Рішення адміністративного суду від 2022-01-31 00:00:00+02

Кузнєцова Ганна Петрівна, діючи в інтересах [PERSON] (далі- позивач, [PERSON] ) звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області (далі- відповідач), в якому просив суд: - визнати протиправною та скасувати постанову відділення ВД ФССНВУ у м. Харкові від 30.06.2017 №2012/27267/3705.1/20 про припинення щомісячної страхової виплати [PERSON] ; - зобов`язати Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області поновити нарахування та виплату [PERSON] щомісячної страхової виплати, з виплатою усієї заборгованості за період її несплати, починаючи з 01.07.2017. В обґрунтування позову зазначив про протиправність припинення відповідачем нарахування та виплати позивачу щомісячних страхових виплат з 01.07.2017. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 03.11.2021 по справі № 520/15917/21 адміністративний позов [PERSON] ( [ADDRESS] ) до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області (м-н Конституції, буд.1, Палац Праці, 3 під., 4 пов., м. Харків, 61200, код ЄДРПОУ 41313928) про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову відділення ВД ФССНВУ у м. Харкові від 30.06.2017 №2012/27267/3705.1/20 про припинення щомісячної страхової виплати [PERSON] . Зобов`язано Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області (м-н Конституції, буд.1, Палац Праці, 3 під., 4 пов., м. Харків, 61200, код ЄДРПОУ 41313928) поновити нарахування та виплату [PERSON] ( [ADDRESS] , рнокпп [NUMBER] ) щомісячної страхової виплати, з виплатою усієї заборгованості за період її несплати, починаючи з 01.07.2017. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області (м-н Конституції, буд. 1, Палац Праці, 3 під., 4 пов., м. Харків, 61200, код ЄДРПОУ 41313928) судові витрати по сплаті судового збору на користь [PERSON] ( [ADDRESS] ) у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок. Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просив його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги, відповідач зазначає, що у Фонду відсутнє право здійснювати страхові виплати, в тому числі ВПО, за відсутності документів, що підтверджують право особи на страхові виплати. Відповідач також зазначив, що державні кошти щодо соціального страхування сплачуються лише на підставі документів, що підтверджують право на призначення страхових виплат, а особова справа позивача у Відділенні відсутня, що свідчить про помилковість твердження про право отримувати виплати за умовою відсутності за місцем проживання ВПО. Посилається на правові позицію Верховного Суду, яка була висловлена у його постановах від 13 лютого 2019 року справі №554/10889/16-а, від 20 лютого 2018 року у справі №711/6019/16-а), від 02 березня 2018 року у справах № 264/1617/17, № 761/21804/17, від 14 березня 2018 року у справі № 713/793/16 (К/9901/12389/18), від 15 березня 2018 року у справі № 372/2316/17 (К/9901/2953/17), від 11 квітня 2018 року у справі № 766/13021/16-а (К/9901/22165/18) та у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 296/4740/16-а (К/9901/32291/18). Вважає, що у відповідача не було законних підстав для нарахування та виплати позивачу сум страхових виплат з 01.07.2017, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався. На підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що [PERSON] є внутрішньо-переміщеною особою з тимчасово окупованої території України. Позивач перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати до 01.07.2017 у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харкові. Постановою відділення ВД ФССНВУ у м. Харкові від 30.06.2017 №2012/27267/3705.1/20 про припинення щомісячної страхової виплати [PERSON] на підставі п.6 ч.1 ст.46, ч.2 ст.16 Закону №1105-ХІV (не відоме місце мешкання). позивачу були припинені відповідні виплати. Не погодившись з зазначеними діями та рішенням відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, припиняючи виплату щомісячних страхових виплат позивачу з 01.07.2017, діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені чинним законодавством України. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав. Згідно із ч. 2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачено Конституцією та законами України. Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Закон України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII (далі по тексту - Закон № 1706-VII) відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб. Згідно із ст. 1 Закону № 1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Відповідно до ст. 4 Закону № 1706-VII факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Для отримання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи така особа звертається із заявою до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення районних, районних у місті Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад за місцем проживання у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з ст. 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на пенсійне забезпечення, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв`язання проблем, пов`язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи. Відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» встановлено, що призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 509. Виплата (продовження виплати) пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення (далі - соціальні виплати), що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України». Згідно з ч. 1 ст. 46 Закону України від 23.09.1999 № 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством. Колегія суддів звертає увагу, що перелік підстав припинення виплати страхових виплат, визначений ч. 1 ст. 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування", є вичерпним та передбачає можливість припинення страхових виплат і надання соціальних послуг з інших підстав лише у випадках, передбачених законом. Як вбачається з матеріалів даної справи, а саме: листа Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Харківській області від 13.08.2021 позивача було повідомлено про те, що з 01.07.2017 йому припинені виплати з урахуванням інформації про факт непідтвердження фактичного місця проживання, а у спірному протоколі від 30.06.2017 вказано причину припинення виплати як «не відоме місце мешкання». Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що Закон України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування", а саме ст.46 цього Закону, не передбачає такої підстави для припинення соціальних виплат, як «не відоме місце мешкання». Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 27.03.2020 по справі №185/4142/17(2-а/185/283/17). Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Колегія суддів зазначає, що інших підстав, які б були визначені ч. 1 ст. 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" та слугували б підставою для припинення страхових виплат позивачу відповідачем не було зазначено. Доводи апеляційної скарги про те, що Фонд не має права здійснювати страхові виплати, в тому числі внутрішньо переміщеним особам, за відсутності документів, що підтверджують право особи на страхові виплати, з посиланням на те, що особова справа позивача у відділенні відсутня, і суд першої інстанції не врахував норми Закону №1105, яким встановлено, що страхові виплати проводяться на підставі документів особової справи, які підтверджують безумовне право на відшкодування шкоди, для осіб, що є внутрішньо переміщеним особами, право виникає на підставі довідки внутрішньо переміщеної особи та у період її дії, а виплати без довідки внутрішньо переміщеної особи є порушенням чинного законодавства, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на наступне. Так, з урахуванням наведених вище висновків, відповідачем було протиправно, з посиланням в якості підстави на факт непідтвердження фактичного проживання, яка в розумінні ст.46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування", не є підставою для припинення страхових виплат позивачу. Підстав, які були б визначені наведеною нормою Закону, відповідач не навів, та. відповідно, не обґрунтував цією нормою Закону припинення страхових виплат позивачу. Відсутність документів, що підтверджують право особи на страхові виплати, зокрема відсутність у відповідача особової справи [PERSON] , не може бути підставою для припинення таких виплат. Крім того, відсутність діючої довідки внутрішньо переміщеної особи, не є підставою, в розумінні вже зазначеної норми Закону, для припинення страхових виплат. Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що позивач не надав жодного доказу перебування на території, підконтрольній владі України та у м. Харкові в спірний період, відповідно, не підтвердивши право на виплати, а тому позовні вимоги є необґрунтованими, то колегія суддів вважає такі доводи хибними, оскільки саме на відповідача, як суб`єкта владних повноважень, відповідно до ст.77 КАС України, лежить обов`язок щодо доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності. Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідач не може перебирати на себе повноваження Кабінету Міністрів України, яким не вчинені відповідні дії, а саме: не визначені умови та порядок виплати соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за минулий період, то колегія суддів їх відхиляє, як такі, що не впливають на вирішення даної справи, з урахуванням протиправності дій (бездіяльності) відповідача щодо припинення та невиплати страхових виплат позивачу. Крім того, щодо посилання в апеляційній скарзі на правові позиції Верховного Суду, які були висловлені у постановах від 13 лютого 2019 року справі №554/10889/16-а, від 20 лютого 2018 року у справі № 711/6019/16-а), від 02 березня 2018 року у справах № 264/1617/17, № 761/21804/17, від 14 березня 2018 року у справі № 713/793/16 (К/9901/12389/18), від 15 березня 2018 року у справі № 372/2316/17 (К/9901/2953/17), від 11 квітня 2018 року у справі № 766/13021/16-а (К/9901/22165/18) та у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 296/4740/16-а (К/9901/32291/18), то колегія суддів зазначає, що вони стосуються інших правовідносин (щодо проведення органами ПФ України на підставі Закону України "Про прокуратуру" №1697-VII перерахунку пенсії колишнім прокурорам, яким пенсія призначена на підставі Закону України "Про прокуратуру" №1789-ХІІ) та не є аналогічними правовідносинам по даній справі, а тому відповідно, не підлягають врахуванню в межах даної справи. Доводи апеляційної скарги про те, що у відповідача не було законних підстав для нарахування та виплати позивачу сум страхових виплат з 01.07.2017, колегія суддів відхиляє, з урахуванням вже наведених вище висновків. На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Також суд у цій справі враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Враховуючи зазначені вище положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору по даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається. При цьому, колегія суддів вказує, що в силу приписів ст. 139 КАС України та результату розгляду справи по суті, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для перерозподілу судових витрат.

Результат розгляду: denied