Рішення адміністративного суду від 2024-05-30 00:00:00+03

До Сумського окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "МХП-Урожайна країна" (далі- позивач, ТОВ "МХП-Урожайна країна") \~з адміністративним позовом до Відділу державного нагляду (контролю) в Сумській області , в якому просило: - визнати протиправною та скасувати постанову відділу державного нагляду (контролю) в Сумській області про застосування адміністративно - господарського штрафу №ПШ025509 від 25.09.2023 р., якою на позивача накладено адміністративно - господарський штраф у розмірі 17 000,00 грн. Ухвалою судді Сумського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2024 року позовну заяву за адміністративним позовом ТОВ "МХП-Урожайна країна" до Відділу державного нагляду (контролю) в Сумській області про визнання протиправним та скасування постанови, повернуто. Приймаючи оскаржувану ухвалу, суддя суду першої інстанції виходив з того, що жодних документів на підтвердження повноважень особи ( [PERSON] ), що надала адвокату Лавренюк Л.П. доручення на представництво інтересів позивача до матеріалів позовної заяви не подано. Крім того, суд першої інстанції вказав, що відповідно до \~витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вище зазначені особи не входять до переліку осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи. Таким чином, вважав, що у матеріалах поданого позову відсутні документальні докази наявності у\~ [PERSON] повноважень на представництво інтересів позивача у судах. Також зазначив, що матеріали позовної заяви не містять жодних доказів щодо посадового становища [PERSON] , за якими в порядку самопредставництва передано право відповідної особи на звернення до суду, як представника. З огляду на наведене, суддя суду першої інстанції прийшов висновку про те, що позовна заява підписана особою, яка не має права її підписувати та на підставі п. 3 ч. 4 ст. 169 КАС України повернув позовну заяву. Не погодившись з прийнятою ухвалою, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій останній просив скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що відповідно до ч. 4 ст. 161 КАС України позивач має долучити до позовної заяви саме докази, які підтверджують саме обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, а не докази, які мають підтверджують повноваження керівника або іншої особи, які від імені юридичної особи підписали довіреність на представництво інтересів юридичної особи. Зазначає, що зміна керівника юридичної особи, яка видала довіреність, жодним чином не припиняє дію такої довіреності, оскільки довіреність видається від імені юридичної особи її керівником, а не від імені керівника юридичної особи, і закон не передбачає такої підстави для припинення дії довіреності, як зміні керівника юридичної особи, що зазначено у постанові Верховного Суду від 14.08.2020 по справі №140/2350/19. Представник підкреслює, що адвокат Лавренюк Л.П. представляє інтереси позивача як представник - адвокат, що діє на підстав довіреності та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, а не як уповноважена особа в порядку самопредставництва юридичної особи, а отже надання жодних документів як то положення, трудового договору (контракту), посадової інструкції, тощо, не є необхідним та і не може бути надано, оскільки [PERSON] не працівником позивача, а представляє інтереси останнього на підставі належним чином оформленої довіреності відповідно до ч.4 ст.59 КАС України, як представник - адвокат. Таким чином вважає, що на виконання та з дотриманням вимог ст.ст.55. 57. 59 КАС Україні позовна заява позивача підписана саме уповноваженим за довіреністю представником Позивача - адвокатом Лесею Петрівною Лавренюк, вказує, що представник позивача до матеріалів справі надала належним чином завірену копію довіреності від 02.07.2019 в якій зазначено, що позивач, уповноважує [PERSON] представляти інтереси довірителя у судах всіх інстанцій, в тому числі підписувати та подавати позовні заяви. Згідно з абзацом 1 частини 2 статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявнику) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження). Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Специфіка представництва в адміністративному судочинстві зумовлена його публічно-правовим та офіційним характером і визначена відповідними нормами\~КАС України. Згідно з частиною першою\~статті 55 КАС України\~сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій\~законом\~надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника, крім випадку, встановленого частиною дев`ятою\~статті 266 цього Кодексу. Нормами частини третьої\~статті 55 КАС України\~визначено, що юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника. Згідно із частиною другою\~статті 57 КАС України\~у справах незначної складності та в інших випадках, визначених цим Кодексом, представником може бути фізична особа, яка відповідно до частини другої\~статті 43 цього Кодексу\~має адміністративну процесуальну дієздатність. Відповідно до пункту 1 частини першої\~статті 59 КАС України\~повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами, зокрема, довіреністю фізичної або юридичної особи. Частиною третьою\~статті 59 КАС України\~унормовано, що довіреність від імені юридичної особи видається за підписом (кваліфікованим електронним підписом) посадової особи, уповноваженої на це\~законом, установчими документами. Згідно із частинами п`ятою, шостою\~статті 59 КАС України\~відповідність копії документа, що підтверджує повноваження представника, оригіналу може бути засвідчена підписом судді. Оригінали документів, зазначених у цій статті, копії з них, засвідчені суддею, або копії з них, засвідчені у визначеному\~законом\~порядку, приєднуються до матеріалів справи. Частиною восьмою\~статті 59 КАС України\~встановлено, що у разі подання представником до суду заяви, скарги, клопотання він додає довіреність або інший документ, що посвідчує його повноваження, якщо в справі немає підтвердження такого повноваження на момент подання відповідності заяви, скарги, клопотання. Аналіз наведених положень\~КАС України\~дає підстави для висновку, що право на подання і підписання, зокрема, апеляційної скарги має особисто керівник чи інша особа в порядку самопредставництва, або представник на підставі довіреності виданої уповноваженою особою. Копія довіреності може засвідчуватись суддею, або у визначеному\~законом\~порядку. Зі змісту мотивувальної частини оскаржуваної у цій справі ухвали про повернення апеляційної скарги слідує, що підставою для постановлення такого процесуального рішення слугувало те, що апелянт не додав до апеляційної скарги саме документи, що підтверджують повноваження генерального директора ТОВ "МХП-Урожайна країна" Мельника Юрія Федоровича, який підписав довіреність на ім`я представника [PERSON] Додатково, суд першої інстанції досліджено питання щодо можливості здійснення [PERSON] в порядку самопредставництва. Відповідно до частини першої статті 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Юридична особа вважається створеною з дня її державної реєстрації (частина четверта статті 87 Цивільного кодексу України). Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації, регулюються, окрім Цивільного кодексу України, спеціальним Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань". Загальні засади державної реєстрації, а також її основні принципи визначені в статті 4 вказаного Закону. До них, зокрема, належать обов`язковість та публічність державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі. З метою забезпечення державних органів достовірною інформацією створено Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (частина перша статті 7 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань"). Обов`язковому відображенню (реєстрації) в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, серед інших перелічених у цій статті відомостей, належать: відомості щодо керівників державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб та осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (частина третя статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань"). Поряд із цим, відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 цього закону Витяг з Єдиного державного реєстру містить відомості, які є актуальними на дату та час формування витягу або на дату та час, визначені у запиті, або інформацію про відсутність таких відомостей у цьому реєстрі. Статус документів та відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, закріплений статтею 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань", яка, зокрема, визначає, що внесені до Реєстру документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі. Якщо ж відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі. Отже, відсутність відповідного запису у реєстрі є належним і достатнім (достовірним) підтвердженням відсутності таких відомостей (інформації) для будь-якого державного органу, яким є і суд. Дослідивши позовну заяву та додані до неї документи, колегія суддів встановила, що позовну заяву від імені позивача підписано адвокатом Лавренюк Л.П.\~Представник позивача до матеріалів справи надав копію довіреності, в яких зазначено, що позивач в особі генерального директора Мельника Юрія Федоровича уповноважує [PERSON] \~представляти інтереси довірителя у судах всіх інстанцій, в тому числі підписувати та подавати позовні заяви. При цьому, жодних документів на підтвердження повноважень названої особи, що надала [PERSON] доручення на представництво інтересів ТОВ "МХП-Урожайна країна" до матеріалів позовної заяви не подано. Вказане вбачається з відсканованих матеріалів позову та додатків до нього в підсистемі «Електронного суду» та не заперечується позивачем. Колегія суддів зазначає, що інформація, що міститься в ЄДР, є доступною і у випадку сумніву щодо процесуальної дієздатності особи, яка підписала довіреність, суди мають можливість скористатися безкоштовним запитом про отримання відомостей з державного реєстру на офіційному сайті Міністерства юстиції України.\~ За даними витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, [PERSON] не входять до переліку керівників юридичної особи, осіб, які мають право вчиняти дії від імені юридичної особи (позивача). Вказаний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, подано самим позивачем, додатково сформовано та враховано судом першої інстанції (а.с.10) та перевірено судом апеляційної інстанції, шляхом формування власного витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та співставлення з витягом на який посилається суд першої інстанції. Таким чином, у матеріалах поданого позову відсутні документальні докази наявності у [PERSON] повноважень на представництво інтересів позивача у судах та відповідно на передоручення таких повноважень третім особам. Крім того, Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань також не містить відомостей щодо можливості здійснення самопредставництва [PERSON] ТОВ "МХП-Урожайна країна". Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що позивачем до позовної заяви не додано документу, який підтверджує повноваження [PERSON] на представництво інтересів ТОВ "МХП-Урожайна країна" в Сумському окружному адміністративному суді. За таких умов, колегія суддів, перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанцій, приходить до висновку, що суд попередньої інстанцій, ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права. Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідно до ч. 4 ст. 161 КАС України позивач має долучити до позовної заяви докази, які підтверджують саме обставини на яких гуртуються позовні вимоги, а не докази, які мають підтверджують повноваження керівника або іншої особи, які від імені юридичної особи підписали довіреність на представництво інтересів юридичної особи, колегія суддів зазначає, що ч. 4 ст. 161 КАС України стосується подання доказів по суті справи, проте підтвердження повноважень представника визначені іншими нормами КАС України, зокрема ст. 59 КАС України, а тому посилання апелянта на ч. 4 ст. 161 КАС України не має для цієї справи жодного правового значення. Стосовно посилань апелянта на постанову Верховного Суду від 14.08.2020 по справі №140/2350/19, колегія суддів зазначає, що, підставою повернення позову суду першої інстанції є ненадання доказів того, що [PERSON] є або був особою, уповноваженою видавати довіреності від імені підприємства станом на 02.07.2019, а не з підстав того, що такий договір виписано колишнім керівником. Отже, такі висновки Верховного Суду не стосуються спірних правовідносин та не є релевантними до розглядуваних правовідносин. Додаткове посилання суду першої інстанції (на яке апелянт звертає увагу в апеляційній скарзі) на те, що позивачем не було додано додаток №2 (докази сплати судового збору), про що складено відповідний акт, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказане не \~було підставою для повернення позову, в той час як єдиною підставою та предметом дослідження оскаржуваною ухвали було не підтвердження належним чином представником позивача своїх повноваження щодо підписання позовної заяви. Щодо подання до суду апеляційної інстанції документів, зокрема, копію протоколів, копію виписку, копію статуту, колегія суддів зазначає таке. Відповідно до ч.ч. 2, 4, 8 ст. 79 КАС України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом із поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Згідно з ч. 4 ст. 296 КАС України, якщо в апеляційній скарзі наводяться нові докази, які не були надані суду першої інстанції, то у ній зазначається причина, з якої ці докази не були надані. Відповідно до ч. 4 ст. 308 КАС України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Оскільки позивач не надав суду апеляційної інстанції доказів неможливості подання до суду першої інстанції документів, долучених до апеляційної скарги, тому суд апеляційної інстанції їх не досліджує та не приймає вказані докази. Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі \~\~\~\~\~\~Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Із урахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку. Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають. Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 02.02.2024 без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: granted