Рішення адміністративного суду від 2022-05-20 00:00:00+03

в червні 2021 року позивач, [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернівецькій області (відповідача), в якому просив визнати протиправною та скасувати нараховану Головним управлінням ДПС у Чернівецькій області заборгованість зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне страхування в розмірі 28847,12 грн та вимогу про сплату боргу (недоїмки, штрафу, пені) від 03.06.2021 р. №Ф-64307-53. Чернівецький окружний адміністративний суд рішенням від 17.12.2021 позов задовольнив частково. Визнав протиправною та скасував вимогу Головного управління ДПС у Чернівецькій області про сплату боргу (недоїмки) від 03.06.2021 №Ф-64307-53 в частині нарахування недоїмки у розмірі 27132,00 грн. В іншій частині у задоволенні позову відмовив. Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити. Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що згідно інформаційних даних ДПС України [PERSON] перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС у Чернівецькій області як фізична особа, яка провадить незалежну професійну діяльність з 10.04.2013. 18.07.2013 взятий на облік як платник єдиного внеску. Також зазначає, що станом на 30.06.2021, по позивачу рахується заборгованість/недоїмка з ЄСВ (код бюджетної класифікації 71040000) у сумі 28847,12 грн., яка виникла за рахунок самостійно задекларованих нарахувань за період з 4 кварталу 2018 року по 4 квартал 2020 року, а також та застосованих штрафних санкцій та пені відповідно до Рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несвоєчасну сплату єдиного внеску №0059285307 від 22.07.2020 у сумі 1715,12 грн. Вважає, що оскільки подача позивачем звітності, зокрема, податкових декларацій про майновий стан та доходи, а також звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску, здійснювалася як фізичною особою-підприємцем, тому в нього виник обов`язок сплачувати суму єдиного внеску. У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що вказана вимога є протиправною так як, він являється застрахованою особою та з 26.12.2018 перебуває у трудових відносинах з Чернівецьким НДЕКЦ МВС, як найманий працівник, та відповідно і не здійснює незалежну професійну діяльність, про що повідомляв у поданих відповідачу деклараціях за 2019-2020 роках. В період з 01.01.2019 по 31.01.2021 зазначений роботодавець сплатив за нього єдиний соціальний внесок в розмірах передбачених законом. Вважає, що оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464 він є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який розрахована дана вимога нараховував та сплачував страхувальник - Чернівецький НДЕКЦ МВС, що виключає обов`язок по сплаті єдиного внеску ще і як особою, яка має право здійснювати незалежну професійну діяльність (адвокат). Згідно з положеннями ч. 3\~ ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства\~ України (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Виходячи з приписів ст.ст. 311, 263 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження. Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] на підставі рішення Чернівецької обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури №30/3 від 11.08.2011 отримав свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №478). Згідно інформаційних даних ДПС України [PERSON] перебуває на обліку в Головному управлінні ДПС у Чернівецькій області як фізична особа, яка провадить незалежну професійну діяльність з 10.04.2013. 18.07.2013 взятий на облік як платник єдиного внеску. З 26.12.2018 позивач працює в Чернівецькому НДЕКЦ МВС України, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] від 31.01.1976. Відповідно до довідки від 15.06.2021 №19/126/5-4954-2021 Чернівецьким НДЕКЦ МВС України повідомлено про те, що з 26.12.2018 по 31.03.2021 при нарахуванні та виплаті [PERSON] заробітної плати Чернівецьким НДЕКЦ МВС України сплачено єдиний соціальний внесок в загальній сумі 115971,87 грн.к, згідно наданої контролюючим органом інтегрованої картки станом на 31.01.2021 \~за позивачем рахується заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 28847,12 грн. (а.с. 59). 03.06.2021 Головним управлінням ДПС у Чернівецькій області сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску № Ф-64307-53, якою від позивача вимагається сплатити борг у розмірі 28847,12 грн., з яких недоїмка 27132,00 грн, штраф 1043,00 грн, пеня 672,12 грн (а.с. 13). Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне. Критерії, за якими адміністративний суд перевіряє рішення суб`єктів владних повноважень, визначені у ч. 2\~ст. 2 КАС України. Згідно частин першої, другої та третьої\~статті 242 КАС України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Крім того, ст.\~ 2\~ та ч. 4 ст.\~ 242 КАС України\~встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Частиною другою\~статті 19 Конституції України\~передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Так, відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Спеціальним законом, який визначає правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку є Закон України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 08.07.2010 року №2464-VI (далі Закон №2464-VI). Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI під єдиним внеском на загальнообов`язкове державне соціальне страхування розуміють консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Під застрахованою особою розуміють фізичну особу, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок (пункт 3 частини 1 статті 1 Закону №2464-VI). Отже, з викладеного слідує, що єдиний соціальний внесок є обов`язковим платежем, метою якого є забезпечення захисту прав застрахованих осіб, які такий внесок сплачували самостійно або за них такі внески сплачувались іншими особами. Статтею 4 Закону №2464-VI визначено перелік платників єдиного соціального внеску. Зокрема, згідно абз. 2 пункту 1 частини 1 статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. У частині 4 статті 4 Закону №2464-VI визначено перелік осіб, які звільняються від сплати за себе єдиного внеску, зокрема такими є особи, зазначені у пунктах 4 та 5-1 частини першої цієї статті, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Частиною 2 статті 6 Закону №2464-VI визначені обов`язки платника єдиного внеску, серед яких обов`язок своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок (пункт 1), подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У разі надсилання звітності поштою вона вважається поданою в день отримання відділенням поштового зв`язку від платника єдиного внеску поштового відправлення із звітністю (пункт 4). Згідно частини 3 цієї ж статті Закону №2464-VI обов`язки, передбачені частиною другою цієї статті, поширюються на платників, зазначених у пунктах 1, 4, 5, 5-1 та 16 частини першої статті 4 цього Закону. Тобто ці обов`язки поширювалися і на позивача. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464-VI (в редакції зі змінами внесеними Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України від 06.12.2016 року № 1774-VIII) єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5- 1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Під мінімальним страховим внеском Закон №2464-VI розуміє суму єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця (пункт 5 частини 1 статті 1), тоді як під максимальною величиною бази нарахування єдиного внеску розуміється максимальна сума доходу застрахованої особи на місяць, що дорівнює п`ятнадцяти розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої законом, на яку нараховується єдиний внесок (пункт 4 частина 1 статті 1 Закону №2464-VI). Відповідно до частини 5 статті 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску. Слід також зазначити, що відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення адвокатської діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI не врегульовано. Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, самозайняті особи. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою адвокатської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати. Тобто, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. На підставі наведеного можна дійти висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності. Отже, особа, яка провадить адвокатську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний. Інше тлумачення норм Закону №2464-VI, про яке зазначає відповідач, щодо необхідності сплати єдиного внеску самозайнятими особами, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 23.01.2020 у справі №480/4656/18, від 04.12.2019 у справі №440/2149/19, від 27.11.2019 у справі №160/3114/19. Як встановлено судом першої інстанції, позивач з 26.12.2018 працевлаштований у Чернівецький НДЕКЦ МВС України, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] від 31.01.1976. При цьому, згідно довідки від 15.06.2021 №19/126/5-4954-2021 з 26.12.2018 по 31.03.2021 при нарахуванні та виплаті [PERSON] заробітної плати Чернівецьким НДЕКЦ МВС України сплачено єдиний соціальний внесок в загальній сумі 115971,87 грн. Натомість, згідно наданих відповідачем розрахунків станом на 30.06.2021 по позивачу рахується заборгованість/недоїмка з ЄСВ (код бюджетної класифікації 71040000) у сумі 28847,12 грн., яка виникла за рахунок самостійно задекларованих нарахувань за період з 4 кварталу 2018 року по 4 квартал 2020 року, а також та застосованих штрафних санкцій та пені відповідно до Рішення про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несвоєчасну сплату єдиного внеску №0059285307 від 22.07.2020 у сумі 1715,12 грн (не є предметом цього позову). Разом з тим, у 2018 році така заборгованість складає: згідно самостійно задекларованих нарахувань відповідно до звіту №21080 від 30.10.2018 - 4062,80 грн., та нарахувань за 4 квартал 2018 року №1466925/ev від 21.01.2019 року 2457,18 грн. Водночас, згідно довідки Головного управління ДФС у Чернівецькій області від 14.12.2018 року №2659/10/13-007 також встановлено, що за 2018 рік [PERSON] , як фізичною особою, яка займається незалежною професійною діяльністю, було сплачено єдиного соціального внеску на суму 15828,00 грн. Також, згідно наявних у матеріалах справи квитанцій в січні 2019 року позивачем було сплачено єдиний соціальний внесок за 4 квартал 2018 року в сумі 2460 грн, а в квітні 2019 року в сумі 2755 грн за 1 квартал 2019 року (квитанція №40653131). Як вірно зазначено судом першої інстанції, із врахуванням вищевказаних положень Закону №2464-VI мінімальний страховий внесок у 2018 році (розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2018 - 3723,00 грн.) складав 3723 грн.х22%=819,06 грн./міс. Відтак, \~позивачем у повній мірі виконано обов`язок по сплаті ЄСВ за 4 квартал 2018 року. Тобто, протягом 2019-2020 років позивач був найманим працівником. У цей період роботодавець сплачував за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах, визначених законодавством, що підтверджується довідкою Чернівецького НДЕКЦ МВС України від 15.06.2021 року №19/126/5-4954-2021. Водночас встановлено, що згідно вказаної довідки роботодавцем із заробітної плати позивача за 2019-2020 роки сплачено єдиний соціальний внесок у більшому розмірі ніж визначений оскаржуваною вимогою. Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження незалежної професійної (адвокатської) діяльності відповідачем до суду не надано. Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 03.06.2021 № Ф-64307-53, видана Головним управлінням ДПС у Чернівецькій області в частині нарахування недоїмки у розмірі 27132,00 грн, є протиправною, а тому підлягала скасуванню. Доводи апеляційної скарги, що подача позивачем звітності, зокрема, податкових декларацій про майновий стан та доходи, а також звітів про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску, в тому числі подані як фізичною особою-підприємцем, не можуть свідчити про наявність у нього обов`язку сплачувати суми єдиного внеску, в тому числі подвійно. Тобто, одночасне нарахування та сплата єдиного внеску є некоректним, оскільки таке оподаткування набуває подвійного характеру. Колегія суддів зазначає, що сутність нарахування та сплати ЄСВ є відмінною від податкових зобов`язань, самостійно визначених у податковій декларації, які набувають статусу узгоджених з моменту подачі звітності. Разом з цим, \~відповідачем не доведено суду правомірність прийняття оскаржуваної позивачем вимоги на суму 27132,00 грн, натомість останнім доведено суду її протиправність, а тому в цій частині позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягали задоволенню. Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення. Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied