Рішення адміністративного суду від 2023-01-19 00:00:00+02

[PERSON] звернувся з адміністративним позовом до суду, у якому просив: - визнати протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] , яка полягає у невиплаті позивачу при звільненні грошової компенсації вартості за не отримане речове майно; - зобов`язати Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно у зв`язку зі звільненням з військової служби. Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 10.08.2022 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. Позивач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та не обґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що ствердження суду першої інстанції про відсутність доказів звернення позивача до військової частини [NUMBER] із заявою чи рапортом про виплату грошової компенсації вартості за не отримане речове майно не відповідає дійсності, оскільки ним 15.07.2021 року подано рапорт (зареєстрований за вх.№2779 від 26.07.2021) в якому, зокрема, міститься прохання про виплату спірної грошової компенсації вартості за не отримане речове майно. Не отримавши компенсації позивач, повторно, \~в січні 2022 року, через уповноваженого представника, звернувся з запитом до військової частини [NUMBER] про виплату належної йому грошової компенсації за не отримане речове майно. Проте, у відповідь листом від 27.01.2022 №143 відповідач - Військова частина [NUMBER] відмовив у виплаті вищезазначеної грошової компенсації, посилаючись на не проходження [PERSON] військової служби у Військовій частині [NUMBER] . Вважав, що суд першої інстанції не з`ясував усіх обставин справи і, як наслідок, безпідставно та незаконно відмовив у задоволенні позовних вимог. \~ За результатами апеляційного розгляду позивач просить скасувати \~рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Відповідач 1 - Військова частина [NUMBER] та відповідач 2 - Військова \~частини [NUMBER] \~правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися. Відповідно до пункту третього частини першої статті 311 КАС України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Колегія суддів, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що позивач проходив військову службу в Збройних Силах України, має вислугу років \~12 років 10 місяців 27 днів, відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] від 28.08.2021 № 248 (по стройовій частині) лейтенанта [PERSON] , командира взводу-старшого офіцера на батареї 1 взводу 2 мінометної батареї, звільненого наказом командира військової частини [NUMBER] від 16.08.2021 №229 у запас за підпунктом "а" пункту 2 частини 5 статті 26 \~Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у зв`язку із закінченням строку контракту), було виключено зі списків особового складу військової частини [NUMBER] та знято з усіх видів забезпечення з 29.08.2021 року (а.с. 10). У відповідь на адвокатський запит адвокатського бюро "Дубок і партнери" від 17.01.2022 №17/01/22/05, Військова частина [NUMBER] \~листом № 143 від 27.01.2022 повідомила, \~що [PERSON] не проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] та зазначила, що Військова частина [NUMBER] як розпорядник коштів третього рівня, на фінансовому забезпеченні якого перебуває військова частина [NUMBER] , де проходив військову службу [PERSON] , здійснює фінансування, у тому числі грошового забезпечення та інших виплат військовослужбовцям інших військових частин, але підстави виплат суворо регламентовані і не передбачають розширеного тлумачення (а.с. 8-9). Позивач, не погодившись з тим, що при звільненні з військової служби відповідач не виплатив йому грошову компенсацію за не отримане речове майно, звернувся з цим позовом до суду за захистом своїх прав. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно за умови подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Оскільки, позивачем не виконано вимоги 4, 5 Порядку № 178 щодо обов`язкового звернення із заявою або рапортом до Військової частини [NUMBER] , отже, відсутні правові підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати позивачу грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити грошову компенсацію за не отримане під час проходження служби речове майно. Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони не знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, з огляду на таке. Відповідно до частини 2 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 за № 2232-XII зі змінами та доповненнями (далі - Закон № 2232-XII) закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України. Спеціальним законом, який, відповідно до Конституції України, визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" № 2011-XII від 20.12.1991 зі змінами та доповненнями (далі - Закон № 2011-XII). Відповідно до статті 1 Закону № 2011-XIІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Згідно зі статтею 1-2 Закону № 2011-XII військовослужбовці користуються всіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації. Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (стаття 2 Закону № 2011-XII). Згідно із частиною 1 статті 9-1 Закону № 2011-XII речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України. Порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України. На виконання вищевказаної статті, Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 за № 178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178), пунктами 2, 3 якого визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця. Відповідно до пунктів 4, 5 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), в якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком. Із вищенаведених законодавчих приписів убачається, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби. Застосовування в пункті 3 Порядку виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно словосполучення "у разі звільнення з військової служби", а не, наприклад, "при звільненні з військової служби", дозволяє дійти висновку, що право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно не залежить від факту закінчення проходження військової служби (виключення військовослужбовця зі списків особового складу). Отже, військовослужбовці після звільнення їх з військової служби зберігають право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно. На користь вказаного висновку свідчить те, що в пункті 4 Порядку № 178 виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством його прав та інтересів. Вказаний висновок щодо застосування норм права узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 03.10.2018 у справі № 803/756/17 (адміністративне провадження № К/9901/38716/18), від 29.08.2019 у справі № 2040/7697/18, від 30.07.2020 у справі № 820/5767/17. Суд першої інстанції, розглядаючи справу, виходив з того, що матеріали справи не містять доказів звернення [PERSON] \~до військової частини [NUMBER] із заявою чи рапортом про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. Проте, за приписами ч. 4 ст. 9, ч. 4 ст. 77 КАС України, суд наділений правом \~\~збирати докази з власної ініціативи, а також повноваженням сприяти в реалізації обов`язку доказування (у випадку неможливості самостійного надання особами, які беруть участь у справі доказів) і витребовувати необхідні докази. Натомість, \~позивачем суду апеляційної інстанції надано рапорт, з якого вбачається, що [PERSON] 15.07.2021 звернувся до відповідача 2 - Військової частини [NUMBER] з рапортом (зареєстрований за вх.№2779 від 26.07.2021) у \~якому, окрім іншого, просив нарахувати та виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.72 КАС України \~\~доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. \~\~Ці дані встановлюються, \~\~зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Відповідно до ч.1 ст.73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про відсутність доказів звернення позивача з рапортом чи заявою про виплату речового майна на момент виключення зі списків, є помилковим. Відповідно до абзаців 1 та 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 за № 1153/2008, після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Як вбачається з \~матеріалів справи, зокрема, довідки №143 від 27.01.2022, Військова частина [NUMBER] є розпорядником коштів третього рівня, здійснює фінансування грошового забезпечення та інших виплат військовослужбовцям інших військових частин і на її фінансовому забезпеченні перебуває Військова частина [NUMBER] де проходив службу [PERSON] (а.с.8-9). Відповідно до частини 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень \~обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача. \~\~ Відповідачем не надано доказів, що на момент виключення зі списків особового складу заборгованість перед позивачем за належні до видачі предмети речового майна за час проходження військової служби була відшкодована відповідачем або існували достатні правові підстави для відмови у виплаті такої грошової компенсації. Отже доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати [PERSON] грошової компенсації вартості за неотримане речове майно та зобов`язання Військової частини [NUMBER] нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна у зв`язку зі звільненням з військової служби знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи. Враховуючи, що суд першої інстанції, неповно з`ясував обставини справи, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до невірного вирішення справи, а тому\~рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з прийняттям нового про задоволення позовних вимог. Відповідно до п.4 ч.1\~ \~ст. 317 КАС України\~ \~підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зважаючи на положення статті 139 КАС України, та те, що позивач є учасником бойових дій, у справі відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Результат розгляду: granted