Рішення адміністративного суду від 2022-08-29 00:00:00+03

Позивач, [PERSON] , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини [NUMBER] в якому просив суд: - визнати протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та не виплати [PERSON] грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як одинокій матері за період 2012-2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 28.10.2020; - зобов`язати Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як одинокій матері за період 2012-2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 28.10.2020; - визнати протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та не виплати [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018; - зобов`язати Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018; - визнати протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо не проведення перерахунку посадового окладу та окладу за військовим званням [PERSON] , з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з 50 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01.03.2018, на 01.01.2019 та на 01.01.2020 та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти, надбавки за вислугу років, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ, постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 №704 та норми приміток Додатків 1-14 до неї, «Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.02.2008 року № 45; - зобов`язати Військову частину [NUMBER] провести перерахунок посадового окладу та окладу за військовим званням [PERSON] з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з 50 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01.03.2018 року, на 01.01.2019 року та на 01.01.2020 роду та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти, надбавки за вислугу років, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року №2262-ХП, постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року №704 та норми приміток Додатків 1-14 до неї, «Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.02.2008 року № 45. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено про протиправну бездіяльність відповідача, яка полягали у нарахуванні та не виплаті [PERSON] грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як одинокій матері за період 2012-2020 роки, індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, а також у не проведенні перерахунку посадового окладу та окладу за військовим званням позивача. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 28.10.2021 позов задоволено частково. Вирішено вийти за межі позовних вимог. Визнано протиправними дії Військової частини [NUMBER] щодо відмови у нарахуванні та виплаті [PERSON] індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018. Зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 із врахуванням наявності підстав, визначених Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" №1282-XII від 03.07.1991 та Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, з утриманням належних податків та зборів. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, позивачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення в цій частині, та прийняти постанову про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстнції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу. На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративно судочинства України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Як свідчать матеріали справи, [PERSON] з 01.03.2000 проходила військову службу у Військовій частині [NUMBER] та з 22.12.2020 виключена зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, що підтверджується витягом з наказу від 22.12.2020 №275 та витягом із послужного списку. 25.03.2021 позивач звернувся до Військової частини [NUMBER] з заявою, за результатами розгляду якої листом від 13.04.2021 відповідач повідомив заявника про відсутність законодавчих підстав та бюджетного фінансування для нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби за період з 01.01.2016 по 28.02.2018; а також відсутність законодавчих підстав для виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як одинокій матері за період 2012-2020 роки та проведення перерахунку посадового окладу та окладу за військовим званням, з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з 50 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01.03.2018 року, на 01.01.2019 року та на 01.01.2020 роду та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти, надбавки за вислугу років. Не погодившись з правомірною бездіяльністю Військової частини [NUMBER] , позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Надаючи правову оцінку вимогам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне. Стосовно перерахунку посадового окладу та окладу за військовим званням [PERSON] , з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з 50 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01.03.2018, на 01.01.2019 та на 01.01.2020 та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти, надбавки за вислугу років, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині з огляду на наступне. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ч.1 ст.43); кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом (ч.4 ст.43). Згідно з ч. 1 ст. 40 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", до складу грошового забезпечення згаданих вище осіб входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Згідно з ч. 4 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Відповідно до п. 4 постанови КМУ від 30.08.2017 №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" (надалі - постанова КМУ №704) у первісній редакції було установлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14. Постанова КМУ №704 набрала чинності з 01.03.2018. Вже на момент набрання чинності постановою КМУ №704 п. 4 цього акту права був викладений у редакції згідно з п. 6 постанови КМУ від 21.02.2018 № 103 (надалі - постанова КМУ №103), а саме: "4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.". Пункт 6 постанови КМУ №103 втратив чинність у зв`язку із набуттям законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 по справі №826/6453/18. Тобто лише з 29.01.2020 була відновлена дія п. 4 постанови КМУ №704 у первісній редакції, яка запроваджувала у якості однієї із величин алгоритму розрахунку показника окладу за посадою мінімальний розмір заробітної плати. Проте, згідно з п. 3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів враховує висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 по справі №240/4946/18 відповідно до яких: 1) 01.01.2017 набрав чинності Закон України від 06.12.2016 №1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»; 2) За змістом п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1774-VІІІ мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується в розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 01 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року; 3) Таким чином, за загальним правилом дії норм права у часі, у зв`язку з набранням чинності Законом України від 06.12.2016 №1774-VІІІ, яким установлено розрахункову величину для визначення посадових окладів, заробітної плати працівників та інших виплат і заборонено застосовувати мінімальну заробітну плату після набрання чинності цим Законом, положення ст. 37 Закону України від 28.02.1991 №796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щодо обчислення щомісячної грошової допомоги у процентному співвідношенні до мінімальної заробітної плати застосуванню не підлягають. Крім того, правові висновки постанови Верховного Суду від 18.02.2021 у справі №200/3775/20-а, постанови Верховного Суду від 11.02.2021 у справі №200/3757/20-а також указують на неможливість використання при обчисленні розміру окладу за посадою і окладу за військовим званням та похідних від цих величин суміжних складових грошового забезпечення військовослужбовця мінімального розміру заробітної плати. Враховуючи, що норма п. 3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 №1774-VІІІ не втратила чинності і за юридичною силою є вищою за приписи п. 4 постанови КМУ №704 у редакції до внесення змін постановою КМУ №103, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відсутність правових підстав для обчислення розміру окладу за посадою позивача та окладу за військовим званням із використанням величини мінімальної заробітної плати, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року. Крім того, доводи позивача щодо необхідності застосування при обчисленні посадового окладу та окладу за військовим званням мінімальної заробітної плати, також обґрунтовані посиланням на текст приміток до Додатків 1 та 14 до постанови КМУ № 704. Додатки 1 та 14 до постанови КМУ № 704 закріплені у вигляді таблиць, в яких зазначені відповідні тарифні коефіцієнти та містяться відповідні примітки пояснюючого характеру. Згідно Правил підготовки проектів актів Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 06.09.2005 № 870, в п.п. 2 п. 20 визначено, що до змісту проекту положення або іншого нормативно-правового акта (далі - документ), який передбачається затвердити постановою, встановлюються, зокрема, такі вимоги стосовно структури проекту документа: в окремих випадках допускається, як виняток, застосування примітки (зноски) без нормативних положень. Тобто, "примітка" ототожнюється поняттю "зноска", а тому примітки вказані в Додатках 1 та 14 до постанови КМУ № 704, не містять норм права, мають пояснювальний характер та суперечать п. 3 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1774-VIII, який натомість такі норми права містить. З урахуванням вказаного вище, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не проведення перерахунку посадового окладу та окладу за військовим званням позивача, з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з 50 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01.03.2018, на 01.01.2019 та на 01.01.2020 та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти, надбавки за вислугу років, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-ХІІ, постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 №704 та норми приміток Додатків 1-14 до неї, «Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.02.2008 року № 45 та зобов`язання відповідача провести перерахунок посадового окладу та окладу за військовим званням позивача з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з 50 % розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01.03.2018 року, на 01.01.2019 року та на 01.01.2020 роду та множенням на відповідні тарифні коефіцієнти, надбавки за вислугу років, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року №2262-ХП, постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 року №704 та норми приміток Додатків 1-14 до неї, «Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.02.2008 року № 45. Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як одинокій матері за період 2012-2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 28.10.2020 та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як одинокій матері за період 2012-2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 28.10.2020, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості. Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне. Судовим розглядом встановлено, що на утриманні позивача перебуває дитина - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 8 ст. 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення. Згідно з ст. 4 Закону України "Про відпустки" (у редакції станом на час виключення позивача зі списків особового складу військової частини), передбачено такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України "Про відпустки" (у редакції станом на час виключення позивача зі списків особового складу військової частини), жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України). Визначення «одинокої матері» наведено у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року № 9 та пункті 5 частини дванадцятої статті 10 Закону України "Про відпустки". Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України одинокою матір`ю слід вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама. Відповідно до п. 5 ч. 12 ст. 10 Закону України "Про відпустки", одинока матір це матір, яка виховує дитину без батька. Отже, право на додаткову відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька. При цьому, основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є: виховання та утримування дитини без участі батька. Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які слід пред`явити жінці, котра виховує дитину без батька, для отримання додаткової відпустки. Зі змісту вказаних вище норм вбачається, що саме на жінку покладається обов`язок довести до відома роботодавця про наявність у неї статусу «одинокої матері» та надати будь-які документи, які б належним чином підтверджували наявність в неї такого статусу (копію свідоцтва про народження дитини, в якому відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері, документ, який підтверджував би те, що батько не бере участі саме у вихованні дитини, довідка про перебування жінки на обліку у органах соціального захисту населення як такої, що є одинокою матір`ю тощо). Тобто, одинокій матері додаткова оплачувана відпустка повинна надаватися виключно за умови підтвердження відповідними документами такого статусу. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивачем зазначено, що у свідоцтві про народження дитини, [PERSON] [INFO] відомості про батька дитини внесені на підставі ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України та зазначено батьком [PERSON] . Крім того, зазначено, що такої особи як [PERSON] не існує. Як свідчать матеріали справи, позивачем до заяви від 25.03.2020 адресованої Військовій частині [NUMBER] , в якій [PERSON] , зокрема, просила нарахувати та виплатити на її користь компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як одинокій матері за період 2012-2020 роки долучено свідоцтво про народження дитини - [PERSON] [INFO] та Витяг з державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження з зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України від 31.08.2018 №00020893951. Відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Вказані встановлені обставини по справі спростовують висновок суду першої інстанції про недоведення позивачем статусу одинока матір. Крім того, на спростування вказаних висновків суду першої інстанції свідчать долучені позивачем до матеріалів справи копії наступних доказів, а саме: довідки Ленінського відділу реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції від 04.07.2007 №48/03-06 зі змісту якого встановлено, що відомості про батька [PERSON] записані за заявою матері згідно з ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, довідок УПСЗН Жовтневого району Харківської міської ради від 02.08.2012 №73 та від 30.05.2013 № 1124, якими підтверджено отримання [PERSON] допомоги, як одинокій матері на дитину [PERSON] [INFO] у період з 01.07.2007 по 30.06.2025, повідомлення Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №129, зі змісту якої встановлено, що дитину, [PERSON] , виховує марір - [PERSON] , а батько [PERSON] , зокрема, жодного разу не відвідував школу та батьківські збори та участь у шкільному житті дитини не брав. Обізнаність відповідача про те, що [PERSON] є одинока матір підтверджується долученими до матеріалів справи копіями наступних доказів, а саме: довідки Військової частини [NUMBER] від 04.08.2020 №449, якою засвідчено, що на утриманні позивача знаходиться сім`я у складі син - [PERSON] [INFO] . З урахуванням встановлених по справі обставин, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки відповідачем не надавалася позивачу додаткова відпустка, як одинокій матері за період 2012-2020 роки, а також враховуючи, що позивачем доведено до відома роботодавця наявність у неї статусу «одинокої матері» та вказаний статус підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, наявні підстави для визнання протиправними дії Військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та не виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як одинокій матері за період 2012-2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як одинокій матері за період 2012-2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Кодексу адміністративно судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Враховуючи, що висновки викладені в рішенні суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог в частині визнання протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та не виплати [PERSON] , грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як одинокій матері за період 2012-2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 28.10.2020 та зобов`язання Військової частини [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як одинокій матері за період 2012-2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, а саме 28.10.2020 не відповідають обставинам справи, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28.10.2021 в цій частині з прийняттям постанови про часткове задоволення позовних вимог, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Результат розгляду: partial