Рішення адміністративного суду від 2022-05-18 00:00:00+03

20.07.2021 року [PERSON] звернувся до суду першої інстанції з позовом до Одеської обласної прокуратури, в якому просив: - визнати протиправним та скасувати наказ Одеської обласної прокуратури № 1355-к вiд 15.06.2021 року про звільнення його з посади прокурора Котовської місцевої прокуратури та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої ст. 51 Закону України "Про прокуратуру"; - поновити його на роботі в органах прокуратури на посаді прокурора Котовської місцевої прокуратури з 30 червня 2021 року; - стягнути з Одеської обласної прокуратури на його користь суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 30.06.2021 року по день поновлення на роботі в розмірі середнього заробітку за час вимушеного прогулу; - допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі в органах прокуратури на посаді прокурора Котовської місцевої прокуратури та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 11.01.2022р. позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ Одеської обласної прокуратури №1355к від 15.06.2021 року про звільнення позивача з посади прокурора Котовської місцевої прокуратури та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої ст.51 Закону України «Про прокуратуру». Поновлено [PERSON] на роботі в органах прокуратури на посаді прокурора Котовської місцевої прокуратури з 30 червня 2021 року. Стягнуто з Одеської обласної прокуратури на користь позивача суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 30.06.2021 року по день поновлення на роботі в розмірі середнього заробітку за час вимішеного прогулу. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі в органах прокуратури на посаді прокурора Котовської місцевої прокуратури з 30 червня 2021 року та стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь позивача середнього заробітку за один місяць. Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції [PERSON] та Одеська обласна прокуратура подали апеляційні скарги, в яких посилались на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. В поданій апеляційній скарзі [PERSON] вказував на те, що суд першої інстанції при вирішенні питання щодо стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу не визначив суму такого середнього заробітку, що унеможливлює виконання судового рішення в цій частині. Апелянт посилається на те, що вказані обставини породжують для позивача негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо поновлення порушених прав. Апелянт вважає, що в рамках даного спору належним способом захисту права позивача на оплату праці буде стягнення з Одеської обласної прокуратури на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30.06.2020 року по дату поновлення на посаді, тобто по 25.01.2022 року. У зв`язку з викладеним апелянт просить змінити рішення суду першої інстанції та стягнути з Одеської обласної прокуратури на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.06.2020 року і по дату поновлення на посаді, тобто по 25.01.2022 року у розмірі 56 743,20 грн., а в іншій частині рішення суду залишити без змін. У своїй апеляційній скарзі Одеська обласна прокуратура посилалась на те, що підставу звільнення позивача сформульовано у відповідності до п. 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури"№ 113-ІХ. На думку відповідачів, юридичним фактом, що зумовлює звільнення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» в даному випадку є рішення атестаційної комісії про неуспішне проходження атестації. Апелянти вважають, що пунктом 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" № 113-ІХ встановлено особливий порядок звільнення прокурорів на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру». Відтак, законодавець не пов`язує звільнення прокурора у разі неуспішного проходження атестації на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури. На думку апелянтів, поновлення позивача, який неуспішно пройшов атестацію, суперечить конституційному принципу рівності громадян та надає йому привілеї перед прокурорами, які успішно пройшли атестацію. Враховуючи викладене Одеська обласна прокуратура просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційних скарг, вивчивши матеріали справи колегія суддів зазначає наступне: Судом встановлено, що [PERSON] працював на посаді прокурора Котовської місцевої прокуратури. Наказом керівника Одеської обласної прокуратури № 1355-к від 15.06.2021року [PERSON] звільнено з посади прокурора Котовської місцевої прокуратури та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Підставою для прийняття вказаного вище наказу стало рішення Сьомої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) №2 від 20.01.2020 року про неуспішне проходження ним атестації та протокол засідання Сьомої кадрової комісії №26 від 11.05.2021 рік. У зв`язку із неправильним зазначенням в рішенні комісії року його прийняття, протоколом засідання сьомої кадрової комісії №26 від 11.05.2021 вирішено виправити описки та вважати правильною дату винесення рішення 20 січня 2021 року. Вказаний протокол №26 вiд 11.05.2021 року зазначений в якості другої підстави для видання оскаржуваного наказу про звільнення. Не погоджуючись з наказом керівника Одеської обласної прокуратури № 1355-к від 15.06.2021року [PERSON] оскаржив його до суду першої інстанції. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилався на те, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.06.2021 року у справі №420/2666/21 визнано протиправним та скасовано рішення Сьомої кадрової комісії №2 про неуспішне проходження прокурором атестації від 20.01.2020 року, а з огляду на викладене і наказ керівника Одеської обласної прокуратури № 1355-к вiд 15.06.2021 про звільнення позивача відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» є протиправним. Окрім цього суд першої інстанції посилався на те, що згідно з п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, а тому, на думку суду першої інстанції, ця стаття містить декілька окремих підстав для звільнення прокурора з посади, якими є ліквідація чи реорганізації органу прокуратури, або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Враховуючи викладене суд дійшов висновку, що посилання відповідача в оскаржуваному наказі про звільнення на п. 9 ч.1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» без зазначення конкретної підстави для звільнення, породжує для позивача негативні наслідки у вигляді стану юридичної невизначеності щодо підстав такого звільнення. Посилаючись на наказ Генерального прокурора «Про окремі питання забезпечення початку роботи Офісу Генерального прокурора» №358 від 27.12.2019 року, суд дійшов висновку, що в даному випадку відбулось лише перейменування органу прокуратури, в якій обіймав посаду позивач, а відповідачем не підтверджено належними доказами та не доведено факту ліквідації чи реорганізації органів прокуратури або скорочення кількості прокурорів в прокуратурі, в якій працював позивач. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що у відповідача не було підстав для звільнення позивача за положеннями п. 9 ч.1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру». Колегія суддів частково погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне: Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України, визначено Законом України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII). Згідно з частиною третьою статті 16 Закону України "Про прокуратуру" прокурор призначається на посаду безстроково та може бути звільнений з посади, його повноваження на посаді можуть бути припинені лише з підстав та в порядку, передбачених законом. 25 вересня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», відповідно до якого розпочато реформу прокуратури. Пунктом 3 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону №113-IX визначено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. Після початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур забезпечення виконання функцій прокуратури призначеними до них прокурорами здійснюється з дотриманням вимог законодавства України та особливостей, визначених Генеральним прокурором. За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. Згідно з пунктами 6-7 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру". Прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом. Пунктом 10 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України №113-ІХ передбачено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації. Атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур. Предметом атестації є оцінка: 1) професійної компетентності прокурора; 2) професійної етики та доброчесності прокурора. Атестація прокурорів включає такі етапи: 1) складення іспиту у формі анонімного письмового тестування або у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора. Результати анонімного тестування оприлюднюються кадровою комісією на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України або Офісу Генерального прокурора не пізніше ніж за 24 години до проведення співбесіди; 2) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання. Атестація може включати інші етапи, непроходження яких може бути підставою для ухвалення кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації прокурором. Перелік таких етапів визначається у Порядку проходження прокурорами атестації, який затверджує Генеральний прокурор. За результатами складення прокурором іспиту відповідна кадрова комісія ухвалює рішення щодо допуску прокурора до проведення співбесіди. Якщо прокурор за результатами складення іспиту набрав меншу кількість балів, ніж прохідний бал, встановлений згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, це є підставою для недопущення прокурора до етапу співбесіди і ухвалення кадровою комісією рішення про неуспішне проходження атестації таким прокурором. Кадрові комісії за результатами атестації прокурора ухвалюють одне із таких рішень: рішення про успішне проходження прокурором атестації або рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Кадрові комісії за результатами атестації подають Генеральному прокурору інформацію щодо прокурорів, які успішно пройшли атестацію, а також щодо прокурорів, які неуспішно пройшли атестацію. Пунктом дев`ятим розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ передбачено, що атестація здійснюється згідно з Порядком проходження прокурорами атестації, який затверджується Генеральним прокурором. На виконання вимог