Рішення адміністративного суду від 2022-08-16 00:00:00+03

У квітні 2021 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Військової частини [NUMBER] , в якому просив: а) визнати протиправними дії та бездіяльність відповідача щодо не встановлення січня 2008 року як базового місяця та невиплати індексації грошового забезпечення в період з 01.12.2015 по 28.02.2018; б) визнати протиправними дій щодо неврахування абзаців 4-6 пункту 5 ,,Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 №1078, при нарахуванні індексації грошового забезпечення в період з 01.03.2018 по 01.12.2020; в) зобов`язати здійснити перерахунок, доплату та виплату індексації грошового забезпечення в сумі 211829,13 грн, із застосуванням базового місяця січень 2008 року для проведення індексації за період з 01.12.2015 по 28.02.2018 та березень 2018 року - за період з 01.03.2018 по 01.12.2020 з врахуванням абзаців 4-6 пункту 5 ,,Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 №1078 при нарахуванні індексації грошового забезпечення. Рішенням від 05 листопада 2021 року Рівненський окружний адміністративний суд позов задовольнив частково. Визнав протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] , яка полягає у не нарахуванні та невиплаті [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 30.11.2018 та в жовтні 2019 року. Визнав протиправними дії Військової частини [NUMBER] щодо нарахування та виплати [PERSON] індексації грошового забезпечення в грудні 2015 року без застосування січня 2008 року як базового місяця та в періоди з грудня 2018 року по вересень 2019 року, з листопада 2019 року по грудень 2020 року - без застосування березня 2018 року як базового місяця. Зобов`язав Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 30.11.2018 та у жовтні 2019 року, а також нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення в грудні 2015 року з застосуванням січня 2008 року як базового місяця та в періоди з грудня 2018 року по вересень 2019 року, з листопада 2019 року по грудень 2020 року - з застосуванням березня 2018 року як базового місяця. Визнав протиправними дії Військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та невиплати [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 01.12.2020 з урахуванням абзаців 4,5,6 п.5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, виходячи з суми індексації у березні 2018 року. Зобов`язав Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за вказаний період з урахуванням абзаців 4,5,6 п.5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, виходячи з суми індексації у березні 2018 року, визначеної з урахуванням розміру підвищення доходу і розрахованої як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу. В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив. Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні адміністративного позову, [PERSON] подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на помилковість висновків суду першої інстанції щодо відсутності спору про базовий місяць, який підлягає застосуванню при нарахуванні індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 з тих мотивів, що індексація ще не нараховувалася. Матеріалами справи підтверджується, що визначення базового місяця в даний період є спірним між сторонами. Крім того, вказує на те, що повноваження відповідача у спірних правовідносинах не є дискреційними. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд. Покликається на рішення Верхового Суду в аналогічній справі. З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити. Правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. На підставі пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] у період з 30.04.2013 по 01.12.2020 проходив військову службу у Збройних Силах України, зокрема, у Військовій частині [NUMBER] (а.с.13,14). Так, згідно з наказом командира військової частини [NUMBER] №109 від 30.04.2013 [PERSON] , який уклав контракт про проходження військової служби на посадах осіб солдатського складу строком на 3 роки, прийнято в добровільному порядку на військову службу. Наказом Командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) №305 від 01.12.2020 молодшого сержанта контрактної служби [PERSON] , звільненого наказом командира 30 окремої механізованої бригади від 01.12.2020 №215-рс з військової служби у запас, з 01.12.2020 виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення (а.с.14). Згідно з довідками відповідача щодо грошового забезпечення, [PERSON] в грудні 2015 року, з грудня 2018 року по вересень 2019 року та з листопада 2019 року по грудень 2020 року - нараховано та виплачено індексацію грошового забезпечення; а в період з січня 2016 року по листопад 2018 року, а також в жовтні 2019 року індексація грошового забезпечення позивачу відповідачем не нараховувалася (а.с.15-16). Не погодившись з діями відповідача щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення з 01.12.2015 по 28.02.2018 та з 01.03.2018 по 01.12.2020, позивач звернувся до суду з цим позовом. Задовольняючи частково адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з протиправності дій військової частини щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення в повному обсязі. Проте відмовив у застосуванні січня 2008 року як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця) при нарахуванні індексації в період з 01.01.2016 по 28.02.2018. Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні адміністративного позову, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне. Відмовляючи у застосуванні січня 2008 року як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця) при нарахуванні індексації в період з 01.01.2016 по 28.02.2018 суд першої інстанції керувався тим, що розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення. При цьому суд першої інстанції правильно вказав на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 ,,Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу", яка набрала чинності 01.01.2008, та втратила чинність 01.03.2018 (надалі - Постанова № 1294), встановлено підвищені посадові оклади військовослужбовців, які визначені Додатком №1 до Постанови № 1294. Підвищення тарифних ставок (окладів) після 01.01.2008, в тому числі в період перебування позивача на службі (зокрема до 01.03.2018), що є підставою для встановлення іншого базового місяця при проведенні індексації, не відбувалося. Отже, базовим місяцем при проведенні індексації грошового забезпечення позивача є саме січень 2008 року, в якому Постановою №1294 встановлені підвищені розміри посадових окладів військовослужбовців. У такому порядку нарахування індексації здійснюється до наступного підвищення розміру посадового окладу військовослужбовців, яке відбулося у березні 2018 року, відповідно до Наказу Міністерства оборони України від 01.03.2018 № 90 ,,Про встановлення тарифних розрядів осіб офіцерського складу Збройних Сил України". Таким чином, з березня 2018 року при виплаті індексації грошового забезпечення базовим місяцем є березень 2018 року. В решті періоду базовий місяць повинен був залишатись незмінним, а саме - січень 2008 року. Вказаний висновок колегія суддів вважає підставним та обґрунтованим, проте щодо дискреційних повноважень відповідача при визначенні базового місяця для нарахування індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, вказує наступне. Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту. У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Отже, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може». За правовою позицією Верховного Суду, яка сформована у постановах від 13.02.2018 у справі № 361/7567/15-а, від 07.03.2018 у справі № 569/15527/16-а, від 20.03.2018 у справі № 461/2579/17, від 20.03.2018 у справі № 820/4554/17, від 03.04.2018 у справі № 569/16681/16-а та від 12.04.2018 у справі № 826/8803/15, дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Натомість у справі, що розглядається, суд помилково визнав повноваження відповідача дискреційними. Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд. Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 25.03.2018 у справі № 826/6102/16. Верховний Суд у своїй практиці вказував на те, що повноваження державних органів стосовно визначення базового місяця індексації грошового забезпечення не є дискреційними, оскільки законодавцем установлено один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень - проведення індексації грошових доходів у разі перевищення величини індексу споживчих цін порогу індексації, встановленого в розмірі 103 відсотки. Зазначені висновки Суд виклав у постановах від 29 листопада 2021 року у справі №120/313/20-а, від 26 січня 2022 року у справі №400/1118/21, від 20 квітня 2022 року у справі №420/3593/20. Розтлумачивши пункти 2, 5, 10-2 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, у згаданих справах №400/1118/21 і 420/3593/20 Верховний Суд указав, що для визначення базового місяця для проведення індексації доходів необхідно обрати місяць, у якому заробітна плата працівника зросла за рахунок її постійних складових. Одночасно з цим, Верховний Суд зазначив, що підставою для встановлення базового місяця індексації є підвищення посадових окладів особи. Тобто, початок відліку для обчислення індексу споживчих цін є місяць підвищення посадового окладу. З цього місяця значення індексу споживчих цін приймають за 1 або 100 відсотків, а приріст індексу розраховується з наступного місяця. Водночас нарахування індексації проводиться в місяці, наступному за місяцем, у якому був офіційно опублікований індекс інфляції. Зрештою на основі аналізу наведених норм Верховний Суд дійшов висновку, що місяць, у якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації. Як правильно дослідив суд першої інстанції, з 01 січня 2016 року до 28 лютого 2018 року тарифна ставка (посадовий оклад) за посадою, яку займав позивач, не змінювалася й не підвищувалася. На основі цього апеляційний суд констатує, що в силу норм Порядку проведення індексації грошових доходів населення січень 2008 року є базовим місяцем для обчислення індексації грошового забезпечення позивача за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постановах від 2 травня 2022 року у справі № 200/7006/21 (адміністративне провадження № К/9901/47111/21), від 19 травня 2022 року у справі №380/11904/21 (адміністративне провадження №К/9901/47073/21), від 23 червня 2022 року у справі №120/2399/21-а (адміністративне провадження № К/9901/41356/21), від 28 червня 2022 року у справі №640/8991/21 (адміністративне провадження № К/9901/39862/21). Оскільки відповідач не провів індексації грошового забезпечення позивача у період з 01.01.2016 по 28.02.2018, хоча нормативно визначені умови для проведення індексації наступили, суд може зобов`язати вчинити такі дії в судовому порядку. При цьому вказані дії не є втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень. Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, висловленій в постанові від 29.11.2021 у справі №120/313/20-а. Враховуючи викладене, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення позивачу за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 з врахуванням січня 2008 року як місяця , за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення, є помилковими та такими, що суперечать вказаним вище правовим нормам. Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову в частині позовних вимог, дійшов помилкових висновків, а тому за таких обставин колегія суддів вважає правильним скасувати рішення суду першої інстанції в цій частині та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Результат розгляду: granted