Рішення адміністративного суду від 2022-08-01 00:00:00+03

[PERSON] (далі - позивач), звернувся до суду з позовом, в якому просив: - стягнути з Головного управління Національної поліції в Харківській області на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 487 686,80 грн. В обґрунтування позову зазначив, що у день звільнення зі служби в органах поліції у січні 2019 р. відповідач не провів з ним остаточний розрахунок, а саме не виплатив надбавку за службу в умовах режимних обмежень. Остаточний розрахунок проведено лише 29.06.2021, що свідчить про наявність підстав для \~середнього заробітку. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30.09.2021 позов задоволено. Головне управління Національної поліції в Харківській області (далі - відповідач), не погодившись із судовим рішенням, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, що призвело до неправомірного висновку, просило скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою стягнути на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 5 044,30 грн. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що заявлена позивачем до стягнення сума середнього заробітку у розмірі 487 686,80 грн вочевидь не пропорційна наслідкам правопорушення, характеру заборгованості та діям позивача та відповідача. \~Посилаючись на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №821/2083/17 від 26.02.2020 просить зменшити суму середнього заробітку до 5 044,30 грн. Також вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги, що відповідача вже було притягнуто до відповідальності за затримку розрахунку при звільненні позивача за період з 02.01.2019 по 28.05.2020 постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2020 у справі № 520/7812/2020, тому вважає, що не має повторно відповідати за вказане порушення. Позивач подав до суду клопотання про закриття апеляційного провадження, яке обґрунтував відсутністю підтверджених належним чином повноважень підписанта апеляційної скарги на її подання. Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга \~підлягає \~задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що [PERSON] в період з 01.08.1994 по 02.01.2019 проходив службу на різних посадах в органах внутрішніх справ України та Національної поліції України. Наказом ГУНП в Харківській області від 02.01.2019 № 1 о/с позивача звільнено з органів Національної поліції за п. 7 ч.1. ст.77 Закону України Про національну поліцію (за власним бажанням) . 30.01.2019 відповідачем проведено розрахунок при звільненні та виплачено позивачу 71 944,13 грн, проте не виплачена компенсація за проходження служби в умовах режимних обмежень за роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці. Позивач оскаржив до суду бездіяльність відповідача , за наслідками чого рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі №520/1991/21, яке набрало законної сили зобов`язано Головне управління Національної поліції України в Харківській області нарахувати та виплатити на користь [PERSON] компенсацію за роботу в умовах режимних обмежень в розмірі 15 відсотків до посадових окладів за 2018 рік у розмірі 5875,05 грн. 29.06.2021 ГУНП в Харківській області на виконання рішення суду виплачено [PERSON] компенсацію за роботу в умовах режимних обмежень у розмірі 5 875,61 грн, що визнається сторонами та підтверджується випискою з карткового рахунку у АТ «КБ ПриватБанк» . Вважаючи, що відповідачем своєчасно не здійснено повного розрахунку при звільненні зі служби, позивач звернувся до суду з цим позовом. Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при звільненні позивача зі служби, не здійснив своєчасно повний розрахунок, не виплатив компенсацію за роботу в умовах режимних обмежень, а тому наявні підстави для застосування наслідків, визначених статтями 116, 117 КЗпП, шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по час фактичної виплати заборгованості у розмірі 487 686,80 грн. Надаючи оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Спірні правовідносини, що склались між учасниками справи, регулюються \~Конституцією України \~та \~Кодексом законів про працю України \~(надалі - \~КЗпП України). Статтею 43 Конституції України \~встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до \~статті 47 КЗпП України \~власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у \~статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Положеннями ч. 2 ст. 116 КЗпП України визначено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Відповідно до правової позиції, сформованої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати. Указані висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). В даному випадку належними позивачу сумами є, зокрема своєчасно не донарахована та не виплачена на момент звільнення позивача компенсація за службу в умовах режимних обмежень в розмірі 5 875,61 грн, \~виплата якої здійснена позивачу лише 29.06.2021 на виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.04.2021 у справі №520/1991/21. Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції, що позивач набув право на отримання середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, визначеного ст. 117 КЗпП України. Порядок обчислення середньої заробітної плати, зокрема у випадках вимушеного прогулу, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок № 100). Відповідно до п. 2 Порядку № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п. 8 Порядку № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Аналіз вищенаведених правових норм Порядку № 100 дає підстави для висновку, що при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень цього Порядку. Згідно довідки про доходи №2 від 03.01.2021, виданої ГУ НП в Харківській області, заробітна плата позивача за 2 останні місяці перед звільненням складала 32 763,20 грн, а відтак \~середньоденна заробітна плата, з урахуванням кількості робочих днів (61 день) становить 537 грн 10 коп. Оскільки позивач звільнився 02.01.2019, а остаточний розрахунок фактично проведено з ним 29.06.2021, кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні за період з 02.01.2019 по 29.06.2021 включно (день, що передує даті остаточного розрахунку) становить 908 днів. Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 02.01.2019 по 29.06.2021 \~згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України складає 487 686,80 грн (908 дні х 537,10 грн.). Суд першої інстанції, вирішуючи спір, вважав, що зазначена вище сума є справедливим та пропорційним розміром відповідальності відповідача з несвоєчасний розрахунок з позивачем при звільненні, а тому стягнув її на користь [PERSON] . Разом з тим, судом першої інстанції не враховано, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 вказала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Також вказано, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Крім того у вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду вважає, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період такого прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і вважає, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: 1. розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2. період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3. ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Саме суд має надати оцінку обставинам конкретної справи, врахувати, зокрема, розмір простроченої заборгованості роботодавця, період затримки виплати, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, а також інші обставини справи, які можуть бути підставами для зменшення відповідного стягнення про що, власне, і зауважила Велика Палата Верховного Суду у вказаних постановах. Вказані висновки також висловлені Верховним Судом в постанові від 30.11.2021 у справі № \~640/1552/20. Проте, з оскаржуваного рішення не вбачається надання жодної оцінки указаним критеріям для можливого зменшення розміру середнього заробітку, яку мав надати суд першої інстанції, не враховано обізнаність позивача про належні йому під час звільнення суми, його \~дії щодо отримання вказаних сум. Колегія суддів зазначає, що з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постановах Верховного Суду від 04.04.2018 по справі № 524/1714/16-а, \~\~30.10.2019 по справі № 806/2473/18, при вирішенні питання про визначення розміру суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача за затримку розрахунку, слід взяти до уваги такі фактори, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Застосовуючи означені підходи до обставин цієї справи, колегія суддів враховує таке. Судом встановлено, що позивачу при звільненні виплачено кошти в розмірі 71 944,13 грн, до яких безпідставно не включено компенсацію за службу в умовах режимних обмежень в розмірі 5 875,61 грн, що складає 8,17% \~\~від \~суми, яка сплачена позивачу при звільненні. Обрахована судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, сума середнього заробітку за несвоєчасну виплату компенсації за невикористане речове майно становить 487 686,80 грн. Таким чином, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 8,17 %, становить 39 844,01 грн. Крім того, судом апеляційної інстанції враховано, що позивач в січні 2019 був звільнений зі служби, лише у червні 2020 р. звертався до суду з вимогами щодо стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, за наслідками розгляду яких постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2020 у справі № 520/7812/2020 зобов`язано Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати виплатити [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.01.2019 по 28.05.2020. Проте, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні \~стягнуто за рішенням суду, яке набрало законної сили, без врахування недоплаченої суми компенсації за службу в умовах режимних обмежень в розмірі 5 875,61 грн. Також, судом враховується, що 28.02.2019 позивач звертався до відповідача із заявою, в якій просив повідомити про нараховані суми при звільненні, у відповідь на яке 19.03.2019 ГУ НП в Харківській області повідомило позивача \~про нараховані та виплачені при звільненні суми грошового забезпечення. Таким чином, з 19.03.2019 позивач був обізнаний про нараховані та виплачені при звільненні суми грошового забезпечення. У грудні позивач звертався до суду із позовом про стягнення грошової компенсації за невикористанні у 2015-2018 роках 103 дні відпусток, за результатом розгляду якого рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18.02.2020 у справі № 520/13847/19, яке набрало законної сили \~зобов`язано \~Головне управління Національної поліції в Харківській області нарахувати та виплатити на користь [PERSON] зазначену грошову компенсацію. При цьому, 04.11.2019 [PERSON] звертався до відповідача із заявою, в якій просив \~здійснити перерахунок нарахованої та виплаченої заробітної плати за період з дати надання допуску до державної таємниці за 2 формою, відповідно до розпорядження УСБУ в Харківській області від 09.11.2012 № 137 до дати його звільнення із займаної посади з урахуванням 15% надбавки до посадового окладу. Листом від 28.11.2019 ГУ НП в Харківській області повідомлено позивача про те, що йому у серпні, вересні 2015 та з липня по грудень 2017 року була нарахована та виплачена надбавка у розмірі 10 % до посадового окладу за роботу в умовах режимних обмежень. У подальшому, надбавка за службу в умовах режимних обмежень відповідно до законодавства не встановлювалась. Тобто, як на час розгляду справи № 520/13847/19, так і справи № 520/7812/2020 [PERSON] був обізнаний про те, що йому окрім компенсації за невикористані дні відпусток, ще не виплачена й компенсація за роботу в умовах режимних обмежень. Разом з