Рішення адміністративного суду від 2023-04-11 00:00:00+03

У вересні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (далі ГУПФ) в якому просив: визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати з 26.03.2022 [PERSON] підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон № 796-ХІІ); зобов`язати ГУПФ провести [PERSON] з 26.03.2022 нарахування та виплату підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону № 796-ХІІ, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із Законом про Державний бюджет на відповідний рік). Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2022 року, яке набрало законної сили 19.11.2022, позов задоволено (далі Рішення суду). 27.01.2023 до суду надійшла заява адвоката Брусніка І.А. - представника [PERSON] про визнання протиправними дій, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання Рішення суду, у порядку статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС; Заява відповідно). Заява обґрунтована тим, що на виконання вказаного рішення суду відповідач провів перерахунок пенсії позивача відповідно до статті 39 Закону № 796-ХІІ, та нараховано суму із застосуванням розрахункової величини прожитковий мінімум. У вказаній заяві позивач просить визнати протиправними дії ГУПФ на виконання Рішення суду, в частині застосування при нарахуванні доплати до пенсії [PERSON] , як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону № 796-ХІІ, розрахункової величини прожиткові мінімуми, а не мінімальні заробітні плати, та без урахування зміни розміру мінімальної заробітної плати протягом відповідного календарного року, та зобов`язати ГУПФ вжити заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону при виконанні судових рішень, встановивши тридцятиденний строк для подання до суду доказів вжиття таких заходів. Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 31 січня 2023 року Заяву залишено без задоволення. Не погодившись із постановленню ухвалою, її оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить таку скасувати та ухвалити нову, якою вимоги Заяви задовольнити. В доводах апеляційної скарги вказує, що виконуючи Рішення суду відповідач повинен застосовувати розмір доплати дві мінімальні заробітні плати, враховуючи зміну розміру мінімальної заробітної плати. Проте, відповідачем проведений перерахунок пенсії позивача відповідно до статті 39 Закону № 796-ХІІ із застосуванням розрахункової величини прожитковий мінімум. Відповідач відзиву на апеляційну скаргу не подав. Згідно частини п`ятої статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) у разі відповідності заяви вимогам, зазначеним у цій статті, вона підлягає розгляду та вирішенню в порядку письмового провадження або в судовому засіданні на розсуд суду протягом десяти днів з дня її отримання. Неприбуття в судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені, не перешкоджає розгляду такої заяви. З матеріалів справи видно, що оскаржувана ухвала постановлялась в порядку письмового провадження без повідомлення сторін. При цьому, заявник ні в Заяві, ні в апеляційній скарзі не заявляв клопотання про розгляд справи за його участі. Ухвали про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження від 13 березня 2023 року доставлено відповідачу до його електронного кабінету 13.03.2023. Станом на час апеляційного розгляду справи клопотань відповідача про розгляд справи за його участі до суду апеляційної інстанції не надходило. У відповідності до частини першої статті 311 КАС, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами. Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав. Залишаючи Заяву без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи приписи пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі Закон № 1774-VIII) щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, відсутні підстави для визнання протиправними дій відповідача, вчинених на виконання Рішення суду, в частині застосування при нарахуванні доплати до пенсії [PERSON] , як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону № 796-ХІІ, розрахункової величини прожиткові мінімуми, а не мінімальні заробітні плати, та без урахування зміни розміру мінімальної заробітної плати протягом відповідного календарного року. Такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, з таких міркувань. Відповідно до частини першої статті 383 КАС особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень на виконання судового рішення, суд апеляційної інстанції виходить з наступного. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у зразковій справі №240/4937/18 зазначено, що Конституційний Суд України у рішенні від 25 січня 2012 року №3-рп/2012, крім іншого, вирішив: в аспекті конституційного подання положення частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116 Конституції України треба розуміти так, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов`язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України; в аспекті конституційного подання положення частини другої статті 95, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України (далі БК) та пункту 2 частини першої статті 9 КАС в системному зв`язку з положеннями статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 117 Конституції України треба розуміти так, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. У постанові від 18 березня 2020 року у зразковій справі №240/4937/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що рішення Конституційного Суду України від 25.01.2012 №3-рп/2012 не надає права Кабінету Міністрів України зменшувати розмір виплати пільг, компенсацій і гарантій, установлених Законом №796-ХІІ, а Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України у разі, якщо законом прямо не передбачено розмір таких виплат. Із 17.07.2018 відновлено дію статті 39 Закону №796-ХІІ у редакції, що діяла до 01.01.2015 в частині, яка не змінена Законом України «Про внесення зміни до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі Закон №987-VIII). Стаття 39 Закону №796-ХІІ, у редакції, чинній до 01.01.2015 (а саме: в редакції від 09.07.2007), була викладена так: «Громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: - у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати; - у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати; - у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата. Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати. Громадянам, які працюють у зоні відчуження, а також у зоні безумовного (обов`язкового) відселення після повного відселення жителів, за рішенням Адміністрації зони відчуження, встановлюється доплата згідно з положенням, затвердженим Кабінетом Міністрів України». Вирішуючи вказаний вище спір, Велика Палата Верховного Суду дійшла правового висновку щодо застосування розміру доплати до пенсії дві мінімальні заробітні плати. Велика Палата Верховного Суду у межах зразкової справи №240/4937/18, розглядаючи заяву пенсійного органу про роз`яснення питання можливості застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для забезпечення розміру підвищення до пенсії відповідно до вимог статті 39 Закону № 796-XII з постановлених питань: яка розрахункова величина повинна застосовуватися для нарахування підвищення до пенсії позивачу як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, відповідно до статті 39 Закону № 796-XII, а саме мінімальна заробітна плата чи прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня календарного року; чи необхідно здійснювати перерахунок розміру підвищення до пенсії позивачу у зв`язку зі зміною показника мінімальної заробітної плати/прожиткового мінімуму для працездатних осіб згідно із законами про державний бюджет на відповідний рік; відмовила заявнику у роз`ясненні судового рішення. Велика Палата Верховного Суду, задовольняючи позовні вимоги у справі №240/4937/18 зазначила, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 17 липня 2018 року № 6-р/2018 та статті 39 Закону № 796-ХІІ із 17.08.2018 позивач має право на щомісячне отримання підвищення до пенсії як непрацюючий пенсіонер, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі двох мінімальних заробітних плат, як установлено статтею 39 Закону № 796-ХІІ, тому судове рішення Великої Палати Верховного Суду є зрозумілим і підстав для його роз`яснення немає. Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлені розміри мінімальної заробітної плати: з 01.01.2021 по 30.11.2021 6000 грн; з 01.12.2021 по 31.12.2021 6500 грн. Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» установлені розміри мінімальної заробітної плати: з 01.01.2022 по 30.09.2022 6500 грн; з 01.10.2022 по 31.12.2022 6700 грн. Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлені розміри мінімальної заробітної плати: у місячному розмірі 6700 грн. Враховуючи зміну розміру мінімальної заробітної плати у кожному році, відповідач має обов`язок перераховувати та виплачувати доплату до пенсії у порядку статті 39 Закону №796-ХІІ з урахуванням таких змін. При цьому, такий обов`язок виникає також у випадку, коли протягом відповідного календарного року згідно законодавства змінюється розмір мінімальної заробітної плати. Як вбачається з матеріалів справи відповідачем з 26.03.2022 здійснено нарахування доплати до пенсії відповідно до статті 39 Закону №796-ХІІ (згідно з Законом про Державний бюджет на відповідний календарний рік та пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №796-ХІІ, та визначено суму доплати із застосуванням розрахункової величини прожитковий мінімум. Приписами пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VIII визначено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, крім розрахунку щорічного обсягу фінансування статутної діяльності політичних партій. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року. Вказаний Закон набрав чинності з 01.01.2017. Із змісту вказаного Закону слідує, що ним запроваджено обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників, інших виплат, а не для визначення розміру пенсійних виплат. Отже, встановлене положеннями пункту 3 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону № 1774-VІІІ обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів тощо жодним чином не впливає на спірні правовідносини. Таким чином, такі дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, оскільки при нарахуванні доплати до пенсії застосуванню підлягають розміри мінімальної заробітної плати, установлені на відповідний календарний рік, з урахуванням зміни такого розміру протягом відповідного року. Наведені ж висновки суду першої інстанції про можливість виконання зазначеного Рішення суду із застосування до розрахунку доплати до пенсії згідно статті 39 №796-ХІІ, розрахункової величини прожитковий мінімум, при тому, що у Рішенні суду зазначено, що ГУПФ зобов`язане нарахувати та виплатити позивачу підвищення до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення, у розмірі, визначеному статтею 39 Закону № 796-ХІІ, що дорівнює двом мінімальним заробітним платам (згідно із Законом про Державний бюджет на відповідний рік), є неправильними, свідчать про переоцінку судом фактичних обставин справи, довільне, невиправдано спрощене і неправильне трактування наведених вимог законодавства. Щодо посилання відповідача на те, що рішення суду, в яких відсутня кінцева дата, виконуються ГУПФ до дати набрання Рішенням суду законної сили, а тому для проведення перерахунку пенсії відповідно до статті 39 Закону №796-ХІІ з 19.11.2022 немає підстав З приводу зазначеного, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу ГУПФ на те, що за змістом спірних відносин встановлено пенсія позивача має регулярний та постійний характер, а тому законодавчо не обмежена в якомусь часовому періоді. Апеляційний суд вказує, що зазначення в судовому рішенні «кінцевої дати» не є необхідним у судових рішеннях, в яких вирішувалось право позивача на отримання пенсії у відповідному розмірі. Відтак обмеження нарахування та виплати пенсії будь якою кінцевою датою без скасування таких виплат або права на них шляхом постановлення спеціального законодавчого акту суперечить змісту спірних відносин та чинному законодавству України, яким регулюються ці правовідносини. Крім того, апеляційний суд наголошує на тому, що відповідач зобов`язаний виплачувати суми пенсії, визначені у судовому рішенні, до того часу, поки не зміниться відповідне законодавство, на підставі якого суд прийняв своє рішення. Вказані висновки суду, викладені у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №308/2897/18. За правилами статті 370 КАС судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року у справі №806/2143/15 звертав увагу, що статті 382 і 383 КАС мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі. За приписами частини шостої статті 383 КАС за відсутності обставин протиправності відповідних рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень - відповідача та порушення ним прав, свобод, інтересів особи-позивача, суд залишає заяву без задоволення. За наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 249 КАС суд виявивши під час розгляду справи порушення закону, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним суб`єктам владних повноважень для вжиття заходів щодо усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону. Згідно частини першої статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З огляду на вказане, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про порушення відповідачем норм чинного законодавства при виконанні Рішення суду, а тому у даному випадку наявні усі правові підстави для задоволення Заяви скаржника, шляхом постановлення окремої ухвали та скасування ухвали суду першої інстанції.

Результат розгляду: granted