Рішення адміністративного суду від 2022-09-29 00:00:00+03

Позивачка, [PERSON] , звернулася 05.04.2022року до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом, в якому просила: - визнати протиправними дії поліцейського ВРПП Нікопольського районного управління Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області Салюка М.М., - скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованому не в автоматичному режимі серії БАВ №504098 від 27.03.2022 року. Позов обґрунтовано тим, що 27.03.2022 року поліцейським ВРПП Нікопольського районного управління Головного управління Національної поліції у Дніпропетровській області Салюком М.М., винесено постанову серія БАВ №504098, якою позивачку притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.8 ст. 121 КУпАП та стягнуто штраф у розмірі 8500 грн. Зазначену постанову позивачка вважає протиправною, оскільки доказів з митних органів відповідно до Митного кодексу України позивачці не було надано про порушення. Будь-які фактичні дані поліцейським не розглядались. В постанові не вказано, які приписи ст. 16 Закону України „Про дорожній рух були нею порушені. В постанові не зазначено відомості про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис. Їй не було роз`яснено зміст ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП. Не надано можливість скористатись послугами адвоката. Поліцейським було порушено вимоги ст.245 КУпАП. Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області року позовну заяву [PERSON] залишено без задоволення, а постанову від 27.03.2022 року серія БАВ № 504098 - без змін. Свою позицію суд першої інстанції обґрунтував тим, що дійсно, відповідач не надав відеозапис самого факту правопорушення, але це не означає, що особа яка вчинила проступок має уникнути адміністративної відповідальності. Достатнім доказом правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності відповідача у даній категорії справ (оскарження рішень поліцейських патрульної поліції про притягнення до адміністративної відповідальності) є викладене в постанові поліцейським. Зазначене буде достатнім, допоки не буде надано обґрунтованих належних доказів, які безсумнівно спростують встановлені поліцейським в постанові обставини. Суд вказав, що доказів того, що факт правопорушення не мав місце з боку позивачки, остання суду не надала. Факт скоєння правопорушення підтверджується складеною у відповідності до вимог КУпАП постановою про адміністративне правопорушення, відтак спірна постанова винесена на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені КУпАП. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу. В обґрунтування апеляційної скарги позивачка вказує, що їй не було роз`яснено зміст ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП. Не надано можливість скористатись послугами адвоката. Поліцейським було порушено вимоги ст.245 КУпАП. Крім того, оскаржувана постанова не містить відомостей про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис. Справа була розглянута за відсутності позивачки. Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті спору. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне. Судом першої інстанції встановлено, що \~позивачка 27.03.2022 р. о 10 год. 50 хв. в місті Нікополі по вулиці Героїв Чорнобиля керувала транспортним засобом Mazda з іноземними номерами всупереч встановлених Митним кодексом України обмежень, а саме: передано керування особі яка не ввозила ТЗ на митну територію України, щодо якого порушено заборону, встановлену Митним кодексом України, чим порушено вимоги ст. 16 Закону України "Про дорожній рух" та скоїла адміністративне правопорушення, передбачене ч. 8 ст. 121 КУпАП (а.с.8). Позивачка вважає постанову БАВ № 504098 від 27.03.2022 року необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню в зв`язку з неповними з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків поліцейського фактичним обставинам справи, складанням постанови з порушенням вимог законодавства. Суд першої інстанції у задоволенні позову відмовив. Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи. Судом апеляційної інстанції встановлено, що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Кодексу України про адміністративні правопорушення (КУпАП), Закону України "Про дорожній рух", Закону України «Про Національну поліцію», норми Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 р. №1306 «Про Правила дорожнього руху». Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України. Предметом даного спору є правомірність/протиправність постанови серія БАВ №504098 від 27.03.2022 року, якою застосовано до позивачки штраф в розмірі 8500грн. за порушення ст.16 Закону України "Про дорожній рух" та скоєння адміністративного правопорушення, що передбачене ч. 8 ст. 121 КУпАП. Згідно частини 2 ст. 16 Закону України "Про дорожній рух" водій зобов`язаний: - не допускати випадків керування транспортним засобом, щодо якого порушено обмеження, встановлені Митним кодексом України, а саме: порушено строки його тимчасового ввезення та/або переміщення в митному режимі транзиту; транспортний засіб використовується для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні; транспортний засіб передано у володіння, користування або розпорядження особі, яка не ввозила його на митну територію України або не поміщувала в митний режим транзиту. Частина 8 ст. 121 КУпАП передбачає, що керування водієм транспортним засобом, щодо якого порушено обмеження, встановлені Митним кодексом України, а саме: порушено строки його тимчасового ввезення та/або переміщення в митному режимі транзиту; транспортний засіб використовується для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні; транспортний засіб передано у володіння, користування або розпорядження особі, яка не ввозила його на митну територію України або не поміщувала в митний режим