тим, з вимогою щодо зобов`язання нарахувати та виплатити надбавку за роботу в умовах режимних обмежень позивач звернувся лише у лютому 2021 р., тобто через 2 роки після звільнення та своє право на стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок за цю надбавку \~вирішив реалізувати у липні 2021 р. Так, у вказаних відносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Таким чином, судом апеляційної інстанції при визначенні належного розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні враховується, що: - розмір простроченої заборгованості \~становить \~5875,61 грн.; - через 2 роки \~після звільнення \~позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення не виплаченої компенсації ; - сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 487 686,80 грн, тобто майже у вісімдесят разів є більшою, ніж сума простроченої заборгованості; - на користь позивача вже стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.01.2019 по 28.05.2020 (постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2020 у справі № 520/7812/2020). З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, існування судового спору щодо компенсації за роботу в умовах режимних обмежень, присудження суми цієї компенсацій судом 20.04.2021 та виплата її відповідачем 29.06.21, колегія суддів вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним Великою Палатою Верховного Суду критеріям визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 5 044,30 грн. Натомість, суд першої інстанції не врахував вищезазначеного, у зв`язку з чим безпідставно стягнув середній заробіток на користь позивача в повному обсязі. На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог. Щодо клопотання позивача про закриття провадження у справі. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 305 КАС України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має адміністративної процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати. Як вбачається з матеріалів справи, апеляційна скарга підписана представником ГУ НП у Харківській області Оксаною Гвоздецькою. Згідно з ч. 1 ст. 55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Відповідно до ч. 3 ст. 55 КАС України юридична особа незалежно від порядку її створення, суб`єкт владних повноважень, який не є юридичною особою, беруть участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її (його) імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи, суб`єкта владних повноважень), або через представника. З метою забезпечення державних органів достовірною інформацією створено Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр, Реєстр) (ч. 1 ст. 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»). Згідно із п. 8 ч. 3 статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості щодо державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб: відомості про осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи. Згідно з відомостями, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Гвоздецька О.М. є особою, уповноваженою представляти ГУ НП у Харківській області, а саме: діє в судах України без окремого доручення керівника з правами, що надані стороні, третій особі, з правом підписання, подання відмови, зміни, відкликання, визнання позову, відкликання та відмови від апеляційних, касаційних скарг, укладання мирової угоди, посвідчення копій документів. \~Проте в реєстрі відсутні відомості про дату її народження. Судом апеляційної інстанції перевірені доводи апелянта щодо підписанта апеляційної скарги та з`ясовано, що наказом від 05.08.2021 № 425 о/с \~ [PERSON] переміщено на посаду юрисконсульта відділу правового забезпечення ГУНП в Харківській області, довіреністю, виданою начальником ГУ НП в Харківській області 03.09.2021 строком на три роки, \~відповідач уповноважує Гвоздецьку О.М. представляти інтереси ГУНП в Харківській області в усіх судах України з усіма правами, наданими стороні у справі, у тому числі підписувати і подавати процесуальні документи, що подаються до суду, оскаржувати судові рішення. Доводи [PERSON] про те, що витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не містить інформації щодо дати народження представника відповідача та реєстраційного номеру облікової картки платника податків, а отже [PERSON] не є належним представником не є достатньою та беззаперечною підставою вважати, що апеляційна скарга підписана не уповноваженою особою, оскільки в матеріалах справи наявні інші докази, які підтверджують , що вона є працівником відповідача та має права на представництво інтересів ГУ НП в Харківській області. Суд вважає безпідставними доводи позивача щодо закриття апеляційного провадження у зв`язку з тим, що його примірник апеляційної скарги не підписаний , оскільки оригінал апеляційної скарги, наявний в матеріалах справи містить такий підпис. Так, апеляційна скарга відповідача підписана Оксаною Гвоздецькою, як \~повноважною особою, яка має право діяти від імені ГУ НП у Харківській області, а тому відсутні підстави для закриття провадження. За приписами п. 2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову. Стосовно розподілу витрат зі сплати судового збору, колегія суддів зазначає наступне. Згідно з ч. 4 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Згідно ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд ухвалить нове рішення, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Колегія суддів зазначає, що [PERSON] понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання позову в розмірі 4 876, 86 грн, що підтверджується квитанцією. Враховуючи, що за наслідками апеляційного перегляду, позов задоволено частково, відповідно до ст. 139 КАС України на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в сумі 50,44 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Харківській області.

Результат розгляду: partial