Закону №113-IX, наказом Генерального прокурора №221 від 03.10.2019р. затверджено Порядок проходження прокурорами атестації (далі - Порядок №221). За визначенням, що міститься в пункті 1 розділу 1 Порядку №221, атестація прокурорів - це встановлена Розділом II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-IX та цим Порядком процедура надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур. У відповідності до пунктів 2, 4 Розділу І Порядку №221 атестація прокурорів Генеральної прокуратури України проводиться відповідними кадровими комісіями, порядок роботи яких, перелік і склад визначаються відповідними наказами Генерального прокурора. Атестація включає в себе три етапи: 1) складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора; 2) складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки; 3) проведення співбесіди з метою виявлення відповідності прокурора вимогам професійної компетентності, професійної етики та доброчесності. Для оцінки рівня володіння практичними уміннями та навичками прокурори виконують письмове практичне завдання (п.6 Розділу І Порядку №221). Відповідно до пункту 8 Розділу І Порядку №221 за результатами атестації прокурора відповідна кадрова комісія ухвалює одне із таких рішень: 1) рішення про успішне проходження прокурором атестації; 2) рішення про неуспішне проходження прокурором атестації. Форми типових рішень визначені у додатку 1 до цього Порядку. Рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації є підставою для видання наказу Генерального прокурора, керівника обласної прокуратури про звільнення відповідного прокурора з посади та органів прокуратури на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону. Відповідний наказ Генерального прокурора, керівника обласної прокуратури може бути оскаржений прокурором у порядку, встановленому законодавством. Таким чином, на законодавчому рівні було визначено певну процедуру реформування органів прокуратури, визначено етапи її проходження. Також визначено, що необхідною умовою для переведення прокурора є попереднє проведення атестації прокурорів, формування списку осіб, які успішно пройшли таку атестацію. Метою проведення атестації прокурорів є надання оцінки їхній професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності, кожен з етапів атестації прокурорів має на меті проявити і оцінити різні аспекти професійної підготовки і кваліфікації прокурора. Під час проведення атестації Комісія вирішує питання відповідності прокурора здійснювати свої повноваження. Згідно п. 12 Порядку роботи кадрових комісій, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 17.10.2019 року № 233, рішення комісії, крім зазначених в абзаці другому цього пункту, в тому числі процедурні, обговорюється її членами і ухвалюються шляхом відкритого голосування більшістю голосів присутніх на засіданні членів комісії. Член комісії вправі голосувати "за" чи "проти" рішення комісії. У разі рівного розподілу голосів, приймається рішення, за яке проголосував голова комісії. Рішення про неуспішне проходження атестації повинно бути мотивованим із зазначенням обставин, що вплинули на його прийняття. Таким чином, підставою для звільнення прокурора є настання однієї з підстав, визначених у підпунктах 1 - 4 пункту 19 цього розділу, зокрема й неуспішне проходження атестації і закон не вимагає додаткової підстави для звільнення, зокрема такої, як ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури. Закон визначає, що звільнення відбувається не з підстав, установлених пунктом 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», а на підставі цього пункту, що є нормативною підставою. Отже, підставою для звільнення є одна з підстав, передбачених підпунктами 1 - 4 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX, а нормативною підставою є пункт 9 частини першої статті 51 Закону № 1697-VII. Враховуючи викладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції стосовно того, що підставою для звільнення прокурора за п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру» є лише ліквідація чи реорганізації органу прокуратури, або скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, а також висновок про те, що оскільки в даному випадку відбулось лише перейменування органу прокуратури, в якому працював позивач, у відповідача не було підстав для звільнення позивача за положеннями п. 9 ч.1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру». За обставин даної справи встановлено, що підставою для звільнення [PERSON] з посади та з органів прокуратури стало саме рішення Сьомої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) №2 про неуспішне проходження ним атестації. В свою чергу, судом встановлено, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24.06.2021 року у справі № 420/2666/21, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.11.2021 року, було визнано протиправним та скасуовано рішення Сьомої кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 20 січня 2020 року № 2, яке фактично ухвалене 20 січня 2021 року, про неуспішне проходження прокурором атестації стосовно [PERSON] . Враховуючи те, що саме вказане рішення кадрової комісії про неуспішне проходження позивачем атестації стало згідно підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX підставою для звільнення позивача із займаної посади та органів прокуратури, визнання його протиправним та скасування свідчить про відсутність правових підстав для звільнення позивача, та відповідно, про наявність підстав для визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу керівника Одеської обласної прокуратури № 1355-к від 15.06.2021року. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Враховуючи визнання судом протиправними наказу керівника Одеської обласної прокуратури № 1355-к від 15.06.2021року про звільнення [PERSON] з посади прокурора Котовської місцевої прокуратури та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для поновлення позивача на попередній посаді - прокурора Котовської місцевої прокуратури Одеської області та органах прокуратури з 30.06.2021 року. Що стосується питання стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, слід зазначити наступне: За приписами ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 року у справі №21-395а13 зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку №100. Однак, як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, вирішуючи питання про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначив лише період, за який з Одеської обласної прокуратури підлягає стягненню такий заробіток, а саме: з 30.06.2021 року по день поновлення на роботі, та зазначив, що такий середній заробіток повинен обчислюватись з розміру середнього заробітку за час вимішеного прогулу, що не відповідає положенням чинного законодавства. Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні шляхом визначення конкретної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню на користь позивача. Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (надалі - Порядок), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до п.8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів. Згідно п.2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993р., днем звільнення вважається останній день роботи. З огляду на зазначені положення чинного законодавства, 29.06.2021 року є останнім днем роботи позивача, який оплачується роботодавцем, а тому за вказаний день середній заробіток стягненню не підлягає. В даному випадку період вимушеного прогулу позивача з 30.06.2021 року по 11.01.2022 року включно (по день поновлення позивача на посаді за рішенням суду, яке підлягає негайному виконанню) склав 135 робочих днів (червень 2021 року - 1 робочий день, липень 2021 року - 22 робочих дня, серпень 2021 року - 21 робочий день, вересень 2021 року - 22 робочих дня, жовтень 2021 року - 20 робочих днів, листопад 2021 року - 22 робочих дня, грудень 2021 року - 22 робочих дня, січень 2022 року - 5 робочих днів). Згідно довідки Одеської обласної прокуратури заробітна плата позивача за два останні місяці роботи, що передували звільненню, становить 7881 грн. Середньоденна заробітна плата складає 394,05 грн. Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції встановив, що заробітна плата за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню на користь позивача становить 53 196,75 грн. (394,05 грн. х 135 р.д.). У відповідності з п.2 ч. 1 ст. 371 КАС України рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби, підлягають негайному виконанню. З огляду на викладене, обов`язок Одеської обласної прокуратури щодо виконання рішення суду від 11.01.2022 року виник з дня ухвалення рішення про поновлення позивача на роботі, а тому середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню на користь позивача саме по 11.01.2022 року, а не по 24.01.2022 року, тобто по день фактичного виконання Одеською обласною прокуратурою рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11.01.2022 року в частині поновлення позивача на посаді, як просив у своїй апеляційній скарзі [PERSON] . Таким чином, колегія судів приходить до висновку про наявність підстав для зміни рішення Одеського окружного адміністративного суду від 11.02.2022 року в частині визначення періоду та розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача із зазначенням конкретного періоду, за який підлягає стягненню такий середній заробіток та його розміру. При вирішенні справи колегія суддів також враховує правові висновки, викладені у пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, де Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Також, згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Інші доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують та не свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права. Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини, колегія суддів вважає, що в даному випадку рішення суду першої інстанції підлягає зміні на підставі ст. 317 КАС України шляхом виключення з його мотивувальної частини посилання суду першої інстанції на відсутність у відповідача підстав для звільнення позивача за положеннями п. 9 ч.1 ст. 51 Закону України «Про прокуратуру», а також шляхом зміни абзацу четвертого резолютивної частини рішення та зазначення періоду, за який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу та розміру такого середнього заробітку. В іншій частині судове рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Результат розгляду: partial