Рішення адміністративного суду від 2022-02-01 00:00:00+02

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив: - визнати протиправною бездіяльністю Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо не розгляду в установленому порядку питання та не прийняття відповідного рішення на предмет зарахування періоду роботи [PERSON] на посаді диспетчера з 01.01.2004 року по 31.07.2004 року в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Корпорація Акціонерної компанії «Електросевкавмонтаж» та період його роботи на посаді головного диспетчера з 01.08.2004 року по 31.10.2005 року в Закритому акціонерному товаристві «Інститут «Оргенергострой» до страхового стажу \~з урахуванням записів №№25-29 трудової книжки [PERSON] та довідки №82 від 21.02.2018 року ТОВ «Корпорація АК «ЕСКМ» про заробітну плату. - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду в Запорізькій області зарахувати з 17.09.2018 року до страхового стажу [PERSON] період роботи [PERSON] на посаді диспетчера з 01.01.2004 року по 31.07.2004 року в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Корпорація Акціонерної компанії «Електросевкавмонтаж» та період роботи [PERSON] на посаді головного диспетчера з 01.08.2004 року по 31.10.2005 року в Закритому акціонерному товаристві «Інститут Оргенергострой»; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити перерахунок з 17.09.2018 року пенсії [PERSON] з урахуванням зарахованого страхового стажу з 01.01.2004 року на посаді диспетчера з 01.01.2004 року по 31.07.2004 року в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Корпорація Акціонерної компанії «Електросевкавмонтаж» та з 01.08.2004 року по 31.10.2005 року на посаді головного диспетчера в Закритому акціонерному товаристві «Інститут Оргенергострой». Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 07 вересня 2021 року позовні вимоги задоволено. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області \~щодо не зарахування періодів роботи [PERSON] на посаді диспетчера з 01.01.2004 року по 31.07.2004 року в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Корпорація Акціонерної компанії «Електросевкавмонтаж» та на посаді головного диспетчера з 01.08.2004 року по 31.10.2005 року в Закритому акціонерному товаристві «Інститут «Оргенергострой» до страхового стажу. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до страхового стажу [PERSON] періоди роботи на посаді диспетчера з 01.01.2004 року по 31.07.2004 року в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Корпорація Акціонерної компанії «Електросевкавмонтаж» та на посаді головного диспетчера з 01.08.2004 року по 31.10.2005 року в Закритому акціонерному товаристві «Інститут «Оргенергострой», у зв`язку із чим здійснити [PERSON] перерахунок пенсії з дати її призначення, а саме з 17.09.2018 року. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Апеляційна скарга обґрунтована неможливістю зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи на посаді диспетчера з 01.01.2004 року по 31.07.2004 року в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Корпорація Акціонерної компанії «Електросевкавмонтаж» та на посаді головного диспетчера з 01.08.2004 року по 31.10.2005 року в Закритому акціонерному товаристві «Інститут «Оргенергострой» через відсутність факту сплати страхових внесків. В письмовому відзиві на апеляційну скаргу [PERSON] просив відмовити у її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] , призначено пенсію за віком з 17.09.2018 відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 15.12.2020 позивач звернувся до Відділу обслуговування громадян №11 (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зі зверненням стосовно неврахування періодів його роботи з 01.01.2004 по 31.07.2004 в ТОВ «Корпорація Акціонерної компанії «Електросевкавмонтаж» на посаді диспетчера та з 01.08.2004 по 31.10.2005 у ЗАТ «Інститут «Оргенергострой» на посаді головного диспетчера, до визначення пенсії та з вимогою здійснити перерахунок пенсії. Листом Відділу обслуговування громадян №11 (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області №11380-11345/Ф-02/8-0800/20 від 22.12.2020 повідомлено позивача про те, шо довідку про заробітну плату №82 від 21.02.2018 ТОВ «Корпорація АК «ЕСКМ» можливо застосувати тільки після підтвердження сплати страхових внесків до відповідних фондів держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, на території яких провадиться трудова діяльність. Не погоджуючись з діями Відділу обслуговування громадян №11 (сервісний центр) Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області позивач направив звернення до Пенсійного фонду України. Головне управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області за дорученням Пенсійного фонду України направило листа від 30.04.2021, в якому зазначило про те, що зарахувати до страхового стажу періоди роботи Позивача з 01.01.2004 по 31.07.2004 в ТОВ «Корпорація «ЕСКМ» та з 01.08.2004 по 31.10.2005 в ЗАТ «Інститут «Оргенергострой» не має можливості з причини відсутності відомостей про сплату страхових внесків за цей період. При обчисленні пенсії не врахована заробітна плата за період з 01.01.2004 по 31.07.2004 оскільки згідно з актом перевірки, який отриманий від Пенсійного фонду Російської Федерації, є відомості про відсутність сплати внесків до ПФ РФ. Позивач, вважаючи протиправним незарахування відповідачем до його страхового стажу періоди роботи на посаді диспетчера з 01.01.2004 року по 31.07.2004 року в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Корпорація Акціонерної компанії «Електросевкавмонтаж» та на посаді головного диспетчера з 01.08.2004 року по 31.10.2005 року в Закритому акціонерному товаристві «Інститут «Оргенергострой», звернувся з адміністративним позовом до суду. Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, виходить з наступного. Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. В силу приписів частини 1 статті 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 1058-IV) законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні. Як визначено статтею 1 Закону № 1058-ІV страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, яке діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону. Страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (пункт 1 частини 1 статті 24 Закону №1058-ІV). Згідно з статті 20 Закону №1058-ІV, страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі. У відповідності до абзацу першого частини 1 статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Згідно із абзацом першим частини 2 статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. В свою чергу, відповідно до частини 2 статті 4 Закону №1058-IV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору. Відповідно до вимог статті 1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають. Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання. Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою. Згідно з абзацом 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14.01.1993, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. З аналізу вищезазначеної норми вбачається, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні, при цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають. Тобто, для вирішення питання щодо необхідності зарахування до страхового стажу позивача спірних періодів його роботи слід враховувати законодавство Сторони, на території якої відбулась його трудова діяльність. З матеріалів справи вбачається, що спірним питанням є зарахування \~до страхового стажу позивача періодів роботи на посаді диспетчера з 01.01.2004 року по 31.07.2004 року в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Корпорація Акціонерної компанії «Електросевкавмонтаж» та на посаді головного диспетчера з 01.08.2004 року по 31.10.2005 року в Закритому акціонерному товаристві «Інститут «Оргенергострой». В свою чергу, єдиний соціальний податок було встановлено главою 24 Податкового кодексу Російської Федерації (в редакції чинній, на період роботи позивача у Російській Федерації) та було призначено для мобілізації коштів для реалізації права громадян на державне пенсійне і соціальне забезпечення (страхування) і медичну допомогу. Єдиний соціальний податок замінив страхові внески до Пенсійного фонду , Фонду соціального страхування, Державного фонду зайнятості населення та Фонд обов`язкового медичного страхування. Так, з наявної в матеріалах справи довідки ТОВ «Корпорація Акціонерної компанії «Електросевкавмонтаж» від 21.02.2018 року №82 про суми заробітної плати за період з вересня 2000 року по липень 2004 року, включно, вбачається, що за період з 01 січня 2001 року по липень 2004 року, включно з усіх сум включених у довідку було сплачено єдиний соціальний податок. При цьому, довідка не містить інформації щодо не сплати страхових внесків у період до 01 січня 2001 року. У зв`язку з викладеним, у Головного управління Пенсійного фонду в Запорізькій області були відсутні підстави для незарахування періоду роботи [PERSON] на посаді диспетчера з 01.01.2004 року по 31.07.2004 року в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Корпорація Акціонерної компанії «Електросевкавмонтаж» Щодо незарахування періоду роботи позивача на посаді \~на посаді головного диспетчера з 01.08.2004 року по 31.10.2005 року в Закритому акціонерному товаристві «Інститут «Оргенергострой» у зв`язку із відсутністю відомостей про сплату страхових внесків, колегія суддів зазначає наступне. Згідно із ч.3 ст. 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності. В свою чергу, згідно із ст. 8 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 органи, що здійснюють пенсійне забезпечення в державах - учасницях Угоди, співпрацюють між собою у порядку, який визначається угодою між їхнім центральними органами. З аналізу викладено вбачається, що у випадку відсутності даних про сплату страхових внесків за період роботи особи в Російській Федерації, центральний орган Пенсійного фонду України на підставі Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 має право витребувати у центрального органу Пенсійного фонду Російської Федерації інформацію про сплачені страхові внески. Натомість, позивач не може нести відповідальність у вигляді позбавлення права на включення вказаного періоду роботи до страхового стажу через відсутність відомостей про сплату страхових внесків та відсутність активних дій органу Пенсійного фонду України для отримання таких відомостей. У зв`язку з наведеним, Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області протиправно не зарахувало до страхового стажу позивача періоди його роботи на посаді диспетчера з 01.01.2004 року по 31.07.2004 року в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Корпорація Акціонерної компанії «Електросевкавмонтаж» та на посаді головного диспетчера з 01.08.2004 року по 31.10.2005 року в Закритому акціонерному товаристві «Інститут «Оргенергострой». Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Суд враховує й те, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, зроблені судом першої інстанції висновки відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються належними письмовими доказами, які зібрані та досліджені судом у судовому засіданні під час розгляду даної адміністративної справи, рішення суду першої інстанції у даній справі про задоволення адміністративного позову прийнято без порушення норм процесуального та матеріального права, і тому рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін. Доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування рішення суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Результат розгляду: denied