Рішення адміністративного суду від 2022-04-01 00:00:00+03

в квітні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Військової частини [NUMBER] Національної Гвардії України, в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] Національної Гвардії України щодо не проведення нарахування та виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.07.2019 по 15.03.2021; - стягнути з військової частини [NUMBER] Національної Гвардії України на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.07.2019 по 15.03.2019 включно. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від15.06.2021 позов задоволено. Визнано протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] Національної гвардії України щодо непроведення та невиплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.07.2019 року по 15.03.2021 року. Стягнуто з військової частини [NUMBER] Національної гвардії України на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.07.2019 року по 15.03.2021 року в розмірі 49037,40 грн. (сорок дев`ять тисяч тридцять сім) гривень 40 копійок. Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанії в частині відмовлеених позовних вимог та ухвалити нове рішення у відповідній частині, яким \~задовольнити позовні вимоги повністю. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1\~ст. 311 КАС України. Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави в межах апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, позивач проходив \~військову службу у військовій частині [NUMBER] Національної гвардії України. Згідно витягу із наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 25.07.2019 №182, старшого прапорщика [PERSON] , звільненого наказом №46 від 13.06.2019 року, виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення з 29.07.2019 року. Однак, з позивачем не проведено повний розрахунок при звільненні, а саме: - не виплачена одноразова грошова допомога при звільненні; - не виплачена грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій; - не виплачена грошова компенсація за неотримане речове майно. Одноразову грошову допомогу при звільненні позивачу нараховано та виплачено 20.05.2020 року у сумі 133125,30 грн. У зв`язку з невиплатою грошової компенсації вартості за невикористану додаткову відпустку, позивач звернувся до військової частини [NUMBER] із відповідною заявою, у якій просив провести таку виплату. 16 березня 2020 року, шляхом зарахування на картковий рахунок, позивачу була виплачена грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку, як учаснику бойових дій у сумі 30453,28 грн. У зв`язку з невиплатою грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, позивач звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16.01.2021 по справі №120/6645/20-а, окрім іншого, зобов`язано військову частину [NUMBER] Національної гвардії України виплатити [PERSON] грошову компенсацію за недоотримане речове майно в сумі 9638,92 грн. (дев`ять тисяч шістсот тридцять вісім тисяч гривень 92 копійок). 15.03.2021 року позивачу здійснено виплату компенсації вартості за неотримане речове майно у сумі 9494,34 грн. З огляду на те, що остаточний розрахунок при звільненні з позивачем було проведено лише 15.03.2021 року, позивач звернувся до відповідача із заявою від 31.03.2021 року, в якій просив виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.07.2019 року по 15.03.2021 року. Разом із тим, не отримавши жодної відповіді, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом. Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцієюта законами України. Так, основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Спеціальним законодавством щодо порядку та умов виплати грошового забезпечення військовослужбовцям не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи ст. ст. 116, 117 КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 31.01.2019 по справі №823/2249/18. Разом з тим, приписами статті 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність, а саме обов`язок колишнього роботодавця виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником. В даному ж випадку, відповідачем не заперечується факт того, що остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено лише 15.03.2021, а тому, позивач, як наслідок, має право на середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції щодо розміру середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачу за несвоєчасне проведення розрахунку під час звільнення, колегія суддів зазначає наступне. Так, метою встановлення відповідальності роботодавця за порушення строків розрахунків при звільненні є захист майнових прав працівника (службовця) у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права на своєчасне одержання заробітної плати (грошового забезпечення) за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. При цьому, за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. Водночас, слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц). Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16). Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц): - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні службовця незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково. Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 (справа № 816/1640/17), зазначивши про обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування. Як встановлено судом першої інстанції розмір виплаченої заборгованості у вигляді одноразової грошової допомоги призвільненні, компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки та компенсації вартості за неотримане речове майно становить 173072,92 грн. При цьому, визначаючись щодо розміру середнього заробітку за затримку повного розрахунку при звільненні суд враховує, що позивач є менш захищеною по відношенню до відповідача, стороною відносин публічної служби. Водночас у вказаних відносинах і позивач має діяти добросовісно щодо реалізації свої прав, а інтереси іншої сторони також мають бути враховані. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц зазначає, що для приблизної оцінки розміру майнових втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, які розумно можна було б передбачити, на підставі даних Національного банку України про середньозважені ставки за кредитами в річному обчисленні за відповідні роки можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою забезпечення рівня свого життя. З аналізу даних розміщених на офіційному сайті Національного банку України, встановлено, що на дату виключення позивача із списків особового складу частини (29.07.2019) розмір облікової ставки НБУ становив 17,0 % річних. Враховуючи виплачену суму заборгованості - 173072,92 грн., 17,0% річних від цієї суми становитиме 29422,40 грн. (2451,87 грн. в місяць ), а враховуючи загальний період затримки розрахунків (із 29.07.2019 по 15.03.2021, що становить 20 місяців) - 49037,40 грн. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що з огляду на характер цієї заборгованості, дії позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що справедливою, пропорційною і такою, що відповідатиме критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат в сумі 173072,92 грн., може вважатися виплата середнього заробітку в розмірі 49037,40 грн., який розрахований із врахуванням періоду з часу несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні (29.07.2021) по час остаточного розрахунку з ним (15.03.2021) та приблизного розміру майнових втрат в разі одержання кредиту для покриття несвоєчасно отриманих сум при звільненні. Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied