Рішення адміністративного суду від 2022-02-22 00:00:00+02

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулась до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач-1), Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач-2), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Публічне акціонерне товариство "Фідобанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" Коваленко О.В., Державна фіскальна служба України, про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень відповідача-1 від 14.12.2016 р. №0020571306, відповідача-2 від 09.03.2017 р. №0000191306 та №0000201306. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 березня 2021 року адміністративний позов було задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Державної податкової інспекції у Святошинському районі Головного управління ДФС у м. Києві від 14.12.2016 р. №0020571306, Головного управління ДФС у м. Києві від 09.03.2017 р. №0000191306 та №0000201306. Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Головне управління ДПС у м. Києві подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову у задоволенні позову. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, які з`явились в судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Відповідно до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Як вірно встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, з 17 по 23 листопада 2016 року відповідачем-1 проведена документальна позапланова невиїзна перевірка щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з отриманого доходу у вигляді додаткового блага платника податків - фізичною особою [PERSON] за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2015 р., за результатами якої відповідачем складено акт №491/26-57-13-06/ [NUMBER] від 24.11.2016 р.(далі - Акт перевірки). Актом перевірки встановлено порушення позивачем вимог: - пп. 49.18.4 п. 49.18 ст. 49, п. 176.1 ст. 176, п. 179.1, п. 179.2 ст. 179 Податкового кодексу України - [PERSON] не подано до відповідача-1 декларацію про майновий стан і доходи за 2015 рік; - абз. "д" пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України - [PERSON] не задекларовано дохід у вигляді суми боргу, анульованого (прощеного) кредитором у 2015 році, у розмірі 1447955,72 грн., відповідно занижено податкове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за 2015 рік у загальній сумі 288982,14 грн.; - пп. 1.2, пп. 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень ПК України - [PERSON] занижено та не перераховано до бюджету військовий збір за 2015 рік в розмірі 21719,34 грн. з отриманого доходу у вигляді суми боргу, анульованого (прощеного) кредитором. На підставі вказаного Акту перевірки відповідачем 14.12.2016 р. прийняті податкові повідомлення-рішення: - №0020571306, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафом) у розмірі 170,00 грн.; - №0020581306, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 361227,67 грн., з яких 288982,14 грн. - за податковими зобов`язаннями, та 72245,53 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями; - №0020561306, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на загальну суму 27149,17 грн., з яких 21719,34 грн. - за податковими зобов`язаннями, та 5429,83 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями. При цьому, за результатами адміністративного (досудового) оскарження вказаних вище податкових повідомлень-рішень відповідач-2 рішенням від 03.03.2017 р. №1529/К/26-15-10-02-16 скасував податкові повідомлення-рішення відповідача-1 від 14.12.2016 р. №0020581306 в частині грошового зобов`язання на суму 152,25 грн. (основний платіж 121,80 грн., штрафні санкції - 30,45 грн.), №0020561306 в частині грошового зобов`язання на суму 11,41 грн. (основний платіж - 9,13 грн., штрафні санкції - 2,28 грн.), а також залишено без змін податкове повідомлення-рішення відповідача-1 від 14.12.2016 р. №0020571306. Так, відповідачем-2 09.03.2017 р. на підставі Акту перевірки прийняті податкові повідомлення-рішення: - №0000191306, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 361075,42 грн., з яких 288860,34 грн. - за податковими зобов`язаннями, та 72215,08 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями; - №0000201306, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору на загальну суму 27137,76 грн., з яких 21710,21 грн. - за податковими зобов`язаннями, та 5427,55 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями. За результатами адміністративного (досудового) оскарження рішенням Державної фіскальної служби України від 26.04.2017 р. №5796/К/99-99-11-02-01-14 залишено без змін податкові повідомлення-рішення відповідача-1 від 14.12.2016 р. №0020571306, відповідача-2 від 09.03.2017 р. №0000191306, №0000201306 та рішення відповідача-2 від 03.03.2017 р. №1529/К/26-15-10-02-16. Не погоджуючись з податковими повідомленнями-рішеннями, позивач оскаржив їх до суду. Надаючи правову оцінку обставинам справи, висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне. Згідно з п.п.179.1, 179.2 ст. 179 ПК України, платник податку зобов`язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу. Відповідно до цього розділу обов`язок платника податку щодо подання податкової декларації вважається виконаним і податкова декларація не подається, якщо такий платник податку отримував доходи: від податкових агентів, які згідно з цим розділом не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу; виключно від податкових агентів незалежно від виду та розміру нарахованого (виплаченого, наданого) доходу, крім випадків, прямо передбачених цим розділом; від операцій продажу (обміну) майна, дарування, при нотаріальному посвідченні договорів за якими був сплачений податок відповідно до цього розділу; у вигляді об`єктів спадщини, які відповідно до цього розділу оподатковуються за нульовою ставкою податку та/або з яких сплачено податок відповідно до пункту 174.3 статті 174 цього Кодексу; зазначені у пункті 167.2 статті 167 цього Кодексу, крім випадків, коли декларування таких доходів прямо передбачено відповідними нормами цього розділу. Відповідно до абзацу другого пункту 164.1 статті 164 ПК України, загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Відповідно до підпункту 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 ПК України, додаткові блага - кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку (крім випадків, прямо передбачених нормами розділу IV цього Кодексу). Відповідно до підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді суми боргу платника податку, анульованого (прощеного) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Якщо кредитор повідомляє