Рішення адміністративного суду від 2022-08-09 00:00:00+03

31.05.2021 року, позивач громадянка Російської Федерації [PERSON] звернулась до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому просила суд: - визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не розгляді заяви про перегляд матеріалів особової справи № 2019OD00008, в межах якої розглядається заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із нововиявленими обставинами (повторна заява) від 13.05.2021 року; - зобов`язати відповідача розглянути заяву про перегляд матеріалів особової справи № 2019OD00008, в межах якої розглядається заява позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із нововиявленими обставинами (повторна заява) від 13.05.2021 року; - зобов`язати відповідача прийняти вмотивоване рішення за результатом розгляду заяви про перегляд матеріалів особової справи № 2019OD00008, в межах якої розглядається заява позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку із нововиявленими обставинами (повторна заява) від 13.05.2021 року. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що відповідь на її заяву від 13.05.2021 року про перегляд матеріалів особової справи № 2019OD00008 містить виключно інформацію загального характеру з посиланням на норми законодавства України у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового захисту. При цьому позивач вказувала, що відповідь відповідача не містить жодної інформації про прийняття заяви з викладом нововиявлених обставин від 13.05.2021 року або підстав для відмови у її прийнятті. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 04 березня 2022 року, ухвалений в письмовому провадженні за правилами загального позовного провадження, частково задоволений адміністративний позов громадянки Російської Федерації \~ [PERSON] : - визнана протиправною бездіяльність Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо розгляду заяви [PERSON] від 13 травня 2021 року (вх. № Л-615/6/5101-21 від 14.05.2021 року); - зобов`язано Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області розглянути заяву [PERSON] від 13 травня 2021 року (вх. № Л-615/6/5101-21 від 14.05.2021 року), з урахуванням оцінки питання, щодо якого звернувся позивач, наданої судом у рішенні; - в задоволенні решти позовних вимог відмовлено; - стягнуто з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь [PERSON] судовий збір в сумі 908,00 грн. (дев`ятсот вісім гривень нуль копійок). Не погоджуючись із зазначеним рішенням, Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив про неврахування судом першої інстанції того факту, що повторне звернення позивача від 13.05.2021 року з клопотанням про надання міжнародного захисту не підпадає під вимоги ст. 5 Закону та не може бути прийняте до розгляду в порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також, апелянт звернув увагу, що оскільки предметом розгляду даної адміністративної справи є визнання протиправною бездіяльності щодо не прийняття та не розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вимоги розділу ІІ наказу № 649 не можуть бути застосовані в даній ситуації. Позивач у відзиві на апеляційну скаргу послався на доводи, що узгоджуються з висновками, викладеними в рішенні суду першої інстанції, у зв`язку з чим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Апеляційний суд, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. Суд встановив, що 13 травня 2021 року громадянка Російської Федерації [PERSON] звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою, в якій просила переглянути матеріали особової справи № 2019OD00008, в межах якої розглядається заява [PERSON] про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та дослідити нововиявлені обставини (а.с.8-9). На звернення позивача від 13.05.2021 року відповідач відповів листом «Щодо звернення за міжнародним захистом», який містить цитування норм законодавства України (а.с.10-12) та хронологію вирішення спору в інших справах №420/782/19 та №420/4695/20, в якій, зокрема, судовими рішеннями встановлена правомірність прийняття міграційним органом рішення №135-20 від 12.05.2020 року про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що фактично, подана позивачем заява не була розглянута відповідачем, оскільки, надана відповідь взагалі не містить жодних посилань на законодавчі норми щодо порядку, в якому надано лист-відповідь на заяву позивача, та без аналізу наведених позивачем обставин, висновків такого аналізу та без результатів розгляду заяви позивача (відмова, задоволення тощо) та їх підстав (фактичних та/або юридичних). Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов такого висновку. Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08 липня 2011 року № 3671-VI (далі по тексту - Закон України №3671-VI). Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; Особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Аналізуючи норми, передбачені частиною першою \~статті 1 Закону України №3671-VI, апеляційний суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань. При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо. Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя. Законом України від 21.10.1999 №1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця. Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців (далі - УВКБ ООН) видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992 р.), згідно з яким процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року. Частиною одинадцятою статті 9 Закону № 3671-VI передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Виходячи зі змісту статті 10 Закону України №3671-VI, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Як вбачається з матеріалів даної справи, позивачка вже раніше оскаржувала рішення відповідача у даній справі, які стосуються її звернення щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Так, Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.07.2019 \~року по справі № 420/782/19, яке постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15.10.2019 року було залишено без змін, задоволений адміністративний позов [PERSON] до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області: - визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі ГУ ДМС України в Одеській області) № 18 від 28.01.2019 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - зобов`язано ГУ ДМС України в Одеській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.07.2019 року та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15.10.2019 року, використовуючи надані повноваження відповідно до Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 № 360, було прийнято Наказ від 24.10.2019 року № 203 про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Рішенням ДМС України від 12.05.2020 року № 135-20 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту Вказане рішення Державної міграційної служби України було оскаржено позивачкою у судовому порядку. Так, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22.10.2020 по справі № 420/4695/20 було відмовлено у задоволенні адміністративного позову [PERSON] до Державної міграційної служби України. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.02.2021 апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 22.10.2020 - залишено без змін. 13 травня 2021 року позивач звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою, у якій просила переглянути матеріали особової справи № 2019OD00008, в межах якої розглядається її заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та дослідити нововиявлені обставини. Виходячи зі змісту листа-відповіді на подану позивачем заяву, відповідач зазначив, що уважно її розглянув. Разом з тим, згідно зі змістом вказаного листа-відповіді, відповідач, із посиланням на певні положення законодавства, зокрема, ст. 2, ч. 3 ст. 17 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідач надав юридичні поняття правових статусів біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, та з метою роз`яснення особливостей процедури міжнародного захисту поінформував: про вимоги до форми та заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; про раніше подані позивачем заяви та результати їх розгляду відповідачем та судові рішення, прийняті за результатами їх оскарження. Отже, у наведеному листі відповідач лише надав юридичні поняття відповідних правових статусів та з метою роз`яснення особливостей процедури міжнародного захисту поінформував позивача: про вимоги до форми та заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; про раніше подані позивачем заяви та результати їх розгляду відповідачем та судові рішення, прийняті за результатами їх оскарження. Суд першої інстанції правильно встановив, що надана відповідачем відповідь взагалі не містить жодних посилань на законодавчі норми щодо порядку, в якому надано лист-відповідь на заяву позивача так як зазначено листі-відповіді, не розглянуто заяву позивача, відсутній аналіз наведених позивачем обставин, відсутні висновки такого аналізу та результатів розгляду заяви позивача (відмова, задоволення тощо) та їх підстав (фактичних та/або юридичних). Таким чином, апеляційний суд, як і суд першої інстанції дійшов висновку, що фактично, подана позивачем заява від 13.05.2021 року не була розглянута апелянтом. Виходячи з предмету позову (спору) в цій справі, оскарження позивачем бездіяльності, яка полягає у не розгляді заяви позивача, встановлених вище обставин, які стосуються предмету спору, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта щодо процедури розгляду заяви позивача, в тому числі в порядку Закону України «Про звернення громадян», та щодо суті порушеного у ній питання, як такі, що не відповідають змісту відповіді апелянта на звернення позивача, надання якої обумовило звернення позивача до суду. Відповідачем на виконання вимог ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України не наведено та не спростовано допущення оскаржуваної бездіяльності. При цьому, апеляційний суд, як і суд першої інстанції, звертає увагу на те, що, дійсно, процедуру розгляду в Україні заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату, позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначають Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011 № 649, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 р. за № 1146/19884 (далі Правила). (п. 1.1 розділу І Правил) Разом з тим, як правильно зазначив суд першої інстанції, та не спростовано доводами апеляційної скарги, за відсутності у листі-відповіді відповідача від 26.05.2021 року \~жодних посилань на законодавчі норми щодо порядку, в якому фактично надано цей лист-відповідь на заяву позивача, у суду немає підстав для дослідження правомірності бездіяльності апелянта щодо суті порушеного позивачем у заяві питання. Отже, враховуючи, що фактично, подана позивачем заява апелянтом не розглянута, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта стосовно неможливості прийняття до розгляду повторного звернення позивача в порядку звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також неможливості застосування вимог розділу ІІ Наказу № 649. Стосовно інших посилань апеляційної скарги апеляційний суд зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Крім того, апеляційним судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу. Відповідно до ст. 242 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, внаслідок чого апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду - без змін.

Результат розгляду: denied