Рішення адміністративного суду від 2022-11-03 00:00:00+02

Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області звернулось \~до суду з адміністративним позовом до [PERSON] \~\~про примусове видворення за межі України громадянки Російської Федерації. Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 04.10.2022 року адміністративний позов Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області \~було задоволено. Примусово видворено громадянку Російської Федерації [PERSON] , [INFO] , уродженку Челябінської області, Російська Федерація, яка проживає за адресою: [ADDRESS] , за межі території України. Допущено негайне виконання рішення відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 371 КАС України. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] звернулась з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове судове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову. В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначила, що примусове видворення останньої до Російської Федерації матиме негативні наслідки для неї. Зауважено, про тривалий час проживання відповідачем на території України. Відзив від позивача на адресу суду не надходив. Представник позивача в судовому засіданні заперечував відносно задоволення апеляційної скарги, зазначаючи, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін. Відповідач та її представник в судове засідання не з`явились, надавши заяву про розгляд справи за їх відсутності, \~що у відповідності до ч. 3 ст. 268 КАС України не перешкоджає розгляду справи за відсутності останніх. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає \~задоволенню за наступних підстав. Як було встановлено судом першої інстанції, громадянка Російської Федерації [PERSON] здійснила перетин державного кордону України в напрямку «в`їзд» 14 жовтня 2021 року через КПП «Бачівськ» й відповідно після цієї дати з території України не виїжджала, тобто знаходилась нелегально, а саме більше ніж 90 днів протягом 180 днів на території України, що в свою чергу веде до грубого порушення вимог п.16 ст.4 Закону України №3773-VI. Постановою начальника Першотравенського сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Сокуренка О.О. від 28 травня 2022 року відповідача визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.203 КУпАП з накладанням адміністративного стягнення у вигляді штрафу на користь держави в розмірі 1700,00 грн. \~ Також, 28 травня 2022 року начальником Першотравенського сектору Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області Сокуренком О.О. прийнято рішення №1 про примусове повернення громадянки Російської Федерації [PERSON] до країни походження або третьої країни, та зобов`язано письмово останню залишити територію України у термін до 28 червня 2022 року. Станом на 30.09.2022 року відповідач не покинула територію України в добровільному порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про її примусове видворення. Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги, \~суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при винесенні спірного рішення діяв у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, та добросовісно, розсудливо, та з дотримання принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації. Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне. Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України від 22 вересня 2011 року №3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон №3773-VI). Частиною третьою статті 9 Закону №3773-VI встановлено, що строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України. Відповідно до пп. 2 п. 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 р. №150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС. Згідно з ст.1 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації про безвізові поїздки громадян України і Російської Федерації, громадяни держави однієї Сторони на основі взаємності звільняються від реєстрації у компетентних органах за місцем їхнього перебування на території держави іншої Сторони, якщо термін такого перебування не перевищує 90 днів з моменту в`їзду на територію держави цієї іншої Сторони, за наявності у них міграційної картки з позначкою органів прикордонного контролю, проставленої при в`їзді на територію держави перебування. Частиною першою статті 26 Закону №3773-VI встановлено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України (частина третя статті 26 Закону №3773-VI). Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду (частина четверта статті 26 Закону №3773-VI) Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (частина п`ята статті 26 Закону №3773-VI). За приписами статті 31 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки. Вказані положення Закону №3773-VI кореспондуються з положеннями Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України 23.04.2012 № 353/271/150, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 21 травня 2012 р. за № 806/21119 (далі Інструкція). Пункт 5 Розділу І Інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; \~затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України. Як свідчать встановлені обставини справи, відповідач востаннє здійснила в`їзд на територію України за внутрішнім паспортним документом громадянина Російської Федерації 14.10.2021 року, та з того часу з України не виїжджала. Отже, після спливу 90 денного строку відповідач порушила вимоги ст. 4, ст. 9 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства». В свою чергу з матеріалів справи вбачається, що із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач не зверталась, статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту не отримувала, посвідки на тимчасове або постійне проживання не отримувала, зареєстрованого шлюбу з громадянином України не має, дітей громадян України, матір`ю яких зареєстрована відповідач також не має. Що стосується посилань відповідача на неможливість \~повернення до країни походження (Російської Федерації) внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, то колегія суддів апеляційного суду зазначає, що відповідач, з метою залишення території України, наділена правом повернення не тільки на територію Російської Федерації, а й також до інших країн (третіх країн). При цьому, відповідач не вказує про наявність об`єктивних перешкод, які б унеможливлювали її виїзд з території України до третьої країни. Також, з матеріалів справи вбачається, що рішення Першотравенського сектору ГУДМС України в Дніпропетровській області від 28.05.2022 року про примусове повернення з України, відповідачем не оскаржувалось. Інші доводи відповідача, що викладені в апеляційній скарзі, за встановлених обставин, колегією суддів до уваги не приймаються, тому як не мають правового значення для правильного вирішення справи. Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи. Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied