, оскільки на час винесення рішення судом першої інстанції [PERSON] не було поновлено на посаді. За таких умов, як обґрунтовано відзначив суд першої інстанції, позивачу відмовлено в позові не по суті вимог, а у зв`язку з їх передчасністю, а тому є підстави вважати, що питання про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі за період, який було зазначено в рамках справи № 540/1484/21, не вирішено по суті. Варто уваги рішення Європейського суду з прав людини від 15.10. 2009 у справі \~«Юрій Миколайович Іванов проти України», наголошено, що право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Резюмуючи викладене слід зазначити, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін. Розподіл судових витрат, відповідно до статті 139 КАС України, не здійснюється.

Результат розгляду: denied