платника податку - боржника рекомендованим листом з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або шляхом надання повідомлення боржнику під підпис особисто про анулювання (прощеного) боргу та включає суму анульованого (прощеного) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було анульовано (прощено), такий боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. Згідно зі статтею 605 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора. Аналіз наведених норм законів дає підстави для висновку, що додаткове благо визначається як дохід у разі приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Грошова сума, яка надана в кредит, підлягає поверненню, тому сама по собі ця сума не збільшує дохід платника податку. Водночас, у разі коли відпадуть встановлені законом та/або договором підстави для витребування кредитором у боржника грошової суми, наданої на умовах повернення, у платника податку - боржника виникає приріст фінансових показників за рахунок суми, взятої в борг. Таким чином, сума кредиту, прощена (анульована) банком, збільшує дохід платника податку і включається в його оподатковуваний дохід. Разом з тим проценти, які нараховані банком за умовами договору за користування кредитом, та підвищені проценти, нараховані у разі прострочення платежу, не є доходами, які призводять до приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Відповідно, у разі прощення (анулювання) процентів, нарахованих за користування кредитом, та підвищених процентів, нарахованих у разі прострочення платежу, відсутні підстави вважати їх додатковим благом платника податку. Відсутність у підпункті "д" підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) точності щодо визначення додаткового блага у вигляді суми боргу платника податку, анульованого (процентного) кредитором за його самосійним рішенням, була усунута шляхом внесення змін Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" від 28.12.2014 №71-VIII, який набрав чинності з 01.01.2015. Згідно з підпунктом "д" підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України (в редакції, чинній з 01.01.2015) до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом. Таким чином, законодавець під додатковим благом розуміє тільки основну суму боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, і не включає в цю суму боргу (кредиту) проценти, нараховані за користування кредитом, прощені (анульовані) кредитором. Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що прощені (анульовані) банком за його рішенням проценти за користування кредитом та підвищені проценти, нараховані у разі прострочення платежу, не є доходом платника податків та, як наслідок, не підлягають оподаткуванню та декларуванню. Як вірно встановлено судом першої інстанції, 14.12.2007 р. між Відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк» та позивачем укладено кредитний договір №014/3949/2/07876 в сумі 170000 доларів США. Забезпеченням цього договору є двокімнатна квартира за адресою [ADDRESS] . На виконання умов кредитного договору 14.12.2007 р. між Відкритим акціонерним товариством «Ерсте Банк» та позивачем укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно квартира за адресою [ADDRESS] . Заставна вартість предмета іпотеки визначено в сумі 1078766 грн. 23.01.2015 року між позивачем та Публічним акціонерним товариством «Фідобанк», який є правонаступником всіх прав та обов`язків Відкритого акціонерного товариства «ЕРСТЕ БАНК» укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя. За умовами даного договору іпотекодавець [PERSON] передає в рахунок виконання зобов`язання, що забезпечується договором іпотеки, а іпотекодержатель приймає право власності на належне іпотекодавцю нерухоме майно, а саме: квартиру за адресою [ADDRESS] . Відповідно до п.8 Договору, укладення цього договору припиняє зобов`язання позичальника (позивача) за кредитним договором в повному обсязі та свідчить, що будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання ним основного зобов`язання за кредитним договором, є недійсними. Укладення цього договору також означає завершення позасудового врегулювання в розумінні ч.4 ст.36 Закону України « Про іпотеку», оскільки в результаті його укладання заборгованість позичальника за кредитним договором погашається у повному обсязі та припиняє виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором. Таким чином, позивач на підставі вищевказаного договору про задоволення вимог іпотекодержателя в добровільному порядку в рахунок погашення заборгованості передав належне йому на праві власності майно, яке було предметом іпотеки для забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов`язань перед банком, в результаті чого його кредитні зобов`язання вважаються виконаними. При цьому, згідно наявної в матеріалах справи копії листа ПАТ "Фідобанк" від 30.11.2015 р. №10-1-4/3253 позивача повідомлено про анулювання боргу за Кредитним договором від 14.12.2007 р. №014/3949/2/07876 на загальну суму 1915050,76 грн. Наведене у сукупності свідчить про правильність висновку суду першої інстанції про те, що посилання податкового органу на анулювання (прощення) суми боргу за Кредитним договором від 14.12.2007 р. №014/3949/2/07876, укладеним позивачем з ВАТ «Ерсте Банк», є безпідставним, оскільки звільнення боржника від його обов`язків, як це передбачено ст. 605 ЦК України не відбулося. Таким чином, додаткове благо передбачене п.п.164.2.17 (д) п.164.2 ст.164 ПК України у вигляді прощення боргу відсутнє у позивача, оскільки такий борг був погашений у повному обсязі у зв`язку з реалізацією ПАТ «Фідобанк» свого права на предмет іпотеки шляхом прийняття у власність вищезазначеної квартири позивача. Відтак, посилання податкового органу на те, що кошти у розмірі 1447955,72 грн. є оподатковуваним доходом позивача є необґрунтованим та безпідставним. В контексті наведеного колегія суддів погоджується з доводами позивача, що нарахування на вказану суму податкових зобов`язань з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування та військового збору є необґрунтованим. Отже, так як позивач не отримував дохід у 2015 році від ПАТ «Фідобанк» у позивача не виник обов`язок подавати податкову декларацію за наслідками звітного податкового року, а тому нарахування податковим органом штрафних санкцій передбачених п.120.1 ст.120 ПК України є протиправним. Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень. Таким чином, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права. Надаючи оцінку доводам апелянта, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…». На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.

Результат розгляду: denied