Рішення адміністративного суду від 2023-06-13 00:00:00+03

Позивач [PERSON] \~звернувся в\~суд із\~позовом до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, в якому просить скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД № 219114 від 19.03.2023, якою його визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень передбачених ч. 5 ст. 121, ч. 1 ст. 121 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510 грн. Із зазначеною постановою позивач не згідний, вважає її незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню, оскільки викладені у постанові обставини не підтверджені жодним належним доказом. Вказує, що він правил дорожнього руху не порушував, однак працівники поліції винесли оскаржувану постанову без належних на те доказів, а також дана постанова не була вручена позивачу на місці вчинення правопорушення. Ухвалою судді від 03.04.2023 відкрито провадження у вищевказані справі за правилами спрощеного позовного провадження. Згідно відзиву на позов, відповідач ГУНП в Тернопільській області даний позов не визнає, вказує, що постанова є правомірною та такою, що не підлягає скасуванню, оскільки зупинивши транспортний засіб, поліцейський підійшов до автомобіля, належним чином представився водію, проінформував його про порушення ним ПДР та попросив пред`явити посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а також поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Зазначає, що встановивши факт вчинення адміністративного правопорушення поліцейським було роз`яснено позивачеві його права передбачені ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП та відповідно до вимог ст. ст. 278, 279 КУпАП. Також, стверджує, що на відео чітко видно та зі слів позивача підтверджується факт керування транспортним засобом без паска безпеки та без дзеркала заднього виду, який знаходився у багажнику транспортного засобу. Окрім цього, зазначив, що при винесенні постанови позивач не висловлював жодних заперечень стосовно притягнення його до адміністративної відповідальності. З огляду на викладене, представник відповідача вважає оскаржувану постанову обґрунтованою та законною, оскаржувана постанова винесена працівниками поліції у межах їхніх повноважень, відповідно до обставин справи, а тому позов до задоволення не підлягає. Позивачем подано відповідь на відзив, у якому останній вказує, що відповідачем у відзиві на позовну заяву не надано достатніх, належних і достовірних доказів, а відтак і доказів правомірності своїх дій. Стверджує, що в постанові не вказано, що до неї додається диск з відеозаписом, а саме марки та моделі технічного пристрою (нагрудного відеореєстратора) та ким було отримано даний технічний пристрій, що нівелює доказове значення наданого представником відповідача відеозапису. Щодо твердження відповідача про те, що позивач визнав факти адміністративного правопорушення на місці його вчинення, позивач вважає, що воно не відповідає дійсності, оскільки визнання вини у вчиненні порушення ПДР не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень і не звільняє останнього від доведення його правомірності. Також, вказує, що відповідач не надав доказів того, скільки саме дзеркал має бути встановлено на даному транспортному засобі. Зазначає, що відповідач не покликається на жоден нормативний акт, чи то документ, який передбачає саме таку конструкцію транспортного засобу NISSAN PULSAR 1983 року випуску. Окрім цього, встановлення дзеркала заднього виду з правого боку не передбачено конструкцією автомобіля, яким позивач керував. Стверджує, що у даному транспортному засобі дзеркала заднього виду встановлені в салоні автомобіля та ззовні з лівого боку, та були в наявності під час зупинки позивача працівниками поліції. Таким чином, позивач вказує, що працівник патрульної поліції, який розглянув справу, не виконав вимоги щодо посилання у постанові про накладення стягнення на докази, які в повній мірі підтверджують факт скоєння адміністративного правопорушення позивачем. З огляду на викладене, просить позовні вимоги задовольнити та скасувати спірну постанову серії БАД № 219114 від 19.03.2023. Представник позивача адвокат Колодовський О. В. у судовому засіданні позовні підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Головного управління Національної поліції у Тернопільській області у судове засідання не з`явився, тому враховуючи, що представником попередньо був поданий відзив на позов у прохальній частинні якого останній просить розглянути справу за його відсутності, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника Головного управління Національної поліції у Тернопільській області. Розглянувши подані документи і матеріали, дослідивши матеріали адміністративної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Згідно з ч. 1 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення відповідно до ст. 245 КУпАП є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. Згідно з вимогами ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Суд установив, що 19.03.2023 поліцейським СРПП відділення поліції № 1 (м. Тернопіль) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області лейтенантом поліції Думенко Н. І. винесено постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАД № 219114. Даною постановою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 121, ч. 1 ст. 121 КУпАП, та на нього накладене адміністративне стягнення у виді штрафу у сумі 510 грн. У постанові зазначено, що 19.03.2012 о 13 год. 02 хв. на автодорозі Р-41 водій [PERSON] керував транспортним засобом «Nissan Pulsar», державний номерний знак [NUMBER] , у якого відсутнє передбачене конструкцією транспортного засобу бокове дзеркало заднього виду, а також без пристебнутого ременя пасивної безпеки під час руху транспортного засобу. Своїми діями [PERSON] порушив вимоги п.п. 31.4.7. (а), 2.3. (в) Правил дорожнього руху. Згідно з ч. 1 ст. 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Відповідно до ч. 5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху. Так, п. 2.3 (в) Правил дорожнього руху передбачає, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки (підголовники, ремені безпеки), користуватися ними і не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки. Дозволяється не пристібатися в населених пунктах водіям і пасажирам з інвалідністю, фізіологічні особливості яких унеможливлюють користування ременями безпеки, водіям і пасажирам оперативних та спеціальних транспортних засобів. Згідно з п. 31.4.3 (а) Правил дорожнього руху забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за відсутності передбачених конструкцією транспортного засобу стекол, дзеркал заднього виду. Об`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КУпАП, полягає у керуванні водієм транспортним засобом, що має несправності, зокрема, якщо немає передбачених конструкцією транспортного засобу стекол, дзеркал заднього виду. Об`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП, полягає у порушенні правил користування ременями безпеки. Відповідно до ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. У силу вимог ч. 1 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За загальним правилом частини 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. У даному ж випадку спеціальною є інша правова норма - частина 2 ст. 77 КАС України, а тому саме вона підлягає застосуванню. Нею визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин. Ця норма права по своїй юридичній природі повністю кореспондується та доповнює загальний принцип, визначений статтею 63 Конституції України, котрий декларує відсутність обов`язку в особи доводити свою невинуватість у правопорушенні та стверджує про те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Цим принципом повинен керуватись працівник поліції, коли розглядає справу про адміністративне правопорушення за результатами якої приходить до переконання про винуватість особи. На думку суду, цілком логічно та ґрунтується на нормах права, те, що у випадку якщо рішення поліцейського буде оскаржено, то обов`язок довести його правомірність лежить саме на останньому, оскільки в протилежному випадку на особу котру визнано винним у вчиненні правопорушення фактично буде покладено обов`язок доводи свою невинуватість, що суперечить вказаній вище статті Конституції України. Як вбачається з наданого відповідачем відео, працівник поліції підійшов до транспортного засобу позивача, повідомив останньому про порушення правил дорожнього руху, зокрема те, що [PERSON] був не пристебнутий ременем безпеки. Однак, жодних доказів вчинення позивачем порушення п. 2.3 (в) Правил дорожнього руху в матеріалах справи не міститься та відповідачем не надано, зокрема не подано доказів того, що під час керування транспортним засобом водій [PERSON] не був пристебнутим ременем безпеки. Щодо тверджень позивача про те, що він не порушував вимоги п. 31.4.3 (а) Правил дорожнього руху, а саме не керував автомобілем за відсутності передбачених конструкцією транспортного засобу дзеркала заднього виду, суд вважає, що вони є голослівними та такими, що не заслуговують на увагу, оскільки з наданих позивачем пояснень працівникам поліції, які містяться на відео, видно, що позивач розповідає працівникам поліції те, що дзеркало заднього виду відламалося та він ще не встиг його встановити. Окрім цього, вказане дзеркало заднього виду містилось у багажнику транспортного засобу, яким керував позивач. З огляду на викладене, суд вважає, що відповідач не надав доказів на підтвердження правомірності винесення спірної постанови в частині порушення п. 2.3 (в) Правил дорожнього руху. Його ж вчинення заперечується та не визнається самим позивачем. Таким чином, сама лише постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності серії БАД № 219114 від 19.03.2023 не є доказом вчинення адміністративного правопорушення, а лише рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення. Згідно статті 62 Конституції України вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Відповідно до вимог частини 3 ст. 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено. На підставі наданих доказів та вимог чинного законодавства, суд приходить до висновку, що при винесенні оскаржуваної постанови вина особи у вчиненні правопорушення належним чином не доведена, твердження позивача в повній мірі не спростовані, а тому постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії БАД № 219114 від 19.03.2023 слід скасувати та закрити провадження у справі. У силу вимог частини першої статті 139 КАС України, сплачений позивачем судовий збір в розмірі 426,44 грн підлягає стягненню на користь позивача з Головного управління Національної поліції у Тернопільській області за рахунок їх бюджетних асигнувань.

Результат розгляду: granted