транзиту, - тягне за собою накладення штрафу на водія в розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Отже, за керування автомобілем на іноземній реєстрації, який своєчасно не вивезено за межі України, законодавство передбачає штраф у розмірі 8500 грн., при цьому поліцейські мають правові підстави прийняти постанову про накладення штрафу за зазначене правопорушення на місці зупинки транспортного засобу. Стаття 14 Закону України " Про дорожній рух" зобов`язує учасників дорожнього руху знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху. Відповідно до ст. 31 Закону України "Про дорожній рух" тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб. Такі транспортні засоби не можуть використовуватися для цілей підприємницької діяльності та/або отримання доходів в Україні, бути розкомплектовані чи передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам. Транспортні засоби, зареєстровані відповідними органами іноземних держав, які ввезені на територію України та перебувають під митним контролем, підлягають вивезенню або поміщенню в інший митний режим у строки, визначені законодавством з питань державної митної справи. Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України N 1306 від 10 жовтня 2001 року. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством. В пункті 1.3 Правил дорожнього руху зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Відповідно до п. 30.1 Правил дорожнього руху власники механічних транспортних засобів і причепів до них повинні зареєструвати (перереєструвати) їх в уповноваженому органі МВС або провести відомчу реєстрацію в разі, якщо законом установлена обов`язковість проведення такої реєстрації, незалежно від їхнього технічного стану протягом 10 діб з моменту придбання (отримання), митного оформлення або переобладнання чи ремонту, якщо необхідно внести зміни до реєстраційних документів. Пунктом 10 ч. 1, ст. 35 Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що поліцейський може зупиняти транспортні засоби у разі, якщо зупинка транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, здійснюється з метою виявлення його передачі у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не помішували в митний режим транзиту, а також у разі, якщо водій порушив правила дорожнього руху України. Згідно зі ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення, зокрема, про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. Таким чином, до компетенції органів Національної поліції належить розгляд справ про порушення правил дорожнього руху, в тому числі за керування водієм транспортним засобом, щодо якого порушено обмеження, встановлені Митним кодексом України. Слід зазначити, що в силу ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що для притягнення особи до адміністративної відповідальності суб`єкт владних повноважень з`ясовує наявність доказів, що підтверджують вчинення адміністративного проступку. Зокрема, відповідно до ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: - чи було вчинено адміністративне правопорушення, - чи винна дана особа в його вчиненні, - чи підлягає вона адміністративній відповідальності, - чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, - чи заподіяно майнову шкоду, - чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Таким чином вказана норма серед іншого передбачає оцінку поліцейським, чи винна особа у вчиненні правопорушення. Водночас, при складанні постанови про накладення адміністративного стягнення поліцейський надає оцінку доказам, які підтверджують факт вчинення правопорушення. Зокрема, статтею 251 КУпАП України передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Згідно з ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Відповідно до ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що оскільки законодавство України про адміністративні правопорушення має каральну направленість, то з урахуванням принципів і загальних засад КУпАП, практики Європейського Суду по правах людини, передбачається принцип презумпції невинуватості особи, поки її винуватість не буде доведена у встановленому законом порядку. При цьому зміст постанови про накладення адміністративного стягнення має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП. Зокрема, у постанові про накладення адміністративного стягнення слід навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів. Позивачка стверджує, що відсутні докази вчинення нею адміністративного правопорушення. Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що в пункті 7 постанови вказано, що «до постанови додаються» відео в архіві та пояснення. Водночас, [PERSON] в постанові зазначила, що розгляду справи не відбувалось, пояснення не відбирались по факту правопорушення. При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що будь-яких доказів на підтвердження обставин, викладених в постанові про притягнення до адміністративної відповідальності, зокрема, вказані відеоматеріали чи будь-які інші докази, що передбачені ст.251 КУпАП, матеріали справи не містять. Не надані такі і до суду апеляційної інстанції. На думку колегії суддів апеляційної інстанції відсутність доказів щодо вчинення позивачем адміністративного правопорушення не дають підстав для підтвердження події правопорушення та \~встановлення вини особи у вчинені цього правопорушення Водночас, наявність самої постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності не є доказом вчинення особою адміністративного правопорушення. Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що постанова у справі про адміністративне правопорушення містить лише відомості, внесені особою яка може бути зацікавленою, отже підтвердження зазначених фактів іншими безсторонніми особами матеріали справи не містять. Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. При цьому матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення позивачем адміністративного правопорушення. Правова позиція щодо покладення обов`язку доказування саме на відповідача в подібних правовідносинах, викладена в постановах Верховного Суду від 08 листопада 2018 року по справі № 201/12431/16-а, від 23 жовтня 2018 року по справі № 743/1128/17, від 15 листопада 2018 року по справі № 524/5536/17. Колегія суддів апеляційної інстанції, вказує на те, що бездоганне виконання суб`єктом владних повноважень процесуальних/процедурних норм є запорукою притягнення винної особи до відповідальності. Однак порушення таких приписів може бути покладено в основу скасування постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності. Колегія суддів апеляційної інстанції враховує висновки, які викладені у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» від 14.02.2008 року та у Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) про те, що суд при оцінці доказів у конкретній справі повинен керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом»; таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Доведення «поза розумним сумнівом» означає, що позиція представлена суб`єктом владних повноважень, має бути доведена таким чином, щоб у «розумної (розсудливої) людини» не лишилося «розумного сумніву» що особа винна. Натомість, матеріали справи не містять доказів на підтвердження вини позивачки у вчиненні адміністративного правопорушення. Оскільки не доведена вина особи на яку накладено адміністративне стягнення, то в силу принципу «поза розумним сумнівом» відповідач не довів правомірності своїх дій та рішень. Отже, оскільки доказів вини позивачки у вчиненні правопорушення відповідачем не надано, колегія суддів дійшла висновку про відсутність в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 8 ст. 121 КУпАП, що в свою чергу свідчить про протиправність складеної відносно останньої постанови про накладення адміністративного стягнення, і, як наслідок, закриття справи про адміністративне правопорушення відносно позивачки. Суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив обставини справи, що призвело до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову. Разом з тим, суд апеляційної інстанції зауважує, що складення та винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення відноситься до компетенції відповідача-1 та є складовою частиною виконання посадовою особою Національної поліції України своїх обов`язків, передбачених законом, а тому вимоги позивачки щодо визнання протиправними дій відповідача-1 щодо складання оскарженої постанови задоволенню не підлягають. Розподіляючи судові витрати зі сплати судового збору, колегія суддів апеляційної інстанції виходить з наступного. Національна поліція України центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічного порядку та громадської безпеки. Діяльність Національної поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ згідно із законом. Систему Національної поліції складають центральний орган управління Національною поліцією та територіальні органи Національної поліції. До складу апарату центрального органу управління Національної поліції входять організаційно поєднані між собою структурні підрозділи, що забезпечують діяльність керівника Національної поліції, а також виконання покладених на Національну поліцію завдань. Такими підрозділами є: кримінальна поліція, патрульна поліція, органи досудового розслідування, поліція охорони, спеціальна поліція, КОРД, поліція особливого призначення, поліція превенції (з 2018 року), поліція тактико-оперативного реагування, академія патрульної поліції. Патрульна поліція підрозділ Національної поліції, який цілодобово патрулює міста України, забезпечує громадський порядок та безпеку, першим реагує на повідомлення про правопорушення і надзвичайні події, надає поліцейські послуги, первинну медичну та невідкладну допомогу громадянам, забезпечує безпеку дорожнього руху, розглядає справи про адміністративні правопорушення і застосовує засоби адміністративного впливу до правопорушників, організовує заходи безпеки на місці ДТП, оформлення необхідних документів. Матеріалами справи підтверджується, що позивачка зазначила в позові відповідачами Поліцейського відділу реагування патрульної поліції Нікопольського районного управління поліції Головного управління національної поліції у Дніпропетровській області [PERSON] та Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області. Тобто відповідач-1 у справі є посадовою особою Департаменту патрульної поліції (Поліцейський відділу реагування патрульної поліції Нікопольського районного управління поліції Головного управління національної поліції у Дніпропетровській області Салюка Матвія Миколайовича), а відповідач-2 - структурний підрозділ апарату Департаменту патрульної поліції (Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області). Департамент патрульної поліції міжрегіональний територіальний орган Національної поліції України, який складається зі структурних підрозділів апарату Департаменту патрульної поліції і його територіальних (відокремлених) підрозділів. Отже, Департамент патрульної поліції (що знаходиться за адресою вул. Федора Ернста, 3, м. Київ, 03048, ЄДРПОУ 40108646) - є особою з якої слід стягнути судовий збір, сплачений позивачкою у даній справі. Так, відповідно до положень ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позивачем за подання позову сплачений судовий збір у розмірі 496,20 грн. та за подання апеляційної скарги 744,30 грн., який у загальному розмірі складає 1240,50 грн. Враховуючи результат апеляційного перегляду, підлягає стягненню на користь позивача сплачений ним судовий збір за подання позову та апеляційної скарги у розмірі 620,25 грн. (1240,50:2) за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції. На підставі викладеного,

Результат розгляду: partial