Рішення адміністративного суду від 2022-10-05 00:00:00+03

Спільне Українсько-французьке підприємство з іноземними інвестиціями «Основа-Солсиф» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Основа-Солсиф» (далі - позивач, ТОВ «Основа-Солсиф») звернулось у суд з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, утвореного на правах відокремленого підрозділа Державної податкової служби України, (далі - відповідач, ГУ ДПС у м. Києві) про визнання протиправним і скасування податкового повідомлення-рішення від 12.06.2019 №07762615140105. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач дійшов передчасних висновків щодо заниження позивачем податку на додану вартість в сумі 801656,00 грн, оскільки не проаналізував додаткові угоди, акти виконаних робіт, податкові накладні, укладені між ТОВ «Основа-Солсиф» та ТОВ «Унікредит Лізинг». Наголошує, що висновки ГУ ДПС у м. Києві щодо неможливості формування податкового кредиту та заниження ПДВ у господарських операціях між ТОВ «Основа-Солсиф» та ТОВ «Унікредит Лізинг» є незаконними та безпідставними. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 31.01.2022 позов задоволено. Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Свою позицію обґрунтовує тим, що операції ТОВ «Основа-Солсиф» з нарахування та сплати комісій на користь ТОВ «Унікредит Лізинг» за додатковими угодами до договорів фінансового лізингу не є об`єктом оподаткування податку на додану вартість, а тому має місце завищення податкового кредиту; позивачем у порушення вимог податкового законодавства не відкориговано податковий кредит, сформований по операціям, за якими відбулось списання кредиторської заборгованості. У відзиві на апеляційну скаргу позивач наголошує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу потрібно задовольнити частково, а рішення суду - скасувати, з таких підстав. Судом установлено, що відповідачем проведено документальну планову виїзну перевірку ТОВ «Основа-Солсиф» щодо дотримання вимог податкового та валютного законодавства, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період 01.07.2016 по 31.12.2018, за результатами якої складено Акт перевірки від 16.05.2019 №292/26- 15-14-01-05/20057315 (далі - Акт перевірки). Згідно з висновками Акту перевірки встановлено порушення позивачем, зокрема, п. 138.1 ст. 138, пп. 139.2.1 п. 139.2 ст. 139 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого занижено податок на додану вартість на загальну суму 801656 грн, в т.ч. за жовтень 2016 в сумі 131022 грн, грудень в сумі 19504 грн; серпень 2017 в сумі 719 грн, жовтень 2017 в сумі 4728 грн, грудень 2017 в сумі 59568 грн, січень 2018 в сумі 59071 грн, березень 2018 в сумі 60781 грн, квітень 2018 в сумі 50581 грн, травень 2018 сумі 3760 грн, червень 2018 в сумі 3 грн, серпень 2018 в сумі 31 грн, грудень 2018 в сумі 31887 грн. На підставі Акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення - рішення від 12.06.2019 №07762615140105, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання по податку на додану вартість на загальну суму 1202484,00 грн, з яких 801656,00 грн - за податковими зобов`язаннями, та 400828,00 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами). Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач звернувся до суду з цим позовом. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено відсутність фактичного виконання господарських операцій за спірними договорами, узгодженість дій позивача з контрагентом з метою незаконного отримання податкової вигоди або його обізнаності з можливими протиправними діями постачальників/виконавців, а тому, твердження відповідача про відсутність реального характеру договорів, укладених між позивачем та його контрагентом, не є обґрунтованим. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного. З Акту перевірки вбачається, що заниження податку на додану вартість на загальну суму 801656,00 грн відбулось, оскільки ТОВ «Основа-Солсиф» в порушення вимог податкового законодавства: - включило до складу податкового кредиту нарахування та сплату комісій у складі орендного (лізингового) платежу у межах договорів фінансового лізингу з ТОВ «Унікредит Лізинг» на загальну суму ПДВ 771781,70 грн; - не відкоригувало податковий кредит на суму 29874,00 грн за безоплатно отримані роботи (послуги), що виконані (надані) без висування вимоги щодо компенсації їх вартості, строк позовної давності по яким закінчився. Відповідно до п. 185.1 ст. 185 ПК України об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; ґ) виключено; д) виключено; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом. Згідно з п. 187.6 ст. 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань орендодавця (лізингодавця) для операцій фінансової оренди (лізингу) є дата фактичної передачі об`єкта фінансової оренди (лізингу) у користування орендарю (лізингоотримувачу). Положеннями ст. 188 ПК України передбачено, що база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів). До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних та інфляційні, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань. У випадках, передбачених статтею 189 цього Кодексу, база оподаткування визначається з урахуванням положень статті 189 цього Кодексу. Відповідно до п.п. 198.1 - 198.3, 198.6 ст. 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України. Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг. Датою збільшення податкового кредиту орендаря (лізингоотримувача) для операцій фінансової оренди (лізингу) є дата фактичного отримання об`єкта фінансового лізингу таким орендарем. Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду. Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними / розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. Суми податку, сплачені (нараховані) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, зазначені в податкових накладних / розрахунках коригування до таких податкових накладних, зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних з порушенням строку реєстрації, включаються до податкового кредиту за звітний податковий період, в якому зареєстровано податкові накладні / розрахунки коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, але не пізніше ніж через 1095 календарних днів з дати складення податкових накладних / розрахунків коригування до таких податкових накладних, у тому числі для платників податку, які застосовують касовий метод. З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Основа-Солсиф» уклало низку додаткових угод з ТОВ «Унікредит Лізинг», а саме: - Додаткову угоду №2 до Договору фінансового лізингу №380-LD від 12.02.2018, згідно з п.п. 2 та 3 якої сторони домовилися, що комісія за внесення змін до договору фінансового лізингу складає 1062137,05 грн, погашення боргу та комісії за внесення змін до договору відбуватиметься відповідно до графіка (в редакції Додаткової угоди від 29.12.2012 про внесення змін в додаткову угоду №2 до Договору фінансового лізингу №380-LD від 12.02.2018); - Додаткову угоду №2 до Договору фінансового лізингу №265-LD від 30.10.2007, згідно з п.п. 2 та 3 якої сторони домовилися, що комісія за внесення змін до договору фінансового лізингу складає 1040138,68 грн, погашення боргу та комісії за внесення змін до договору відбуватиметься відповідно до графіку (в редакції Додаткової угоди від 29.12.2012 про внесення змін в додаткову угоду №2 до Договору фінансового лізингу №265-LD від 30.10.2007); - Додаткову угоду №3 до Договору фінансового лізингу №251-LD від 22.10.2007, згідно з п.п. 2 та 3 якої сторони домовилися, що комісія за внесення змін до договору фінансового лізингу складає 2278540,52 грн, погашення боргу та комісії за внесення змін до договору відбуватиметься відповідно до графіка (в редакції Додаткової угоди від 29.12.2012 про внесення змін в додаткову угоду №3 до Договору фінансового лізингу №251-LD від 22.10.2007); - Додаткову угоду №2 до Договору фінансового лізингу №282-LD від 12.11.2007, згідно з п.п. 2 та 3 якої сторони домовилися, що комісія за внесення змін до договору фінансового лізингу складає 884361,61 грн, погашення боргу та комісії за внесення змін до договору відбуватиметься відповідно до графіка (в редакції Додаткової угоди від 29.12.2012 про внесення змін в додаткову угоду №2 до Договору фінансового лізингу №282-LD від 12.11.2007); - Додаткову угоду №3 до Договору фінансового лізингу №395-LD від 12.02.2008, згідно з п.п. 2 та 3 якої сторони домовилися, що комісія за внесення змін до договору фінансового лізингу становить 873504,32 грн, погашення боргу та комісії за внесення змін до договору відбуватиметься відповідно до графіка (в редакції Додаткової угоди від 29.12.2012 про внесення змін в додаткову угоду №3 до Договору фінансового лізингу №395-LD від 12.02.2008); - Додаткову угоду №4 до Договору фінансового лізингу №428-LD від 11.04.2008, згідно з п.п. 2 та 3 якої сторони домовилися, що комісія за внесення змін до договору фінансового лізингу становить 470704,87 грн, погашення боргу та комісії за внесення змін до договору відбуватиметься відповідно до графіка (в редакції Додаткової угоди від 29.12.2012 про внесення змін в додаткову угоду №4 до Договору фінансового лізингу №428-LD від 11.04.2008). На думку податкового органу, визначена цими додатковими угодами сума комісії за внесення змін до договору фінансового лізингу безпідставно включена позивачем до податкового кредиту, оскільки відповідно до пп. 196.1.2 п. 196.1 ст. 196 ПК України не є об`єктом оподаткування податком на додану вартість операції з нарахування та сплати процентів або комісій у складі орендного (лізингового) платежу у межах договору фінансового лізингу. Зазначені твердження відповідача апеляційний суд уважає помилковими, оскільки в межах спірних правовідносин має місце погодження сторонами сплати комісії за внесення змін до договору фінансового лізингу, натомість така комісія не входить до складу орендного (лізингового) платежу у межах договору фінансового лізингу, а є окремою домовленістю у зв`язку з невиконанням ТОВ «Основа-Солсиф» своїх зобов`язань за цим договором. З огляду на викладене, податковий орган безпідставно дійшов висновку про протиправне включення позивачем до складу податкового кредиту комісії за внесення змін до договорів фінансового лізингу на загальну суму ПДВ 771781,70 грн, у зв`язку з чим оскаржуване податкове повідомлення-рішення в цій частині є протиправним та підлягає скасуванню. Відносно тверджень відповідача щодо протиправного не відкоригування ТОВ «Основа-Солсиф» податкового кредиту на суму 29874,00 грн за безоплатно отримані роботи (послуги), що виконані (надані) без висування вимоги щодо компенсації їх вартості, строк позовної давності по яким закінчився, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до п.