Рішення адміністративного суду від 2022-04-21 00:00:00+03

[PERSON] ( далі - Позивач) звернувся з позовом до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області ( далі - Відповідач), в якому просив визнати наказ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області № 15-2378/13-21-ег від 18.06.2021 року протиправним та скасувати його; зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Одеській області протягом 30 днів з дня набрання рішенням суду законної сили прийняти рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність, площею 0,4564 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] (об`їзна дорога) - кадастровий номер: 5121085200:02:001:0766, для ведення особистого підсобного господарства за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначив про протиправність наказу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області № 15-2378/13-21-ег від 18.06.2021 року, яким позивачу відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою бажаної земельної ділянки з підстав перебування останньої у комунальній власності. Враховуючи наведені обставини, стверджує, що Відповідач, всупереч положень ч.7 ст. 118 Земельного кодексу України, відмовив йому у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою земельної ділянки з надуманих підстав. При цьому вважає, що ефективним способом захисту його порушеного права в даному випадку буде зобов`язання відповідача надати позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою бажаної земельної ділянки, оскільки оскаржуваний наказ не містить законодавчо обґрунтованих підстав для відмови в наданні такого дозволу. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року - позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області № 15-2378/13-21-СГ від 18.06.2021 року. В іншій частині позовних вимог -відмовлено. В апеляційній скарзі, [PERSON] , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду від 06 грудня 2021 року скасувати частково в частині відмови в задоволенні позову, та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову. Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що спірна земельна ділянка відповідно до державних реєстрів, перебуває до цього часу у власності держави, а не у власності територіальної громади, і відповідно оскаржуване рішення суду суперечить вимогам ч. 2 п. 24 «Перехідних положень» ЗК України, яка передбачає, що земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. Тобто, лише з моменту державної реєстрації землі за новим власником - територіальною громадою, спірна земельна ділянка відноситиметься до земель комунальної власності. Апеляційна скарга також мотивована незгодою позивача з обраним судом першої інстанції способом захисту порушеного права лише шляхом скасування спірного наказу, що на думку останнього в даному випадку не призведе до відновлення прав позивача, оскільки надає суб`єкту владних повноважень можливість повторно порушити право позивача на отримання безоплатно у власність земельну ділянку. При цьому зауважує, що до матеріалів справи позивачем було надано достатньо доказів, які свідчать про систематичні порушення відповідачем його прав при розгляді заяв позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою бажаної земельної ділянки, що в свою чергу доводить неефективність обраного судом способу захисту права позивача, що на думку апелянта, призведе до залишення без виконання оскаржуваного рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2021 року. Відповідач не скористався своїм процесуальним правом надання відзиву на апеляційну скаргу. Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів. Судом першої інстанції встановлено, що згідно рішення Одеського окружного адміністративного суду від 18.05.2021 року по справі №420/3505/21 встановлено, що 21.11.2020 року [PERSON] було подано клопотання до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність, площею 0,4564 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] - кадастровий номер: 5121085200:02:001:0766, для ведення особистого підсобного господарства за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення. До зазначеного клопотання було надано документи, а саме: - Копія паспорту та ІПН [PERSON] - Копія державного акту на право постійного користування землею ІІ -ОД № 018218 від 20.09.2000 року виданого на підставі рішення Усатівської сільської Ради народних депутатів Біляївського району Одеської області № 503/ХХІ від 08.06.2000 року. - Копія витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку від 10.07.2020 року № НВ - 5114711502020. - Копія виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, фізичної особи - підприємця - [PERSON] - Копія свідоцтва про право власності від 04.01.2016 року № [NUMBER] . - Копія технічного паспорту на нерухоме майно - склад сільськогосподарської продукції, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . - Копія витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 07.05.2020 року № 208490606. 28.01.2021 року, Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області електронною поштою на адресу Позивача , було надано копію наказу № 15-18550/13-20ег від 24.12.2020 року про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою. Підставою надання відмови у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою стало: - "невідповідність розташування земельної ділянки вимогам чинного законодавства". Не погоджуючись із зазначеним наказом Відповідача, Позивач звернувся до суду із позовом. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 18.05.2021 року по справі №420/3505/21, яке набрало законної сили 18.06.2021 року, задоволено частково адміністративний позов [PERSON] до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, за участю 3-ї особи на боці відповідача, яка не заявляє самостійних вимог - Усатівської сільської ради Одеської області. