Рішення адміністративного суду від 2022-03-22 00:00:00+02

Позивач, звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 10.01.2020 року № Ф-33888-50, мотивуючи його тим, що борг (недоїмка) у розмірі 23 785, 08 грн. була нарахована позивачу з єдиного соціального внеску як фізичній особі-підприємцю за 2017-2018 роки та 3 квартал 2019 року. У 2017-2018 роках та з 07.05.2019 року по 02.09.2019 року позивач перебував у трудових відносинах, ЄСВ за вказаний період нараховував та сплачував роботодавець, що підтверджується даними ГУ ПФУ в Одеській області від 29.09.2021 року та 22.10.2021 року про застраховану особу [PERSON] . З даних про застраховану особу вбачається, що розмір щомісячного нарахування заробітної плати різний, у деяких місяцях нарахування менше ніж мінімальна заробітна плата у відповідний рік, також різний страховий стад повний, неповний місяць роботи. Але, за ті місяці, де у даних про застраховану особу зазначений повний страховий стаж, тобто повний місяць роботи, роботодавець в повному обсязі сплачував (доплачував) ЄСВ, в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок, незалежно від розміру нарахування заробітної плати, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Так, за період роботи позивача у роботодавця, останнім було сплачено ЄСВ до бюджету у розмірі 17 993, 52 грн. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2021 року позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 10.01.2020 року № Ф-33888-50 на суму 17 993, 52 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог [PERSON] - відмовлено. Стягнуто з Головного управління ДПС в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь [PERSON] сплачений судовий збір у розмірі 686, 90 грн. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС в Одеській області подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нову постанову, якою у задоволенні вимог позивача відмовити в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що задовольняючи позов частково, суд першої інстанції не врахував, що отримана позивачем заробітна плата як найманого працівника та факт реєстрації його фізичною особою-підприємцем без отриманого від підприємницької діяльності доходу є різними базами нарахування єдиного внеску, які не виключають один одного. Тобто, якщо фізична особа-підприємець з 01.01.2017 року застосовує загальну систему оподаткування і не є пенсіонером за віком або інвалідом, то вона не звільняється від обов`язку нараховувати, обчислювати та сплачувати ЄСВ на загальних підставах. Аналізуючи відомості з облікових даних інформаційної системи органів доходів і зборів загальна сума заборгованості позивача станом на 31.10.2019 року становить 26 539, 26 грн. на підставі цих даних інформаційної системи органу доходів і зборів загальна сума заборгованості позивача станом на 31.10.2019 року становить 26 539, 26 грн., у зв`язку із чим оскаржувана податкова вимога є правомірною та не підлягає скасуванню. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав: Судом першої інстанції встановлено, що згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 10.01.2000 року [PERSON] був зареєстрований фізичною особою-підприємцем (КВЕД 52.62.0) роздрібна торгівля з лотків та на ринках (основний), та 18.10.2021 року на підставі власного рішення позивача внесено запис про припинення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця. При цьому, 07.06.2021 року на адресу електронної пошти позивача від державного виконавця Першого Приморського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшла постанова про відкриття виконавчого провадження від 22.01.2021 року з примусового виконання вимоги ГУ ДПС в Одеській області про сплату боргу (недоїмки) № Ф-33888-50 від 10.01.2020 року в сумі 23 785, 08 грн. 10 січня 2020 року позивачу ГУ ДПС в Одеській області винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-33888-50 року, відповідно до якої недоїмка зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування складає 23 785, 08 грн. (аркуш справи 11). Згідно даних інтегрованої картки позивача, заборгованість нарахована за період 2017-2018 роки та 3 квартал 2019 року. Не погоджуючись із вищевказаною вимогою, позивач звернувся до суду. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у період 2017-2018 років та з 07.05.2019 року по 02.09.2019 року позивач перебував у трудових відносинах та ЄСВ частково за вказаний період нараховано та сплачено роботодавцем на суму 17 993, 52 грн., вимога про сплату боргу (недоїмки) від 10.01.2020 року № Ф-33888-50 на суму 17 993, 52 грн. є протиправною та підлягає скасуванню. П`ятий апеляційний адміністративний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне: Позивач зазначає, що підприємницьку діяльність не здійснював з 2010 року, доходу не отримував. У 2017-2018 роках та з 07.05.2019 року по 02.09.2019 року позивач перебував у трудових відносинах, ЄСВ за вказаний період нараховував та сплачував роботодавець, у зв`язку із чим він вважає, що не має сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1, ст. 2, абз. 2 п. 1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Дія закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску. Платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. Згідно із п 4 ч.1 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування;. Відповідно до абз.1 п.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. При цьому, відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах з роботодавцем та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом не врегульовано. З аналізу наведених норм у сукупності вбачається, що платниками єдиного соціального внеску, зокрема, є фізичні особи - підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати. Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. На підставі вищевикладеного можливо дійти висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме для досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності. Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний. Слід зазначити, що вимога сплачувати єдиний внесок особами, які перебувають на обліку в органах ДПС та які одночасно перебувають у трудових відносинах, як найманий працівник, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску. При цьому, відповідачем не надано до суду жодних відомостей, які б свідчили про отримання позивачем доходу від здійснення підприємницької діяльності. Наведені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка є обов`язковою до застосування, висловленій в постановах від 27 листопада 2019 року справа № 160/3114/19 та від 04 грудня 2019 року справа № 440/2149/19. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7, абз. 1, 2 ч. 5 ст. 8 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок нараховується, зокрема, для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами. Єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску. Так, мінімальна заробітна плата у 2017 році складала 3200 грн., ЄСВ 22%, що складало 704 грн. на місяць, а за рік 8448 грн. При цьому, згідно наданих до суду Реєстрів застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування [PERSON] вбачається сплата єдиного внеску роботодавцем у 2017 році у розмірі 8224, 33 грн., зокрема, січень 704 грн., лютий 704 грн., березень 704 грн., квітень 704 грн., травень 704 грн., червень 704 грн., липень 704 грн., серпень 704 грн., вересень 704 грн., жовтень 480, 33 грн., листопад - 704 грн., грудень 704 грн. Тобто, в бюджет за 2017 рік сплачено роботодавцем ЄСВ за [PERSON] у розмірі 8 224, 33 грн. Мінімальна заробітна плата у 2018 році складала 3723 грн., ЄСВ 22%, що складало 819, 06 грн. на місяць, а за рік 9 828, 72 грн. При цьому, згідно наданих до суду Реєстрів застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування [PERSON] вбачається сплата єдиного внеску роботодавцем у 2018 році у розмірі 5776, 83 грн., зокрема, січень 819, 06 грн., лютий 128, 33 грн., березень 128, 33 грн., квітень 128, 33 грн., травень 499,37 грн., червень 819, 06 грн., липень 819, 06 грн., серпень 819, 06 грн., вересень 819, 06 грн., жовтень 474, 74 грн., листопад 162, 02 грн., грудень 160, 41 грн. Тобто, в бюджет за 2018 рік сплачено роботодавцем ЄСВ за [PERSON] у розмірі 5 776, 38 грн. Також, мінімальна заробітна плата у 2019 році складала 4173 грн., ЄСВ 22%, що складало 918,06 грн. на місяць, а за 3 квартали 8262, 54 грн. При цьому, згідно наданих до суду Реєстрів застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування [PERSON] вбачається сплата єдиного внеску роботодавцем у 2019 році у розмірі 3992,36 грн., зокрема, травень 918,06 грн., червень 918, 06 грн., липень 918, 06 грн., серпень 918, 06 грн., вересень 320, 12 грн. Тобто, в бюджет за 2019 рік сплачено роботодавцем ЄСВ за [PERSON] у розмірі 3992, 36 грн. Також, позивачем 14.06.2021 року сплачено особисто ЄСВ за весь 2019 рік у розмірі 10719, 72 грн. Враховуючи те, що у період 2017-2018 років та з 07.05.2019 року по 02.09.2019 року позивач перебував у трудових відносинах та ЄСВ частково за вказаний період нараховано та сплачено роботодавцем на суму 17 993, 52 грн., вимога про сплату боргу (недоїмки) від 10.01.2020 року № Ф-33888-50 на суму 17 993, 52 грн. є протиправною та підлягає скасуванню. Щодо суми боргу в розмірі (23 785, 08 грн. - 17 993, 52 грн.), тобто 5 791, 56 грн. вимога № Ф-33888-50 від 10.01.2020 року є правомірною в цій частині та скасуванню не підлягає. Посилання позивача на сплату 14.06.2021 року ЄСВ за весь 2019 рік у розмірі 10 719, 72 грн., як на підставу визнання протиправною та скасування вимоги в повному обсязі, суд не приймає до уваги, оскільки станом на час складання вимоги такої сплати не відбулося та ці обставини можуть свідчити про відсутність боргу станом на 14.06.2021 року, а не про безпідставність винесення вимоги 10.01.2020 року. Щодо посилання позивача на протиправність оскаржуваної вимоги з підстав її неналежного направлення та вручення позивачу, суд не приймає ці доводи до уваги, оскільки такі дії є подальшими діями податкового органу після складання вимоги та можуть бути оцінені при зверненні податкового органу до суду щодо стягнення суми боргу, однак такі обставини ніяким чином не впливають на правомірність або неправомірність вимоги та наявність або відсутність боргу. Враховуючи вищезазначене та оцінюючи надані докази в сукупності, апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в частині визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 10.01.2020 року № Ф-33888-50 на суму 17 993, 52 грн., в іншій частині позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається. Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied