Рішення адміністративного суду від 2024-07-02 00:00:00+03

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в обґрунтування якого зазначив, що 18 травня 2024 року приблизно о 19:30год. він керуючи автомобілем марки «Mercedes-Benz ML 350» р.н. [NUMBER] , рухався по автодорозі М-05 Київ-Одеса на території Черкаської області у напрямку м. Київ. На ділянці вказаної дороги, орієнтоване місцезнаходження Уманський район, м-05 Київ-Одеса 211км, він рухався зі швидкістю 90км/год і побачив попереду пост поліції та знаки обмеження швидкості, у зв`язку із чим почав знижувати швидкість згідно з вказаними дорожніми знаками і правилами дорожнього руху. На місцезнаходженні посту поліції він був зупинений працівником патрульної поліції. Після зупинки працівник патрульної поліції поліцейський 1 взводу 4 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Черкаській області молодший лейтенант поліції [PERSON] повідомив його, що він нібито, перевищив встановлену швидкість руху та попросив надати посвідчення водія та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, які він йому негайно надав. Надалі працівник поліції запропонував переглянути відеозапис з камери відеофіксації, на якій зафіксовано порушення. На відеозаписі був зображений автомобіль, на якому він рухався, у значному збільшенні, з якого він не зрозумів, звідки саме здійснювався цей запис. Усі зазначені дії, зі слів відповідача, фіксувалися на боді-камеру поліцейського. Після цього, йому видали для підпису про ознайомлення оригінал та копію постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксованого не в автоматичному режимі серії ЕНА №2180637 від 18.05.2024 року, про що він розписався, та повідомили, що він має сплатити штраф. Ознайомившись з текстом постанови він побачив, що його притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КУпАП, а саме за те, що він нібто, рухався в зоні дії знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості руху 50км/год» зі швидкістю 85 км/год, і перевищив встановлену швидкість руху більше як на 20км/год. Швидкість руху вимірювалася приладом TRUCAM TC 008451. Чим порушив п.12.9б ПДР України Перевищення водіями ТЗ встановлених обмежень швидкості руху, передбачених знаками 3.29, 3.31,30.3. Такими твердженнями він був здивований, оскільки встановлену швидкість він не перевищував і не вчиняв будь-яких порушень правил дорожнього руху. Вважає постанову, винесену 18.05.2024 року серії ЕНА №2180637 незаконною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки Правил дорожнього руху він не порушував, а дії працівника патрульної поліції [PERSON] при її винесенні протиправними. Як зазначено в постанові, швидкість руху вимірювалася приладом TRUCAM TC 008451. При цьому, зі змісту постанови не вбачається, чи був цей прилад стаціонарно встановлений у належному місці фіксації, та яка саме посадова особа здійснила збір доказів із застосуванням зазначеного приладу. Натомість, той факт, що під час розгляду справи, на прохання відповідача невідомий працівник поліції, звідкись приніс вимірювальний прилад, свідчить про те, що цей прилад не був стаціонарно розміщений, і взагалі знаходився у розпорядженні іншого працівника поліції. Переміщення працівниками поліції приладу вимірювання, а також здійснення ним фіксації не у стаціонарному положенні може свідчити про те, що відеофіксація та вимірювання швидкості руху автомобіля могли бути здійснені за межами території обмеження швидкості, а саме під час руху автомобіля ще до місця встановлення зазначеного дорожнього знаку, або з похибками (наприклад у результаті руху особи, що здійснювала вимірювання у той чи інший бік відносно нього руху автомобіля). Крім того, розгляд справи про адміністративне правопорушення та винесення оскаржуваної постанови були здійснені поліцейським 1 взводу 4 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Черкаській області молодшим лейтенантом поліції [PERSON] . При цьому, фіксація обставин події на приладі вимірювання здійснювалася іншим, невідомим йому, працівником поліції (який не представився), який на прохання відповідача з невідомого місця приніс з собою прилад вимірювання. Тобто, сама фіксація обставин події здійснювалася іншою посадовою особою, а відповідач особисто не бачив і не вивчав відеозапис з фіксацією подій, проте зробив висновок, що порушення мало місце. Також відповідачем не було зафіксовано у постанові та не доведено до відома позивача, чи були у нього взагалі правові підстави на використання зазначеного приладу вимірювання (акти приймання-передачі, журнали обліку, тощо), та чи мав право відповідач застосовувати вказаний прилад обліку у місці фіксації події, та яким розпорядчим актом це було визначено. Відповідачем було порушено вимоги ч.2 ст. 40 Закону №580-VII «Про національну поліцію». В оскаржувані постанові, «швидкість руху вимірювалася приладом TRUCAM TC 008451. Чим порушив п. 12.9.б Правил дорожнього руху Перевищення водіями ТЗ встановлених обмежень швидкості руху, передбачених знаками 3.29, 3.31, 30.3.». При цьому, контроль швидкості руху ТЗ здійснюється лише в місцях, які облаштовані відповідним знаком про здійснення відеофіксації (дорожній знак 5.70 ПДР). Відповідачем всупереч вимогам ч.2 ст. 40 Закону №580-VII «Про національну поліцію» було здійснено контроль за допомогою спеціальних технічних та (або) технічних засобів поза межами знаку 5.70 «Фото, відеофіксування порушень Правил дорожнього руху». У оскаржуваній постанові не зафіксовано відомості про вчинення порушення в межах дії зазначеного дорожнього знаку. Крім того,\~відповідачем порушено\~вимоги п.\~12.10\~Правил дорожнього\~руху.\~Так в\~оскаржуваній постанові\~зазначено,\~що позивачем\~порушено п.\~12.9.б.\~Правил дорожнього\~руху \~Перевищення водіями\~ТЗ встановлених обмежень швидкості руху, передбачених знаками 3.29, 3.31, 30.3. Згідно з п.п. б) п. 12.9. Правил дорожнього руху, водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «И» пункту 30.3 цих Правил. Відповідно до п.12.10 Правил дорожнього руху, додаткові обмеження дозволеної швидкості руху можуть вводитися тимчасово і постійно. При цьому, разом із знаками обмеження швидкості руху 3.29 та/або 3.31 обов`язково додатково встановлюється відповідні дорожні знаки, які попереджають про характер небезпеки та/або наближення до відповідного об`єкта (абз. 2п.12.10 Правил дорожнього руху). У разі коли дорожні знаки обмеження швидкості руху 3.29 та/або 3.31 встановлені з порушенням визначених цими Правилами вимог щодо їх введення чи з порушенням вимог національних стандартів або залишені після усунення обставин, за яких їх було встановлено, водій не може бути притягнений до відповідальності згідно із законодавством за перевищенням встановлених обмежень швидкості руху. Відповідачем всупереч вимогам п. 12.10 Правил дорожнього руху винесено постанову про притягнення до адміністративної відповідальності при відсутності відповідних дорожніх знаків, які попереджають про характер небезпеки та/або наближення до відповідного об`єкта. У оскаржуваній постанові не зафіксовано відомості про вчинення порушення в межах дії зазначених дорожніх знаків, які попереджають про характер небезпеки та/або наближення до відповідного об`єкта, та не зафіксовано наявність будь-яких інших знаків, крім 3.29, 3.31, 30.3. З наведених підстав просив суд, скасувати постанову серії ЕНА №2180637 від 18 травня 2024 винесену поліцейським 1 взводу 4 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Черкаській області Кернос Сергієм Андрійовичем про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП; справу про адміністративне правопорушення закрити. Позивач в судове засідання не з`явився, подав до канцелярії суду заяву в якій вказав, що позов підтримує та просить позов задовольнити, справу розглядати за його відсутністю. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином. Причини своєї неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутністю суду не надав. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (п. 2 ч. 1 ст. 5 КАС України). Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч. 1 ст. 9 КАС України). Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно із ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Стаття 8 КУпАП визначає, що особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення. Відповідно до ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Згідно п. 1 розділу IV Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1395 від 07.11.2015, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, поліцейський виносить постанову по справі про адміністративне правопорушення. Пунктами 4-5 Розділу І Інструкції № 1395 передбачено, що у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу. Постанова виноситься в разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених статтями 80 і 81 (в частині перевищення нормативів вмісту забруднюючих речовин у відпрацьованих газах транспортних засобів), частинами першою, другою, третьою, п`ятою, шостою, восьмою, десятою і одинадцятою статті 121, статтями 121-1, 121-2, частинами першою і другою статті 121-3, частинами першою, другою, третьою, п`ятою і шостою статті 122, частиною першою статті 123, статтями 124-1, 125, частинами першою, другою і четвертою статті 126, частинами першою, другою і третьою статті 127, статтями 128 - 129, частиною першою статті 132-1, частинами третьою, шостою, восьмою, дев`ятою, десятою і одинадцятою статті 133-1, частинами першою, другою і третьою статті 140, частинами шостою, сьомою і восьмою статті 152-1 КУпАП. Разом з тим, відповідно до Закону України «Про дорожній рух» правила дорожнього руху встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (ПДР України). Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила. Відповідно до ч. 1 ст. 268 КУпАП особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Особливості розгляду справ про адміністративні правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279-1-279-8 цього Кодексу. Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами. Судом встановлено, що відповідно до постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА №2180637 від 18.05.2024 року, винесеної поліцейським 1 взводу 4 роти 1 батальйону Управління патрульної поліції в Черкаській області молодшим лейтенантом поліції Керносом С.А., позивача [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.122 КУпАП та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 грн. В оскаржуваній постанові вказується, що [PERSON] рухався в зоні дії знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості руху 50км/год» зі швидкістю 85 км/год, і перевищив встановлену швидкість руху більше як на 20км/год. Швидкість руху вимірювалася приладом TRUCAM TC 008451. Чим порушив п.12.9.б ПДР України Перевищення водіями ТЗ встановлених обмежень швидкості руху, передбачених знаками 3.29, 3.31,30.3, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.122 КУпАП та підданий адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі 340,00 грн. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За нормою ч. 2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Разом з тим, належних та достатніх доказів на підтвердження тих обставин, що позивач порушив п. 12.9.б Правил дорожнього руху Перевищення водіями ТЗ встановлених обмежень швидкості руху, передбачених знаками 3.29, 3.31, 30.3, надано не було. Враховуючи, що відповідачем не було доведено належними, достатніми та допустимими доказами, що позивач 18.05.2024 року, приблизно о 19:30год. на автодорозі М-05 Київ-Одеса на території Черкаської області у напрямку м. Київ, на ділянці вказаної дороги, орієнтоване місцезнаходження Уманський район, м-05 Київ-Одеса 211км,. рухався в зоні дії знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості руху 50км/год» зі швидкістю 85 км/год, і перевищив встановлену швидкість руху більше як на 20км/год, то підстави вважати порушення ним вимог п. 12.9.б Правил дорожнього руху- відсутні. Таким чином, оскаржувана постанова від 18.05.2024 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст.122КУпАП підлягає скасуванню. Будь-яких доказів, які б свідчили про вчинення позивачем порушення правил дорожнього руху при винесенні оскаржуваної постанови не надано, зокрема, відповідачем не надано суду та не долучено до оскаржуваної постанови, фото-, відеофіксації порушення позивачем правил дорожнього руху тощо. Так, єдиним доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення є сама оскаржувана постанова по справі про адміністративне правопорушення, в якій зафіксовано порушення водієм правил дорожнього руху. При цьому, слід зазначити, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності не є беззаперечним доказом вчинення особою правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення. З викладеного слідує, що окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї. В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Зазначене узгоджується з постановою Верховного Суду від 26.04.2018 року у справі № 338/1/17. При цьому, суд вважає за потрібне наголосити на необхідності дотримуватися позиції, вказаної у рішенні Європейського суду з прав людини, яку він висловив у пункті 53 рішення у справі «Федорченко та Лозенко проти України», відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом». Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справах «Шенк проти Швейцарії» від 12.07.1988 року, «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998 року, «Яллог проти Німеччини» від 11.07.2006 року, «Шабельник проти України» від 19.02.2009 року, зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією. Європейський суд з прав людини у рішеннях від 07.11.2002 року по справі «Лавентес проти Латвії» та від 08.02.2011 року по справі «Берктай проти Туреччини» наголосив, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву, що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумцій». Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішення має бути прийняте з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.. Будь-яких доказів вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КУпАП, відповідачем до суду не надано. Таким чином, суд вважає, що відповідачем в порушення вимог ст.77 КАС України не надано доказів на підтвердження правомірності оскаржуваної постанови. Згідно ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь. Оскільки в ході розгляду справи суду не надано доказів на підтвердження винності [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КАС України, суд вважає за необхідне закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно позивача. На підставі викладеного,

Результат розгляду: granted