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області № 15-18550/13-20ег від 24.12.2020 року. Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру в Одеській області повторно розглянути клопотання [PERSON] про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність, площею 0,4564 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] - кадастровий номер: 5121085200:02:001:0766, для ведення особистого підсобного господарства за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення. В іншій частині позовних вимог - відмовлено. На виконання зазначеного рішення, Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області було прийнято наказ № 15-2378/13-21-сг від 18.06.2021 року про відмову у наданні [PERSON] дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Відповідно до оскаржуваного наказу, підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,4564 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] - кадастровий номер: 5121085200:02:001:0766, для ведення особистого підсобного господарства за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення, стало : «бажана Вами до відведення земельна ділянка не відноситься до земель сільськогосподарського призначення державної власності». Вважаючи вказаний наказ протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом про його скасування та зобов`язання відповідача надати йому дозвіл на розроблення проекту землеустрою бажаної земельної ділянки. Приймаючи рішення в частині задоволення позову, суд першої інстанції виходив з протиправності наказу Головного управління Держгеокадастру у Одеській області № 15-2378/13-21-сг від 18.06.2021 року, оскільки наведена у ньому підстава відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою (перебування земельної ділянки у комунальній власності) не передбачена вичерпним переліком таких підстав, встановленим приписами ч.7 ст.118 Земельного кодексу України. Приймаючи рішення в частині відмови в задоволенні позову, суд виходив з того, що станом на день постановлення судового рішення у цій справі набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин", відповідно до якого органи Держгеокадастру позбавлені повноважень розпорядження землями сільськогосподарського призначення. Повноваження з розпорядження зазначеними земельними ділянками передані до органів місцевого самоврядування, у зв`язку з чим у суду відсутні законні підстави для зобов`язання вказаного суб`єкта протягом 30 днів з дня набрання рішенням суду законної сили прийняти рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність, площею 0,4564 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] (об`їзна дорога) - кадастровий номер: 5121085200:02:001:0766, для ведення особистого підсобного господарства за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення [PERSON] . Перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального права, колегія суддів дійшла такого висновку. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України. Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України (далі - ЗК України в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ч. ч. 1 -3 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Пунктом б. ч.1 ст. 121 ЗК України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара. Колегія суддів зазначає, що підставою для набуття прав на земельну ділянку є відповідне рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. Водночас, ухвалення рішення є результатом проведення певної правової процедури, яка йому передує. Відповідно до вимог частини другої ст. 19 Конституції України така процедура є способом дій відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами України визначено у статті 118 ЗК України. Згідно частини першої ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Згідно з ч. ч. 6, 7 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Тобто, Земельним кодексом України передбачено вичерпні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. При цьому, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень статті 118 Земельного кодексу України. Вимоги апеляційної скарги позивача стосуються виключно незгоди з обраним судом першої інстанції способом захисту його порушеного права, яким на його думку має бути зобов`язання відповідача надати йому дозвіл на розроблення проекту землеустрою земельної ділянки, розташованої за межами населених пунктів на території Усатівської сільської ради Одеської області, що в даному випадку, на думку, апелянта, забезпечить відновлення його права та реальність виконання рішення суду. Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.11.2019 у справі № 509/1350/17 оцінюючи ефективність обраного судом способу захисту (зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву) зазначила, що суд має право визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії. Суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. При цьому застосування такого способу захисту вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для одержання дозволу на розробку проекту землеустрою. Колегія суддів зазначає, що ефективний захист прав є метою адміністративного судочинства. З огляду на це, вирішуючи кожен спір, адміністративні суди, з урахуванням вимог позовної заяви та позиції сторін, повинні застосовувати такі способи захисту, які будуть ефективними на практиці. Така мета узгоджується з положеннями статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Верховний Суд у своїй практиці неодноразово посилався на те, що «ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 