Рішення адміністративного суду від 2022-10-24 00:00:00+03

26 травня 2022 року [PERSON] звернувся в суд з адміністративним позовом до військової частини [NUMBER] [INFO] , в якому просив: визнати протиправними дії щодо виплати йому грошової компенсації за неотримане речове майно у розмірі 13086,40 грн; зобов`язати здійснити йому \~доплату грошової компенсації вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 28249,27 грн; стягнути на його користь 288642,90 грн середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач протиправно виплатив йому грошову компенсацію за неотримане речове майно у зменшеному розмірі. Вказує, що відповідач нарахував йому на картковий рахунок кошти не в день звільнення, а отже в період з 26 грудня 2018 року по 28 квітня 2021 року існувала затримка в розрахунку у зв`язку із звільненням.\~ Вважає, що таким чином у нього виникло право на отримання середнього грошового забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27 квітня 2022 року\~ \~\~\~\~\~\~адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Військової частини [NUMBER] [INFO] щодо нарахування та виплати [PERSON] грошової компенсації за неотримане речове майно у зменшеному розмірі в сумі 13086,40 грн. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] [INFO] \~ виплатити [PERSON] грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно відповідно до довідки про вартість речового майна, що належить до видачі № 2 від 21.01.2019, з врахуванням виплаченої суми. Стягнуто з Військової частини [NUMBER] [INFO] на користь [PERSON] середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 27.12.2018 по 27.04.2021 в сумі 124446,70 грн. У решті позовних вимог відмовлено. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що\~ враховуючи встановлені судом обставини у справі № 380/8980/20, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач протиправно виплатив позивачу грошову компенсацію за неотримане речове майно у зменшеному розмірі (13086,40 грн). Суд першої інстанції вважав, що для ефективного захисту прав позивача слід зобов`язати відповідача здійснити позивачу доплату грошової компенсації вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно відповідно до довідки про вартість речового майна, що належить до видачі № 2 від 21 січня 2019 року з врахуванням виплаченої суми. Також суд першої інстанції прийшов до висновку про стягнення з військової частини [NUMBER] [INFO] на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 27 грудня 2018 року\~ по 27 квітня 2021 року\~ в сумі 124446,70 грн. Не погодившись з прийнятим рішенням, військова частина [NUMBER] [INFO] подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю. Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийняте з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що оскільки при нарахуванні і виплаті позивачу належних при звільненні сум був відсутній спір щодо їх розміру, підстави для застосування до спірних правовідносин положень\~ статті 117 КЗпП України\~ відсутні. Звертає увагу на те, що у зв`язку із неподанням позивачем під час проходження служби рапорту щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно, відсутні підстави для \~виплати такої компенсації під час звільнення позивача. Вказує, що через відсутність відповідного рапорту позивача, поданого під час проходження служби, відповідальність для відповідача, передбачена приписами статті 117 КЗпПУ не настає. Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України). Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу з наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід \~задовольнити частково з наступних підстав. Як встановлено судом першої інстанції, наказом командира військової частини [NUMBER] національної гвардії України по стройовій частині від 26 грудня 2018 року № 291 прапорщика [PERSON] виключено зі списків особового складу військової частини та знято з усіх видів забезпечення 26 грудня 2018 року. [PERSON] проведено нарахування за неотримане речове майно згідно довідки-розрахунку № 02 від 21 січня 2019 року на суму: 41335,67 грн. Листом № 50/14/27/3-559 \~від 30 квітня 2019 року відповідач повідомив, що сума грошової компенсації згідно довідки розрахунку № 2 від 21 січня 2019 року на суму 41335,67 грн нарахована [PERSON] неправильно та вважається недійсною. Довідка розрахунок № 153 від 27 квітня 2020 року на суму 13285,69 грн розроблена у відповідності до наказу командувача Національної гвардії України № 736 від 26 грудня 2016 року\~ та у відповідності наказу МВС № 475 від 07 липня 2017 року. Згідно з Довідкою № 153 про вартість речового майна, що належить до видачі [PERSON] вартість компенсації становить 15677,11 грн. 27 квітня 2021 року на картковий рахунок [PERSON] , відкритий в АТ Ощадбанк зараховано кошти у сумі 13086,40 грн, з призначенням платежу «видатки на виплату грошової компенсації за неотримане речове майно зг. НКЧ № 92 від 21 квітня 2021 року. Крім того, 28 квітня 2021 року на картковий рахунок [PERSON] в АТ Ощадбанк зараховано кошти у сумі 80753,88 грн, з призначенням платежу: індексація грошового забезпечення згідно рішення суду по справі № 380/12011/20 від 05 березня 2021 року. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08 липня 2021 року у справі № 380/8980/20 визнано протиправними дії військової частини [NUMBER] [INFO] щодо перерахунку грошової компенсації вартості за неотримане речове майно [PERSON] згідно з довідкою про вартість речового майна, що належить до видачі від 27.04.2020 № 153. Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнати протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно у зменшеному розмірі в сумі 13086,40 грн; зобов`язання відповідача виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно відповідно до довідки про вартість речового майна, що належить до видачі № 2 від 21 січня 2019 року, з врахуванням виплаченої суми; стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 27 грудня 2018 року по 27 квітня 2021 року в сумі 124446,70 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Проте, колегія суддів не погоджується з обґрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав. Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій військової частини [NUMBER] [INFO] щодо виплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно у розмірі 13086,40 гривень та зобов`язання здійснити доплату грошової компенсації вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно у сумі 28249,27 грн, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-XII) соціальний захист військовослужбовців це діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Частиною першою статті 9 Закону № 2011-XII передбачено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Згідно з частиною першою статті 9-1 Закону № 2011-XII речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України. Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 (далі Порядок № 178). Пунктом 3 Порядку № 178 встановлено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця. Згідно з пунктом 4 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації. Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком (пункт 5 Порядку № 178). Завдання, організацію та порядок речового забезпечення військовослужбовців визначено Інструкцією № 232, відповідно до пункту 4 розділу ІІІ якої (в редакції, чинній на момент звільнення позивача з військової служби) військовослужбовці, які звільняються в запас або відставку, за їх бажанням отримують речове майно, яке не було отримане під час проходження служби, або грошову компенсацію за нього, виходячи із закупівельної вартості такого майна. Грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, виплачується на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, форма якої наведена у додатку до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178, яка видається речовою службою військової частини, виходячи із заготівельної вартості цих предметів. Із матеріалів справи слідує, що, [PERSON] виключено зі списків особового складу військової частини та знято з усіх видів забезпечення 26 грудня 2018 року. [PERSON] проведено нарахування за неотримане речове майно згідно довідки-розрахунку № 02 від 21 січня 2019 року на суму: 41335,67 грн. Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 прийшов до висновку, що компенсація вартості за неотримане речове майно належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 Кодексу законів про працю України та застосування передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальності здійснюється у разі невиплати згаданої компенсації на день виключення особи зі списків особового складу військової частини. В той же час, Судова палата зауважила, що умовою для виникнення обов`язку виплатити військовослужбовцю, який звільняється зі служби, грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно на день виключення зі списків особового складу військової частини є подання військовослужбовцем відповідного рапорту під час проходження служби. Як встановлено з матеріалів справи та не заперечується сторонами, при звільненні [PERSON] з військової служби та припиненні з ним контракту про проходження військової служби, Військовою частиною [NUMBER] не виплачено йому грошову компенсацію за неотримане речове майно. Проте, в матеріалах справи відсутні докази подання позивачем рапорту щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження служби до його звільнення. Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що у зв`язку з неподанням [PERSON] до Військової частини [NUMBER] рапорту щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження служби, у відповідача не виникло правових підстав для виплати такої компенсації під час звільнення позивача. З аналізу приписів пункту 4 Порядку № 178 слідує, що особа має право отримати грошову компенсацію за неотримане речове майно: перед звільненням - у разі подання відповідного рапорту під час проходження служби. після звільнення - у разі подання відповідного рапорту після звільнення. З огляду на відсутність у відповідача правових підстав щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно позивачу на час звільнення, через відсутність відповідного рапорту позивача поданого під час проходження служби, відповідальність для відповідача, передбачена приписами статті 117 Кодексу законів про працю України, не настає. Отже, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки позивачем під час проходження служби не було подано відповідний рапорт про отримання грошової компенсації за неотримане речове майно. Вищевказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 340/680/20. Висновки суду першої інстанції про те, що право позивача на отримання грошової компенсації за неотримане речове майно встановлене рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 08 липня 2021 року у справі № 380/8980/20 є необгрунтованими, оскільки вищевказаним рішенням лише визнано протиправними дії військової частини [NUMBER] [INFO] щодо перерахунку грошової компенсації вартості за неотримане речове майно [PERSON] згідно з довідкою про вартість речового майна, що належить до видачі від 27.04.2020 № 153. Щодо позовних вимог про стягнення з військової частини [NUMBER] [INFO] на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в частині виплати індексації грошового забезпечення, суд зазначає наступне. Відповідно до\~ ст. 116 Кодексу законів про працю України\~ (далі \~ КЗпП України), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Згідно зі\~ статтею 117 КЗпП України\~ в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Непоширення норм\~ КЗпП України\~ на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці. Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, індексації грошового забезпечення чи проіндексованої вихідної допомоги) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано\~ КЗпП України. Згідно з частиною другою\~ статті 117 КЗпП України\~ при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року \~по справі № 810/451/17 зазначила, що умовами застосування частини першої\~ статті 117 КЗпП України\~ є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, згідно з правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під\~ належними звільненому працівникові сумами\~ необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції про те, що до спірних правовідносин слід застосувати положення ч. 2 ст. 117 КЗпП України, оскільки на момент звільнення з військової служби позивачу не було виплачено всіх належних йому сум і розмір таких сум (розмір компенсації) був спірним. Одночасно, колегія суддів зазначає, що відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Так, як ухвалення судових рішень про стягнення з роботодавця виплат, які мали бути виплачені при звільненні, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене \~\~\~\~\~\~статтею 117 КЗпП, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Таким чином, на переконання колегії суддів, доводи відповідача про неможливість застосування до спірних правовідносин приписів ст. 117 КЗпП України є безпідставними. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку із працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП, а саме: виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Із матеріалів справи слідує, що 28 квітня 2021 року на картковий рахунок [PERSON] зараховано кошти у сумі 80753,88 грн, з призначенням платежу: індексація грошового забезпечення згідно рішення суду по справі № 380/12011/20 від 05 березня 2021 року. Оскільки остаточний розрахунок із позивачем у зв`язку із звільненням проведено виплатою індексації грошового забезпечення 28 квітня 2021 року, то із відповідача належить стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період із 27 грудня 2018 року\~ (наступний день після дня виключення зі списків особового складу) по 27 квітня 2021 року (день, що передував остаточному розрахунку при звільненні) за затримку терміном 852 календарних днів. Відповідно до пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України\~ Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати\~ № 100 від 08 лютого 1995 року, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до картки особового рахунку на виплату грошового забезпечення [PERSON] виданої військовою частиною [NUMBER] [INFO] грошове забезпечення за останні два календарних місяця, що передували звільненню зі служби, становило : жовтень 2018 року 9832,00 грн; листопад 2018 року 10029,00 грн. Число календарних днів в жовтні 2018 року 31 день, в листопаді 2018 року 30 днів. Середньоденне грошове забезпечення становить 325,6 грн ((9832,00 + 10029,00):(31+30)). Середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на за період з 27 грудня 2018 року\~ по 27 квітня 2021 року включно відповідно до норм\~ ст. 117 КЗпП України\~ становить 277411,20 грн (325,6*852), де: 852\~ кількість календарних днів за період з 27 грудня 2018 року\~ по 27 квітня 2021 року включно. Встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ статті 117 КЗпП\~ стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. Отже, оскільки позивач не отримав у день його звільнення всі належні виплати, а кошти йому було перераховано за наслідками судового вирішення спору із значною затримкою, колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право на присудження йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Верховним Судом у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду ухвалено постанову від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19, в якій сформовано наступний правовий висновок. Синтаксичний розбір текстуального змісту\~ статті 117 Кодексу законів про працю України\~ дає підстави суду зробити висновки про те, що відповідальність у розмірі середнього заробітку застосовується лише в разі невиплати всіх належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо випливає із цієї норми. Аналіз такого правового врегулювання дає змогу суду зробити правовий висновок, який непрямо випливає з приписів частини першої\~ статті 117 Кодексу законів про працю України, про те, що в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Таким чином, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2020 року у справі № 480/3105/19 дійшов висновку, що залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку, однак за весь час їх затримки по день фактичного розрахунку. Згідно до картки особового рахунку на виплату грошового забезпечення від позивачу до виплати при звільненні у грудні 2018 року було нараховано 115333,50 грн. При цьому загальний розмір належних позивачу при звільнені виплат складає 196087,38 грн (115333,50 грн + 80753,88 грн). Отже, відсоток, який складає невиплачена при звільненні сума 80753,88 грн, у співвідношенні до загальної суми 196087,38 = 41,18%. Відповідно такий самий відсоток середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні від загальної\~ суми складає 114237,93 грн (277411,20 *41,18/100). Таким чином, ця сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні є співмірною з урахуванням правової позиції Верховного Суду та підлягає виплаті позивачу. Враховуючи вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що з військової частини [NUMBER] [INFO] слід стягнути на користь позивача середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 27 грудня 2018 року\~ по 27 квітня 2021 року \~\~в сумі 114237,93 грн. Колегія суддів також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Також згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Поряд з тим, частиною 1\~ статті 139 КАС України\~ визначено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього\~ Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Відповідно до п.п.1 п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України\~ Про судовий збір, за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру, який подано фізичною особою або фізичною особою\~ підприємцем встановлюється ставка судового збору у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, колегія суддів вважає, що відповідно до\~ статті 139 КАС України, належить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір у сумі 1142,37 грн за вимогу майнового характеру на суму 114237,93 грн. За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Результат розгляду: partial