Рішення адміністративного суду від 2022-05-10 00:00:00+03

У жовтня 2021 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до \~Головного управління ДПС у Волинській області, в якому просив: а) визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення від 05 квітня 2019 року №0005210-5113-0311 у сумі 36792,18 грн, від 27 квітня 2019 року №0018582-5133-0311 у сумі 41239,26 грн; б) визнати протиправною та скасувати податкову вимогу від 19 липня 2019 року №154305-51 у сумі 36959,60 грн. Рішенням від 22 листопада 2021 року Волинський окружний адміністративний суд у задоволенні позову відмовив повністю. Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, [PERSON] подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тим обставинам, що застосування пільги щодо сплати податку, передбаченої нормою підпункту «є» підпункту\~ 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України\~ здійснюється за наявності двох умов, перша з яких - власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є суб`єктом господарювання, а друга - об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначений для використання безпосередньо у господарській діяльності, у тому числі харчовій промисловості. Відповідно до свідоцтва про право власності майно загальною площею 1221,1 кв.м придбане 26 серпня 2015 року у шлюбі, є спільною сумісною власністю та сторонами за взаємною згодою платником податку була визначена дружина позивача [PERSON] , яка є фізичною особою-підприємцем, видом діяльності якої\~ є інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах. Зважаючи на вказане, визначена пп. «є» пп.266.2.2 п.266.2 ст.266 ПК України пільга щодо сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, підлягала застосуванню, а отже, оскаржувані податкові повідомлення-рішення та податкова вимога є протиправними й підлягають скасуванню. З огляду на викладене, позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити повністю. Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду заперечив вимоги апеляційної скарги та просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Представник позивача в судове засідання апеляційного суду не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що в силу приписів ч.2 ст. 313 КАС України не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за [PERSON] зареєстровано право власності на нежитлові приміщення за адресою: [ADDRESS] , а саме: приміщення консервного цеху зі складом готової продукції П-1, площею 1221,1 кв. м (арк. спр. 16). Вказані обставини також підтверджуються свідоцтвом про право власності на приміщення консервного цеху зі складом готової продукції від 26 серпня 2015 року №948 (арк. спр. 15). Згідно з інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 12 грудня 2017 року внесено зміни щодо площі належного позивачу приміщення консервного цеху зі складом готової продукції П-1, а саме: 1221,1 кв.м змінено на загальну площу 1232,3 кв.м (арк. спр. 29-30). З матеріалів справи встановлено, що ГУ ДПС у Волинській області винесло податкові повідомлення - рішення від 05 квітня 2019 року №0005210-5113-0311, яким позивачу визначено грошове зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2018 рік в сумі 36792,18 грн та від 27 квітня 2019 року №0018582-5133-0311, яким позивачу визначено грошове зобов`язання з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за 2019 рік в сумі 41239,26 грн (арк. спр. 6, 7, 34, 41) та сформовано податкову вимогу форми «Ф» від 19 липня 2019 року №154305-51 на суму 36959,60 грн (арк. спр. 5). [PERSON] , не погоджуючись із вказаними податковими повідомленнями-рішеннями та податковою вимогою, звернувся із даним позовом до суду. Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції керувався тим, що позивач, який є власником нежитлового приміщення, відмінного від земельної ділянки, не є суб`єктом господарювання, який в разі наявності відповідних видів діяльності міг би використовувати такий об`єкт за функціональним призначенням. Також матеріали справи не містять доказів на підтвердження спільної сумісної власності позивача та його дружини на вказане майно та те, що за взаємною згодою подружжя платником податку була визначена дружина позивача. Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Згідно зі\~ статтею 265 ПК України\~ податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю. Відповідно до підпункту\~ 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 ПК України\~ платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Підпунктом\~ 266.2.1 пункту 266.2 статті 266 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. Відповідно до підпункту «є» підпункту\~ 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України\~ (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств. В подальшому, Законом України від 16 січня 2020 року №466-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 25 травня 2020 року, підпункт «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України викладено в новій редакції, згідно з якою не є об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, будівлі промисловості, віднесені до групи «Будівлі промислові та склади» (код 125) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, що використовуються за призначенням у господарській діяльності суб`єктів господарювання, основна діяльність яких класифікується у секціях B-FКВЕД ДК 009:2010, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку. З аналізу наведених вище правових норм слідує, що законодавець, скориставшись правом на встановлення певних пільг щодо сплати податків, передбачив, що не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі, які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду. У постанові від 17 лютого 2020 року у справі № 820/3556/17 (адміністративне провадження № К/9901/23672/18) Верховний Суд системно проаналізував поняття будівлі промисловості промислових підприємств, нормативно-правову базу, яка регулює спірні правовідносини, та дійшов висновку, що встановлення законодавцем певних податкових пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як в даному випадку підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України, за своєю сутністю спрямоване на збалансування суспільних відносин у сфері справляння податків та мало на меті створити умови для стимулювання та зменшення податкового навантаження на тих платників податків фізичних та юридичних осіб, які є власниками певних об`єктів нерухомості, що використовуються за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва. Верховний Суд також зазначив, що такий підхід у розумінні норми, про яку йдеться, випливає з того, що функціональне призначення об`єкта, який звільняється від оподаткування, яким є предмет - будівля промисловості (вид нежитлової нерухомості), є фактично визначальною родовою ознакою, оскільки не є об`єктом оподаткування саме будівлі промисловості, тобто будівлі які використовуються для виготовлення промислової продукції будь-якого виду. При цьому Верховний Суд сформував правовий висновок, відповідно до якого застосування підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України можливе у разі якщо власниками об`єктів промисловості є фізичні та інші юридичні особи, в тому числі нерезиденти, та за умови (з врахуванням виду їх діяльності) використання таких об`єктів за функціональним призначенням, тобто для промислового виробництва (виготовлення промислової продукції будь-якого виду). Суд першої інстанції ретельно дослідив надані сторонами докази та встановив, що у фізичної особи [PERSON] наявне у власності нерухоме майно, а саме - приміщення консервного цеху зі складом готової продукції П-1, розташоване за адресою: [ADDRESS] , згідно з Державним класифікатором будівель та споруд 018-2000 відноситься до групи (код 125) «Будівлі промислові та склади» та належить до класу (код 1251) «Будівлі промислові», тобто є об`єктом промисловості, та, відповідно, підлягає оподаткуванню за правилами ст. 266 ПК України. При цьому суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для застосування податкової пільги у відповідності до підпункту «є» підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 ПК України, оскільки позивач не підтвердив належними доказами факт використання вказаних об`єктів нерухомого майна у підприємницькій діяльності з виробництва власної продукції. Адже позивач не зареєстрований фізичною особою\~ - підприємцем, тобто не є суб`єктом господарювання, який у разі наявності відповідних видів діяльності міг би використовувати такий об`єкт за функціональним призначенням. Апеляційний суд вважає також безпідставними покликання позивача на ті обставини, що нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя та сторонами за взаємною згодою платником податку була визначена дружина позивача [PERSON] , яка є фізичною особою-підприємцем, видом діяльності якої є інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, оскільки відповідно до письмових доказів, наявних в матеріалах справи, а саме: свідоцтва про право власності на приміщення консервного цеху зі складом готової продукції від 26 серпня 2015 року №948, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, власником приміщення консервного цеху зі складом готової продукції П-1, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , є одна особа [PERSON] . Крім того, матеріали справи не містять доказів звернення до контролюючого органу із письмовою заявою чи повідомлення про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, [PERSON] . До того ж, оскаржуваними податковими повідомленнями - рішеннями визначено грошове зобов`язання з податку на нерухоме майно за 2018, 2019 роки, натомість фізичною особою - підприємцем [PERSON] зареєстрована лише 18 серпня 2020 року, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців (арк. спр. 17). Стосовно доводів апелянта про те, що відповідач допустися помилок в обрахунках сум податку, визначених в оскаржуваних податкових повідомленнях рішеннях у зв`язку з тим, що робив неправильне заокруглення, ставивши три цифри після коми, замість \~двох, то колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що вказані значення є ставкою податку, визначені з відповідного рішення селищної ради\~ та мінімальної заробітної плати станом на 01 січня відповідного року, які у формулі із визначення самої суми грошового зобов`язання є проміжними величинами, натомість суми грошового зобов`язання в оскаржуваних податкових повідомленням рішеннях були заокруглені до десяткового значення (дві цифри після коми), а саме: 36792,1752 грн до 36792,17 грн та 41239,2552 грн до 41239,26 грн. Підсумовуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо правомірності оскаржених податкових повідомлень-рішень Головного управління ДПС у Волинській області від 05 квітня 2019 року №0005210-5113-0311, від 27 квітня 2019 року №0018582-5133-0311 та відсутності підстав для задоволення цих позовних вимог. Позовна вимога про визнання протиправною та скасування податкової вимоги Головного управління ДПС у Волинській області від 19 липня 2019 року №154305-51 є похідною від позовної вимоги про скасування податкових повідомлень-рішень, а тому також задоволенню не підлягає. З огляду на викладене вище, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, вжив усіх заходів для всебічного і повного дослідження обставин справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення. Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для їх задоволення. Інші, зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства\~ (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до\~ ст. 316 КАС України\~ суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Результат розгляду: denied