Рішення адміністративного суду від 2022-07-13 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Східної митниці Держмитслужби про стягнення з Луганської митниці Державної фіскальної служби заборгованість по заробітній платі в розмірі 316754,39 грн.; стягнення з Луганської митниці Державної фіскальної служби середній заробіток за весь період затримки розрахунку до дня ухвалення судового рішення без урахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 грудня 2021 року позов задоволено частково. Зобов`язано Східну митницю Держмитслужби нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за стаж державної служби за період 2015-2018 років. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Державна митна служба України в особі Луганської митниці звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Апелянт вважає, що затримка з виконання рішення суду відбулася не з його вини, а з вини позивача, оскільки останній не звертався до Державної виконавчої служби України із заявою про примусове виконання виконавчого листа про його поновлення на посаді. Щодо компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за стаж державної служби, Також апелянт зазначив, що не погоджується з тим, що позивач має право на грошову компенсацію за невикористану частину щорічної додаткової відпустки за стаж державної служби за 2015-2018 роки з огляду на те, що додаткові відпустки згідно законодавства виплачуються тільки працівникам, які мають дітей або неповнолітню дитину- особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А1 групи. Також у апеляційній скарзі апелянт просив замінити Східну митницю Держмитслужби на Державну митну службу України в особі Луганської митниці як відокремленого підрозділу. Відповідно до частини 1 статті 52 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив. Судом установлено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02.10.2019 №858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної митної служби та реорганізовано деякі територіальні органи Державної фіскальної служби шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної митної служби. Відповідно до Додатку 1 до цієї постанови, зокрема Луганську митницю ДФС реорганізовано шляхом приєднання до Східної митниці Держмитслужби. Крім того, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2020 №895 «Деякі питання територіальних органів Державної митної служби» реорганізовано територіальні органи Державної митної служби шляхом їх приєднання до Державної митної служби. Відповідно до додатку 1 до цієї постанови, зокрема, Східну митницю Держмитслужби приєднано до Державної митної служби. 03 грудня 2020 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис за №1000741030010086387 про відокремлений підрозділ Державної митної служби України - Луганську митницю. З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для допущення процесуального правонаступництва шляхом заміни відповідача у справі - Східної митниці Держмитслужби його правонаступником - Державну митну службу України в особі Луганської митниці як відокремленого підрозділу (код ЄДРПОУ ВП 44030626). Позивач також звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду та задовольнити позов. В обгрунтування скарги позивач зазначив, що в позовній заяві ним були заявлені вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості з оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі за період з 07 серпня 2018 року по 14 жовтня 2019 року у розмірі 202 546,19 грн. та компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за стаж державної служби за період з 2015 по 2018 роки у розмірі 19708 грн. Проте при ухваленні рішення судом не було вказано конкретної суми, яка підлягала стягненню з відповідача на користь позивача, що унеможливлює виконання рішення суду та реалізації позивачем своїх прав. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні. Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні. В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова. З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження. Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків. Як убачається з матеріалів справи, рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 серпня 2018 року по справі № 826/15521/16 було задоволено адміністративний позов позивача та поновлено останнього на посаді заступника начальника Луганської митниці Міндоходів - начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями, також стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 233775,52 грн. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2019 року в справі № 826/15521/16 апеляційні скарги Луганської митниці Державної фіскальної служби, Державної фіскальної служби України задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 серпня 2018 року змінено, виклавши п`ятий абзац її резолютивної частини в такій редакції: «Стягнути з Луганської митниці Державної фіскальної служби на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 жовтня 2014 року по 06 серпня 2018 року згідно довідки № 75 Державної фіскальної служби України, у розмірі 233528,40 (двохсот тридцяти трьох тисяч п`ятсот двадцяти восьми) гривень 40 копійок без урахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, за виключенням вже виплаченого середнього заробітку за один місяць.» У іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 серпня 2018 залишено без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 21 липня 2021 року в справі № 826/15521/16 (провадження № К/9901/5659/19, К/9901/5872/19) касаційні скарги Державної фіскальної служби України та Луганської митниці задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 серпня 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2019 року в частині позовних вимог про зобов`язання Державної фіскальної служби України проінформувати Міністерство юстиції України та відкликати відомості про застосування до позивача заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України «Про очищення влади», скасовано та ухвалено в цій частині нову постанову про відмову у задоволенні позовних вимог. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 серпня 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2019 року в частині позовних вимог про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано та ухвалено в цій частині позовних вимог нову постанову, якою позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Луганської митниці на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 жовтня 2014 року по 06 серпня 2018 року у розмірі 328028,40 (триста двадцять вісім тисяч двадцять вісім) гривень 40 копійок без урахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, за виключенням вже виплаченого середнього заробітку за один місяць. В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 серпня 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2019 року залишено без змін. Як свідчать матеріали справи, фактично Наказ № 475-0 про поновлення позивача на посаді було видано відповідачем 15 жовтня 2019 року. У п. 3.2 наказу зазначено, що позивачу встановлено надбавку за вислугу років у розмірі 50% та зазначено, що останній станом на 15.10.2019, має стаж державної служби 25 років 07 місяців 13 днів. Тобто, відповідач нарахував стаж державної служби за весь період вимушеного прогулу (включаючи період зволікання з виконанням рішення суду про поновлення позивача на роботі з 07 серпня 2018 року по 14 жовтня 2019 року). 21 жовтня 2019 року позивача наказом від 21 жовтня 2019 року № 1669-0 Державної Фіскальної служби України та наказом від 22 жовтня 2019 року № 480-0 Луганської митниці Державної фіскальної служби було звільнено з посади заступника начальника Луганської митниці Міндоходів - начальника управління боротьби з контрабандою та митними правопорушеннями - за угодою сторін. 23 жовтня 2019 року позивач був ознайомлений з наказом від 23.10.2019 року № 482-0 «Про внесення змін до наказу Луганської митниці ДФС від 22.10.2019 року, № 480-0 «Про звільнення [PERSON] », яким було проведено розрахунок днів невикористаної щорічної відпустки за період з 25.10.2014 по 21.10.2019 та додаткової відпустки за стаж державної служби за 2019 рік. Додаткова відпустка за стаж державної служби за період 2015-2018 років не врахована. Того ж дня, позивач був ознайомлений із новим розрахунковим листом при звільненні, за яким нараховано: 233528, 40 грн - середній заробіток за час вимушеного прогулу згідно рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 серпня 2018 року у справі № 826/15521/16, зміненого постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2019 року; 49270,50 грн - компенсація за щорічну основну відпустку; 4927,50 грн - компенсація за відпустку держслужбовця; 3421,46 грн - заробітна плата. Нараховані суми з урахуванням оподаткування позивачу виплачено 23 жовтня 2019 року та 24 жовтня 2019 року. Враховуючи те, що позивача фактично було поновлено на роботі лише 15 жовтня 2019 року (наказ Державної фіскальної служби від 08 жовтня 2019 року, наказ Луганської митниці ДФС від 15 жовтня 2019 року), що підтверджено записами у трудовій книжці, позивач вважає, що період з 07 серпня 2018 року до 14 жовтня 2019 року залишився для позивача неоплаченим, тривале виконання рішення суду призвело до порушення права позивача, гарантованого Конституцією України. Позивач вважаючи, що відповідач лише частково розрахувався з ним, а саме не в повному обсязі нарахував середній заробіток за вимушений прогул; не виплатив середню заробітну плату за період затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі; не нараховував компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за стаж державної служби звернувся до суду з даним позовом. Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що сума недоплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що заявлена до стягнення у межах даного спору, вирішена судом касаційної інстанції у межах розгляду справи № 826/15521/16 (провадження № К/9901/5659/19, К/9901/5872/19) про поновлення на посаді, та не може бути стягнута судом у цій справі, оскільки у силу норм ст. 14 КАС України, судове рішення є обов`язковим для виконання на всій території України та має виплачуватись на виконання рішення у справі № 826/15521/16. Водночас, в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі та стягнення компенсації за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за стаж державної служби суд дійшов висновку, що такі є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково, а саме, шляхом зобов`язання Східної митниці Держмитслужби нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за стаж державної служби за період 2015-2018 років. При цьому суд зазначив, що питання нарахування та виплата вказаної компенсації, відрахування з неї обов`язкових платежів, є дискреційними повноваженнями відповідача, як роботодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В даному випадку апеляційні скарги не містять у собі жодних доводів в частині відмовлених позовних вимог про стягнення середнього заробітку під час вимушеного прогулу за період з 25 жовтня 2014 року по 06 серпня 2018 року у розмірі 94500,00 грн., а тому колегія суддів не вбачає підстав для надання оцінки рішенню суду першої інстанції в цій частині. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, колегія суддів зазначає наступне. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини сьомої статті 235 КЗпП рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. За правилами пункту 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно. Відповідно до частини другої статті 372 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Як встановлено судом першої інстанції, правомірність звільнення позивача з відповідної посади перевірено у судовому порядку. Судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що позивача було незаконно звільнено, а тому було зобов`язано поновити позивача на попередній посаді. Положеннями ст. 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Колегія суддів зазначає, що поновлення позивача на роботі повинно було виконано негайно, тобто вже наступного робочого дня. Затримка роботодавцем виконання судового рішення про поновлення на роботі прирівнюється до вимушеного прогулу працівника, тому в такому випадку роботодавець зобов`язаний виплатити середній заробіток за весь час затримки. Такі висновки суду відповідають вимогам ст. 236 КЗпП України. Колегія суддів зазначає, що положення ст.236 КЗпП України, це є логічним та справедливим продовженням захисту порушених прав незаконно звільненої особи у разі затримки таким органом виконання рішення. Правовий аналіз положень ст. 236 КЗпП України дає підстави для висновку, що часом, яким закінчується виконання рішення суду про поновлення незаконно звільненого на посаді, є час його фактичного виконання. Саме по час такого фактичного виконання підлягає нарахуванню та стягненню середній заробіток за час такої затримки. Колегія суддів також враховує, що наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою підставою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно. Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України належить встановити, чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період. Усталеною є позиція Верховного Суду про покладення на роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 236 КЗпП України, незалежно від дій чи ініціативи працівника щодо поновлення на роботі, а також незалежно від причин зволікання із виконанням судового рішення, оскільки диспозиція цієї норми трудового законодавства пов`язує виплату середнього заробітку виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яке підлягає негайному виконанню роботодавцем (зокрема, постанови Верховного Суду від 24 грудня 2020 року у справі № 807/2434/15, від 19 квітня 2021 року у справі №826/11861/17, від 24 червня 2021 року у справі №640/15058/19, від 20 липня 2021 року у справі №826/3465/18, від 21 жовтня 2021 року у справі №640/19103/19). Судом першої інстанції вірно зазначено, що виконання рішення суду від 06 серпня 2018 року про поновлення на роботі позивача, незважаючи на негайне виконання, відбулося лише 15 жовтня 2019 року, а отже, період з 07 серпня 2018 року по 14 жовтня 2019 року, є часом затримки виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, тобто, є часом затримки в поновленні позивача на посаді в Луганській митниці ДФС. З наведеного слідує, що відповідач порушив вищенаведені норми та не виконав негайно рішення суду в частині поновлення позивача на посаді, що спричинило продовження терміну вимушеного прогулу. Щодо розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, колегія суддів зазначає наступне. Частиною 2 статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України від 24.03.1995 №108/95-ВР «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Так пп. «з» п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100) встановлено, що вказаний Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадку вимушеного прогулу. Пунктом 2 Порядку №100 визначено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до п. 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З огляду на викладене розрахунок середньоденної заробітної плати проводиться шляхом ділення заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Суд першої інстанції вірно зазначив, що в ході розгляду справи № 826/15521/16, відповідачем було надано довідку від 08 листопада 2016 року № 75, в якій зазначено середньоденний заробіток позивача у розмірі 347,12 грн, розрахований відповідно до положень Порядку № 100. На період затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі з 07 серпня 2018 року по 14 жовтня 2019 року (включаючи перший та останній день цього проміжку) припадає всього 296 робочих днів. Колегія суддів звертає увагу на те, що встановлюючи право позивача на отримання середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі , суд першої інстанції не визначив розмір стягнення середнього заробітку, помилково посилаючись на дискреційні повноваження відповідача. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ч. 2 ст. 9 КАС України). В даному випадку для ефективного захисту прав позивача суд апеляційної інстанції вважає за необхідне визначити розмір середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 07 серпня 2018 року по 14 жовтня 2019 року. Враховуючи час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, а саме з 07 серпня 2018 року по 14 жовтня 2019 року стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток у сумі 102747,52 грн. (347,12 (середньоденний заробіток позивача) х 296 днів (робочі дні за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі)) з відповідним відрахуванням обов`язкових платежів до бюджету та спеціальних фондів. Викладений позивачем у апеляційній скарзі розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі, колегія суддів вважає некоректним, оскільки позивачем помилково для розрахунку взято відомості про розмір середньоденної заробітної плати за жовтень 2019 року. Щодо позовних вимог про компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за стаж державної служби, колегія суддів зазначає наступне. Як зазначалось судом вище по тексту постанови, наказом відповідача від 15 жовтня 2019 року № 475-0 про поновлення позивача на посаді, у п. 3.2 встановлено надбавку за вислугу років у розмірі 50% та зазначено, що останній станом на 15.10.2019, має стаж державної служби 25 років 07 місяців 13 днів. Тобто, відповідач нарахував стаж державної служби за весь період вимушеного прогулу (включаючи період зволікання з виконанням рішення суду про поновлення позивача на роботі з 07 серпня 2018 року по 14 жовтня 2019 року). Так, відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР) і частини першої статті 83 КЗпП у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Згідно ст. ст. 57, 58 Закону України «Про державну службу» державним службовцям надається щорічна основна та щорічна додаткова відпустка; за кожний рік державної служби після досягнення п`ятирічного стажу державної служби державному службовцю надається один календарний день щорічної додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як 15 календарних днів. Порядок надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток визначається Кабінетом Міністрів України. Пунктом 2 Порядку надання державним службовцям додаткових оплачуваних відпусток, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 06 квітня 2016 року № 270, передбачено, що державним службовцям, які мають стаж державної служби понад 5 років, надається додаткова відпустка тривалістю один календарний день. Починаючи з шостого року стажу державної служби ця відпустка збільшується на один календарний день за кожний наступний рік. Тривалість додаткової відпустки не може перевищувати 15 календарних днів. Крім того, у пункті 3 зазначено, що додаткова відпустка конкретної тривалості надається державним службовцям після досягнення відповідного стажу державної служби; у пункті 4 вказано: додаткова відпустка, яка надається державним службовцям, належить до щорічних відпусток. Згідно пункту 9 Порядку №270 під час звільнення державного службовця йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні додаткової відпустки. Згідно роз`яснення Головного Управління державної служби України, що викладено у листі від 21 січня 2011 року № 474/12-11 щодо компенсації за невикористану додаткову відпустку за вислугу років при звільненні з державного органу, зазначено, що виникнення у державних службовців права на додаткову оплачувану відпустку та її тривалість знаходяться у прямій залежності від наявності у державного службовця відповідного стажу державної служби. Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність у позивача права на отримання компенсації за усі дні невикористаної додаткової відпустки за 2015-2018 роки, в кількості 60 календарних днів (4 роки х 15 календарних днів). При цьому суд вірно зазначив, що питання нарахування та виплата вказаної компенсації, відрахування з неї обов`язкових платежів, є дискреційними повноваженнями відповідача, як роботодавця. Посилання відповідача на лист Мінсоцполітики від 16.11.2016 № 691/13/116-16 та доводи про те, що державний службовець має право на додаткову відпустку за державний стаж лише за умови, шо після досягнення відповідного стажу державної служби він хоча б якийсь час (навіть один день) буде здійснювати свої посадові обов`язки, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги з огляду на те, що лист стосується роз`яснення щодо додаткової відпустки за стаж держслужби за період військової служби та у зв`язку з тим, що листи міністерств не є нормативно-правовими актами, вони носять рекомендаційно-інформативний характер. З огляду на викладене у сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені в апеляційній скарзі позивача доводи частково знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні у відповідній частині. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З огляду на те, що суд першої інстанції правильно вирішив спір, проте не визначив позивачу розмір середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 07 серпня 2018 року по 14 жовтня 2019 року, який підлягає виплаті, колегія суддів дійшла висновку про необхідність змінити судове рішення, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в такій редакції: «Зобов`язати Східну митницю Держмитслужби нарахувати та виплатити [PERSON] компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за стаж державної служби за період 2015-2018 років, середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі за період з 07 серпня 2018 року по 14 жовтня 2019 року у розмірі 102747,52 грн. (сто дві тисячі сімсот сорок сім гривень п`ятдесят дві копійки та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку».

Результат розгляду: partial