Рішення адміністративного суду від 2022-03-17 00:00:00+02

У липні 2021 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (далі ГУПФ) в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення про відмову в призначенні пенсії від 29.03.2021 №626 (далі Рішення). Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано Рішення. Зобов`язано ГУПФ повторно розглянути заяву [PERSON] від 23.03.2021 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі Закон №1058-IV) та прийнято рішення по суті заяви із урахуванням висновків суду про безпідставність неврахування до стажу роботи [PERSON] періоду роботи з 01.07.1996 по 27.08.1998 у Приватному підприємстві «Луквиця» (далі ПП). У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, в частині задоволених позовних вимог, його оскаржив відповідач, який із покликанням на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю. В апеляційній скарзі з посиланням на норми матеріального права вказує, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення було допущено порушення статті 24 Закону №1058-ІV. Зокрема скаржник зазначає, що зазначеною статтею чітко передбачено поняття страхового стажу та умови зарахування періодів роботи до страхового стажу, а саме - виключно за умови сплати страхових внесків за цей період. У відповідності до частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства (далі КАС), суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, так як апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, що ухвалене в порядку письмового провадження (без повідомлення сторін) за наявними у справі матеріалами. Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав. Переглянувши справу за наявними у ній матеріалами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Частково задовольняючи позову, суд першої інстанції виходив з того, що обов`язок щодо сплати страхових внесків до ГУПФ покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може позбавляти працівників права на зарахування періоду роботи до страхового стажу. Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з правильним застосуванням норм матеріального права і дотриманням норм процесуального права, з таких міркувань. Відповідно до частини першої статті 308 КАС суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В іншій частині щодо відмови у задоволенні позову, рішення суду першої інстанції фактично не оскаржується, тому суд апеляційної інстанції не має права робити правові висновки щодо цієї частини судового рішення. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що 23.03.2021 [PERSON] , звернувся у сервісний центр із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону №1058-ІV. ГУПФ Рішенням відмовило позивачу у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону №1058-ІV. Підставою слугувало те, що згідно з наданими документами страховий стаж [PERSON] становить 27 років 7 місяців, при необхідних 28 роках, що є недостатнім для призначення йому пенсії у віці 60 років (а.с.9). Спірним згідно оскаржуваного Рішення є не зарахування органом пенсійного фонду до страхового стажу позивача період роботи з 01.07.1996 до 27.08.1998 у ПП, оскільки дане підприємство не нараховувало внески/збір на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а також періодів роботи з 01.12.1998 до 31.01.1999, з 01.04.1999 до 29.03.2000 у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Транспортно-виробнича фірма Автопослуги ЛТД», оскільки є невідповідність дати наказу (01.12.1999) та запису про прийом на роботу, чим порушено пункт 2.4 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», яка затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України (далі МЮУ), Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 №58 (зареєстровано в МЮУ 17.08.1993 за №110; далі Інструкція). Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 46 Основного Закону громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Відповідно до статті 1 Закону №1058-IV ( в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Частиною першою статті 15 Закону №1058-IV встановлено, що платниками страхових внесків до солідарної системи є страхувальники, зазначені в статті 14 цього Закону, і застраховані особи, зазначені в частині першій статті 12 цього Закону. Відповідно до пункту 1 статті 14 цього Закону страхувальниками відповідно до цього Закону є роботодавці: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об`єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи - підприємці та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 4-1, 10, 14 статті 11 цього Закону. Пунктом 1 частини першої статті 24 Закону № 1058-ІV передбачено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Згідно з частинами першою-третьою статті 20 Закону № 1058-IV страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі. Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5-7, 9, 10, 12, 15, 17 і 18 статті 11 цього Закону, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески. Обчислення страхових внесків територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі складених актів перевірки правильності нарахування та сплати страхових внесків, звітності, що подається страхувальником, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму заробітної плати (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески. Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом. Частинами десятою, дванадцятою статті 9 Закону № 1058-IV встановлено, що якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом. Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків. Отже, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника. Відповідно до статті 106 Закону № 1058-ІV відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи. Отже, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника, який здійснив нарахування цього внеску та утримання його із заробітної плати позивача. З матеріалів справи видно, що у період з 08.05.1993 по 27.08.1998 позивач працював у ПП, що підтверджується відповідними записами в його трудовій книжці (а.с.14-15). Відтак, фактично внаслідок невиконання роботодавцем - ПП обов`язку по сплаті страхових внесків до ПФУ позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту. Водночас, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, не нарахування ПП страхових внесків не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи на такому підприємстві. Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм права висловлена Верховним Судом у постановах від 27 березня 2018 року справа №208/6680/16-а, 24 травня 2018 року справа № 490/12392/16-а, 20 березня 2019 року справа № 688/947/17. Враховуючи наведене, суд зазначає, що не нарахування ПП страхових внесків не є підставою для не включення відповідного періоду роботи позивача на такому підприємстві до стажу, що дає право на трудову пенсію, оскільки відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка працівника. Відповідач безпідставно не врахував до стажу роботи [PERSON] періоду роботи з 01.07.1996 по 27.08.1998 у ПП, а тому Рішення є протиправним та підлягає скасуванню. Відповідно до статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. З метою ефективного захисту та відновлення порушених прав позивача суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що належним способом порушеного права позивача є зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву [PERSON] від 23.03.2021 про призначення пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV та прийняти рішення по суті заяви із урахуванням висновків суду про безпідставність неврахування до стажу роботи останнього періоду роботи з 01.07.1996 по 27.08.1998 у ПП. Оцінюючи наведені скаржником доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи сторін були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку. Відповідно статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, в частині задоволених позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Результат розгляду: denied