826/14016/16, від 11.02.2019 у справі № 2а-204/12). Як вбачається з наказу Головного управління Держгеокадастру у Одеській області № 15-2378/13-21-сг від 18.06.2021 року, яким позивачу було відмовлено позивачу у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,4564 га, для подальшої передачі безоплатно у власність, яка розташована за адресою : [ADDRESS] , та який судом першої інстанції визнано протиправним та скасовано, підставою для вказаної відмови слугувало перебування бажаної позивачем земельної ділянки в комунальній власності. При цьому зазначено, що відповідно до ч.4 ст. 122 ЗК України Головне управління Держгеокадастру у Одеській області розпоряджається виключно земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності. Отже, з наведеного слідує, що фактично підставою для вказаної відмови є відсутність у Головного управління Держгеокадастру у Одеській області станом на час видання вказаного наказу (18.06.2021) повноважень щодо розпорядження земельною ділянкою, яку бажає отримати у власність позивач з підстав перебування її у комунальній власності. Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що 27.05.2021 року набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин" від 28 квітня 2021 року № 1423-IX (далі Закон № 1423-IX), яким розділ Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України доповнено пунктом 24, яким визначено, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель: а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук); б) оборони; в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення; г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності; д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності; е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті. Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом. Перехід земельних ділянок із державної власності у комунальну власність згідно з вимогами цього пункту не є підставою для припинення права оренди та інших речових прав, похідних від права власності, на такі земельні ділянки. Внесення змін до договору оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту із зазначенням нового органу, що здійснює розпорядження такою земельною ділянкою, не вимагається і здійснюється лише за згодою сторін договору. З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними. Надані до дня набрання чинності цим пунктом рішеннями Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади дозволи на розроблення документації із землеустрою щодо земельних ділянок державної власності, які відповідно до цього пункту переходять у комунальну власність, є чинними. Особи, які отримали такі дозволи, а також органи, що їх надали, зобов`язані повідомити про це протягом місяця відповідні сільські, селищні, міські ради з дня набрання чинності цим пунктом. Рішення про затвердження такої документації, що не була затверджена на день набрання чинності цим пунктом, приймають сільські, селищні, міські ради. Рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади про викуп для суспільних потреб земельних ділянок приватної власності, прийняті до дня набрання чинності цим пунктом, є чинними, а заходи щодо відчуження таких земельних ділянок здійснюються органами, визначеними статтями 8 і 9 Закону України "Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності". Особи, які отримали дозволи на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, зазначені у підпункті "е" цього пункту, а також органи, що їх надали, зобов`язані повідомити про це протягом місяця відповідні сільські, селищні, міські ради з дня набрання чинності цим пунктом. До 1 січня 2023 року зазначені землі та земельні ділянки не можуть бути передані у власність та користування будь-яким іншим особам, крім тих, яким надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою (крім передачі їх для розміщення об`єктів, передбачених статтею 15 Закону України "Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності"). У разі якщо до 1 січня 2023 року такі земельні ділянки не передані у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, такі земельні ділянки переходять у комунальну власність територіальної громади села, селища, міста, на території якої вони розташовані. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду". Отже, з аналізу наведених норм слідує, що починаючи з 27.05.2021 (дня набрання чинності вказаним пунктом 24 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України) землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, в тому числі і землі не сформовані у земельні ділянки, крім земель, які зазначені у п. 24 розділі Х Земельного Кодексу України, та саме з 27.05.2021 органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними, зокрема, надавати дозволи на розробку проектів землеустрою (оскільки кінцевою метою отримання особою такого дозволу є отримання у власність відповідної земельної ділянки), що в свою чергу свідчить про те, що такі повноваження з вказаної дати перейшли до відповідних органів місцевого самоврядування, як власників вказаних земельних ділянок. Таким чином, формально орган місцевого самоврядування є правонаступником прав і обов`язків ГУ Держгеокадастру у Одеській області в частині прав та обов`язків щодо розпорядження землями комунальної власності. Колегія суддів зазначає, що суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. Разом з цим, слід зазначити, що застосування такого способу захисту у цій справі до первісного відповідача (Головного управління Держгеокадстру в Одеській області) не призведе до поновлення порушеного права позивача, оскільки з 27.05.2021 року цей суб`єкт владних повноважень на законодавчому рівні позбавлений