Рішення адміністративного суду від 2022-07-14 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві, в якому просив: - визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві щодо відмови у перерахунку та виплаті позивачу з 01.01.2007 пенсії з розрахунку 90% грошового забезпечення без обмеження її максимального розміру з урахуванням усіх видів доплат, набавок, індексації та раніше виплачених сум; - визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у перерахунку пенсії та виплаті позивачу з 01.05.2016 пенсії з розрахунку 90% відповідних сум грошового забезпечення відповідно до довідки Київського міського комісаріату від 26.12.2016 №1313/3150/16 без обмеження її максимального розміру; - зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві перерахувати та виплатити йому з 01.01.2007 пенсію без обмежень максимального розміру з розрахунку 90% грошового забезпечення з урахуванням усіх видів доплат, надбавок, індексації та раніше виплачених сум; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві перерахувати та виплатити йому з 01.05.2016 пенсію без обмежень максимального розміру з розрахунку 90% грошового забезпечення до довідки Київського військового комісаріату від 26.12.2016 з урахуванням усіх видів доплат, надбавок, індексації та раніше виплачених сум. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.05.2020 адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у перерахунку та виплаті позивачу з 01.01.2007 пенсії з розрахунку 90% грошового забезпечення без обмеження її максимального розміру з урахуванням усіх видів доплат, набавок, індексації та раніше виплачених сум. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві перерахувати та виплатити [PERSON] з 01.01.2007 пенсію без обмежень максимального розміру з розрахунку 90% грошового забезпечення з урахуванням усіх видів доплат, надбавок, індексації та раніше виплачених сум. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо відмови у перерахунку пенсії та виплаті позивачу з 01.05.2016 пенсії з розрахунку 90% відповідних сум грошового забезпечення відповідно до довідки Київського міського комісаріату від 26.12.2016 року №ВСЗ/3150/16 без обмеження її максимального розміру. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві перерахувати та виплатити [PERSON] з 01.05.2016 пенсію без обмежень максимального розміру з розрахунку 90% грошового забезпечення до довідки Київського військового комісаріату від 26.12.2016 з урахуванням усіх видів доплат, надбавок, індексації та раніше виплачених сум. У подальшому, до суду першої інстанції надійшла заява представника позивача про встановлення судового контролю, у якій останній просить суд: зобов`язати Головне управління Пенсійного Фонду України в місті Києві подати у 10 денний строк звіт про виконання судового рішення щодо перерахування та виплати йому з 01.05.2016 пенсії без обмежень максимального розміру з урахуванням усіх видів доплат, надбавок, індексації та раніше виплачених сум та за наслідками розгляду звіту або його неподання накласти штраф на начальника Головного управління Пенсійного Фонду України в місті Києві штраф в розмірі сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. В обґрунтування вказаної вище заяви представник позивача зазначає, що на даний час боржник не виконав рішення суду щодо перерахунку пенсії з 01.05.2016 без обмежень максимальним розміром з урахуванням всіх видів доплат та надбавок, індексації та раніше виплачених сум. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва міста Києва від 27 жовтня 2021 року у задоволенні заяви про встановлення судового контролю, - відмовлено. В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким заяву про встановлення судового контролю - задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що винесена ухвала прийнята з порушенням норм чинного законодавства, так як вирішення питання щодо встановлення судового контролю за виконанням рішення суду належить до повноважень того суду, який ухвалив таке рішення. На думку апелянта, оскільки розмір його перерахованої пенсії обмежено максимальним розміром, відтак рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.05.2020 виконано не було. Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів дійшла наступного висновку. Відмовляючи у задоволенні заяви про встановлення судового контролю, суд першої інстанції виходив з того, що з огляду на зміст резолютивної частини судового рішення у цій справі, а також зважаючи на те, що 14.12.2020 у справі було видано виконавчий лист, вказане свідчить про недоцільність і відсутність підстав для встановлення судового контролю за виконанням рішення суду. Колегія суддів не погоджується в повній мірі з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За приписами положень статей 129 та 129-1 Конституції України обов`язковість рішень суду визначена як одна з основних засад судочинства. Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Відповідно до частин другої та третьої статті 14 КАС України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Крім того, статтею 370 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Тобто, рішення суду, яке набрало законної сили є обов`язковим для учасників справи, що забезпечується через примусове виконання судових рішень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Конституційний Суд України зазначив, що складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення (абзац третій пункту 2.1 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року №5-рп/2013). Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00, від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Крім того, у Рішенні від 15 травня 2019 року №2-р(II)/2019 Конституційний Суд України з посиланням на практику Європейського суду з прав людини підкреслив, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава та її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України» від 7 червня 2005 року, заява № 6318/03; пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року, заява № 60750/00; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04; пункт 64 рішення у справі «Apostol v. Georgia» від 28 листопада 2006 року, заява № 30779/04). Також, Конституційний Суд України у Рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини). Судом можуть бути вжиті заходи судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах у формі встановлення нового строку для подачі звіту та накладення штрафу на особу відповідальну за виконання рішення суду. На підставі аналізу статей 3, 8, частин першої та другої статті 55, частин 1 та 2 статті 129-1 Конституції України в системному взаємозв`язку Конституційний Суд України в пункті 2.1 мотивувальної частини Рішення від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 констатував, що обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання. Отже, обов`язковість виконання судового рішення є важливою складовою права особи на справедливий суд, що гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та однією з основних засад судочинства, визначених статтею 129-1 Конституції України, статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статями 14, 370 Кодексу адміністративного судочинства України. З метою забезпечення виконання судового рішення статтею 382 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено дві форми судового контролю за виконанням судового рішення: 1) зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання рішення суду; 2) накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штрафу в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так, згідно з положеннями частин першої та другої статті 382 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати в установлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф в сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Аналіз зазначених положень дає підстави для висновку про те, що встановлення судового контролю за виконанням судових рішень є заходом превентивного впливу на відповідача у справі з метою своєчасного виконання свої зобов`язань у межах відповідної справи. Тобто, зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком. Аналогічна правова позиція підтверджується практикою Верховного Суду, що викладена у додатковій постанові по справі №235/7638/16-а від 31.07.2018 та ухвалах від 10.12.2018 в справі №807/2358/15, від 17.10.2019 в справі №826/12592/14. Разом з тим, Закон не встановлює, з яких підстав на суб`єкта владних повноважень може бути покладено такий обов`язок. За змістом норм статті 129-1 Конституції України, статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо обов`язковості судового рішення такою підставою є обставини, які ставлять під сумнів виконання суб`єктом владних повноважень судового рішення. Як свідчать матеріали справи, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.05.2020 адміністративний позов задоволено, зокрема зобов`язано зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в місті Києві перерахувати та виплатити [PERSON] з 01.05.2016 пенсію без обмежень максимального розміру з розрахунку 90% грошового забезпечення до довідки Київського військового комісаріату від 26.12.2016 з урахуванням усіх видів доплат, надбавок, індексації та раніше виплачених сум. На виконання вказаного рішення суду, 14.12.2020 судом попередньої інстанції було видано виконавчий лист. У свою чергу, 11 лютого 2021 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження №64425773 з примусового виконання вказаного рішення та надано строк у 10 днів для добровільного виконання рішення суду. Однак, як зазначає представник позивача на даний час рішення суду не виконано, та здійснено виплату пенсії з обмеженням максимального розміру всупереч рішенню Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.05.2020. Так, у силу вимог статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Таким чином, у разі відсутності добровільного виконання судових рішень, приписами Закону України «Про виконавче провадження» врегульований порядок дій та заходів, що спрямовані на примусове виконання таких рішень. Згідно вимог статті 63 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Відтак, норми Закону України «Про виконавче провадження» закріплюють механізм відповідальності боржника у разі невиконання рішень без поважних причин, та у разі невиконання такого рішення державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що матеріали справи не містять доказів закінчення державним виконавцем вказаного виконавчого провадження у зв`язку з не виконанням боржником (відповідачем у справі) вказаного судового рішення. При цьому, згідно частини першої статті 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. При цьому, в клопотанні позивачем не наведено, що загальний порядок виконання судового рішення не дав очікуваного результату, або що відповідач створює перешкоди для виконання такого рішення. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в ухвалі Верховного Суду від 04.10.2019 у справі № 826/6528/18, в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 06.05.2019 у справі № 826/9960/15. У даному випадку, лише ухвалення судом рішення зобов`язального характеру само по собі не є достатньою підставою для встановлення судового контролю за виконанням рішення. Посилання апелянта на необхідність встановлення судового контролю з огляду на невиконання на даний час рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.05.2020, суд апеляційної інстанції оцінює критично, так як зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком. До того ж, якщо заявник вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю відповідача на виконання вищевказаного судового рішення порушувалися її права, свободи чи інтереси, то він повинен був звертатися до суду в порядку статті 383 КАС України із заявою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності відповідача, що також передбачає судовий контроль за виконанням судового рішення. Отже, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про встановлення судового контролю у даній справі, але з інших мотивів, ніж вказав суд першої інстанції. У силу вимог частини першої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. За змістом частини першої ст. 317 КАС України підставами для зміни судового рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Частиною четвертою вказаної статті закріплено, що зміна судового рішення може полягати у доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. Оскільки суд першої інстанції порушив норми процесуального права, тому оскаржуване рішення підлягає зміні в частині мотивування відмови у задоволенні заяви про встановлення судового контролю.

Результат розгляду: partial