п. 192.1, 192.3 ст. 192 ПК України якщо після постачання товарів/послуг здійснюється будь-яка зміна суми компенсації їх вартості, включаючи наступний за постачанням перегляд цін, перерахунок у випадках повернення товарів/послуг особі, яка їх надала, або при поверненні постачальником суми попередньої оплати товарів/послуг, суми податкових зобов`язань та податкового кредиту постачальника та отримувача підлягають відповідному коригуванню на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, складеному в порядку, встановленому для податкових накладних, та зареєстрованому в Єдиному реєстрі податкових накладних. Розрахунок коригування, складений постачальником товарів/послуг до податкової накладної, яка складена на отримувача - платника податку, підлягає реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних: постачальником (продавцем) товарів/послуг, якщо передбачається збільшення суми компенсації їх вартості на користь такого постачальника або якщо коригування кількісних та вартісних показників у підсумку не змінює суму компенсації; отримувачем (покупцем) товарів/послуг, якщо передбачається зменшення суми компенсації вартості товарів/послуг їх постачальнику, для чого постачальник надсилає складений розрахунок коригування отримувачу. Складені платником податку розрахунки коригування до податкових накладних, складених до 1 лютого 2015 року, розрахунки коригування до податкових накладних, які не підлягали наданню отримувачу (покупцю) - платнику податку, підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних постачальником (продавцем). Зазначене не поширюється на розрахунки коригування, що передбачають зменшення суми компенсації вартості товарів/послуг їх постачальнику (зменшення податкового зобов`язання постачальника та податкового кредиту отримувача), складені після 1 липня 2015 року до податкових накладних, складених до 1 липня 2015 року на отримувача (покупця) - платника податку, які підлягають реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних отримувачем (покупцем) товарів/послуг. Розрахунок коригування до податкової накладної складається також у випадку виправлення помилок, допущених при складанні податкової накладної, у тому числі не пов`язаних із зміною суми компенсації вартості товарів/послуг. Якщо внаслідок такого перерахунку відбувається зменшення суми компенсації на користь платника податку - постачальника, то: а) постачальник відповідно зменшує суму податкових зобов`язань за результатами податкового періоду, протягом якого був проведений такий перерахунок; б) отримувач відповідно зменшує суму податкового кредиту за результатами такого податкового періоду в разі, якщо він зареєстрований як платник податку на дату проведення коригування, а також збільшив податковий кредит у зв`язку з отриманням таких товарів/послуг. Постачальник має право зменшити суму податкових зобов`язань лише після реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних розрахунку коригування до податкової накладної. Якщо внаслідок такого перерахунку відбувається збільшення суми компенсації на користь платника податку - постачальника, то: а) постачальник відповідно збільшує суму податкових зобов`язань за результатами податкового періоду, протягом якого був проведений такий перерахунок; б) отримувач відповідно збільшує суму податкового кредиту за результатами такого податкового періоду в разі, якщо він зареєстрований як платник податку на дату проведення перерахунку. Отримувач має право збільшити суму податкового кредиту лише після реєстрації постачальником в Єдиному реєстрі податкових накладних розрахунку коригування до податкової накладної. Результат перерахунку податкових зобов`язань і податкового кредиту постачальника та отримувача відображається у складі податкової декларації за звітний податковий період у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику. Проте позивачем ані під час розгляду в суді першої інстанції, ані під час апеляційного розгляду не заперечувався факт не відкоригування ним податкового кредиту на суму 29874,00 грн за безоплатно отримані роботи (послуги), що виконані (надані) без висування вимоги щодо компенсації їх вартості, строк позовної давності по яким закінчився, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для визнання протиправним та скасування спірного податкового повідомлення-рішення в цій частині. Таким чином, податкове повідомлення-рішення від 12.06.2019 №07762615140105 є протиправним та підлягає скасування в частині збільшення ТОВ «Основа-Солсиф» суми грошового зобов`язання по податку на додану вартість на загальну суму 1157672,55 грн, з яких 771781,70 грн - за податковими зобов`язаннями, та 385890,85 грн - за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами). З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення місцевого суду потрібно скасувати, а позов - задовольнити частково. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю і ухвалити нове судове рішення або змінити судове рішення. За змістом ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що зумовило неправильне вирішення справи в частині. Частинами 1, 3 статті 139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Частиною 6 цієї правової норми закріплено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Результат розгляду: partial