повноважень приймати рішення щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою або відмовляти в наданні такого дозволу. Вищенаведене дає суду підстави для висновку, що хоча у Відповідача на день подання Позивачем заяви від 21.11.2020 року були повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, станом на день прийняття наказу та рішення у цій справі, ГУ Держгеокадастру втратило таку компетенцію. В свою чергу, Усатівська сільська рада, як орган місцевого самоврядування до повноважень якого наразі відноситься вирішення спірного питання не отримувала заяви Позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою бажаної земельної ділянки та, відповідно не розглядала таку заяву та додані до неї документи, зокрема, на предмет відповідності їх вимогам чинного земельного законодавства тощо. Крім того колегія суддів зауважує, що Законом України від 28.04.2021 року № 1423-IX внесені зміни до ст. 118 ЗК України, якою передбачено, що громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. До клопотання додається розроблена відповідно до Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) приймає рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову. Тобто, з наведеного слідує, що вказані законодавчі зміни значно спростили процедуру отримання громадянами у власність земельних ділянок, так як у певних випадках чинні законодавчі норми не передбачають необхідність отримання зацікавленими особами дозволу на розроблення проекту землеустрою. З урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що саме в процесі виконання цього судового рішення орган місцевого самоврядування, що представляє інтереси територіальної громади, як правонаступник прав та обов`язків ГУ Держгеокадастру у Одеській області щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, у випадку необхідності отримання позивачем такого дозволу, має встановлені чинним законодавством повноваження щодо розгляду заяви позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою та прийняття в межах власної компетенції рішення по суті зазначених [PERSON] у такій заяві вимог. Згідно з положеннями Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. На законодавчому рівні поняття "дискреційні повноваження" суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку. Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. У справі, що переглядається, повноваження щодо надання дозволу на розробку проекту землеустрою чи надання мотивовано відмови у його наданні, регламентовано частиною шостою статті 118 ЗК України. Умови, за яких орган відмовляє у наданні дозволу, визначені законом. Якщо такі умови відсутні, орган повинен надати дозвіл. Ці повноваження та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу - надати дозвіл або не надати (відмовити). За законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями, а тому зазначені повноваження не є дискреційними. Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05.03.2019 по справі № 2040/6320/18. Разом з тим, як зазначено вище, у спірних відносинах відповідач (Усатівська сільська рада) не реалізувала своїх повноважень, оскільки взагалі не розглядала заяви Позивача (в силу об`єктивних причин) та відповідно не встановлювала у наданих ним документах наявності або відсутності обставин, які у розумінні ч.7 ст.118 ЗК України є підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою. Колегія суддів зауважує, що зобов`язання судом відповідача надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може мати місце лише у випадку, якщо встановлено відсутність таких підстав для відмови у видачі дозволу, які передбачені законом, а саме: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. При цьому, суд не уповноважений здійснювати перевірку наявності чи відсутності усіх названих підстав, у випадку, якщо відповідач цього не здійснив, оскільки у такому разі це не входить до предмету судової перевірки. Прийняття судом рішення про зобов`язання відповідача видати дозвіл на розробку проекту землеустрою, без перевірки наявності чи відсутності усіх названих підстав для відмови у видачі дозволу, в даному випадку, є необґрунтованим та може призвести до видачі такого дозволу з порушенням закону. З урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що такий спосіб захисту, як зобов`язання відповідача прийняти конкретне рішення, як і будь-які інші способи захисту, застосовується лише за наявності необхідних підстав, з урахуванням певних фактичних обставин справи. У пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору, з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми матеріального чи процесуального права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склалися. Водночас, оскільки на суд покладено обов`язок здійснювати правосуддя на засадах верховенства права, забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Законів України «Про судоустрій і статус суддів» у редакціях від 07 липня 2010 року та 02 червня 2016 року), зазначений обов`язок суду полягає в закладенні у свої мотиви відповідної аргументації з дотриманням принципів верховенства права. Колегія суддів також зазначає, що судом першої інстанції встановлено в повній мірі фактичні обставини справи, та надано об`єктивний та обґрунтований їх аналіз з урахуванням доводів, наведених позивачем, у зв`язку з чим, наявні підстави вважати, що обставини справи встановлено повно та правильно, а отже і наведені скаржником доводи в апеляційній скарзі щодо цього не спростовують правильних по суті висновків суду першої інстанції. Згідно зі ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. У відповідності до ст.ст.315, 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Результат розгляду: denied