Рішення адміністративного суду від 2022-07-07 00:00:00+03

Позивач, [PERSON] , звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини [NUMBER], в якому просив суд: - визнати протиправними дії (бездіяльність) військової частини [NUMBER], яка полягає у нездійсненні [PERSON] нового розрахунку матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку отримував під час проходження військової служби за період з 2014 року по 2018 рік; - зобов`язати військову частину [NUMBER] здійснити перерахунок матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань [PERSON] , яку отримував під час проходження військової служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди під час проходження військової служби з 2014 року по 2018 рік з урахуванням раніше виплачених сум; - зобов`язати військову частину [NUMBER] виплатити [PERSON] матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та здійснити виплату [PERSON] недоплаченої частини одноразової грошової допомоги під час проходження військової служби за період з 2014 року по 2018 рік. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 23.11.2021 року у справі № 520/14946/21 адміністративний позов залишено без задоволення. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції рішення Харківського окружного адміністративного суду від 23.11.2021 року у справі № 520/14946/21 скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на те, що висновки суду першої інстанції суперечить висновкам щодо застосування норм права у правовідносинах, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у справі № 825/997/17. Крім того, в своєму рішенні суд першої інстанції помилково посилається на норми права, які не регулюють спірні правовідносини, а саме щодо надання допомоги на оздоровлення, яка не є тотожною матеріальній допомозі для вирішення соціально-побутових питань, що є предметом спору у цій справі. Посилаючись на порушення його права на одержання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у повному розмірі, передбаченому нормами діючого законодавства, що свідчить про порушення закріпленого статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на мирне володіння майном, наполягав на задоволенні вимог апеляційної скарги. У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечив проти скасування рішення суду першої інстанції, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Зазначив, що щомісячна додаткова грошова винагорода не включається до складу грошового забезпечення з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення, а отже підстав для перерахунку та виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань з урахуванням вказаної щомісячної винагороди, немає. Крім того, зазначив, що оскільки позивачем був пропущений встановлений КАС України строк звернення до суду з цим позовом, то останній підлягає залишенню без розгляду. Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги у відповідності до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що наказом командира Військової частини [NUMBER] від 29.10.2013 р. № 248 позивача було зараховано на штатну військову посаду частини в якості військовослужбовця за контрактом з 29.10.2013 р. Наказом командира Військової частини [NUMBER] від 13.07.2020 р. № 142 позивача було виключено зі списків особового складу військової частини у зв`язку із закінченням строку контракту. На вимогу суду першої інстанції, відповідачем було надано довідку від 10.11.2021 року № 10/358 про виплату позивачу: - 26.12.2014 р. - 1544,50 грн. матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014 рік; - 24.12.2015 р. - 1519,80 грн. матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2015 рік; - 31.10.2016 р. - 4536,25 грн. матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2016 рік; - 22.12.2017 р. - 3629,00 грн. матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік. Відповідачем не заперечується, що нарахування та виплату вищевказаних сум матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, позивачеві було проведено без урахування його щомісячної додаткової грошової винагороди. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що приводом для виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є виключно рапорт/заява військовослужбовця, а умовами проведення означеного платежу є окреме рішення Міністра оборони України та фізична наявність видатків на асигнування у кошторисі Міністерства оборони України. За висновками суду першої інстанції, в межах матеріалів даної справи слід дійти до переконання про недоведеність події звернення заявника до органу публічної адміністрації з приводу обчислення матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовця з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди. Судом першої інстанції зазначено, що недоведеність обставини реальності звернення громадянина у межах даної справи з огляду на зміст самостійно сформульованих заявником вимог позову зумовлює відсутність підстав для висновку про виникнення у органу публічної адміністрації приводу та обов`язку вчинення управлінського волевиявлення з приводу обчислення іншого розміру матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовця. Тому суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позов за основною вимогою підлягає залишенню без задоволення, у зв`язку із чим, без задоволення мають бути залишені і усі похідні вимоги. При цьому, судом першої інстанції зазначено про те, що оскільки у спірних правовідносинах заявник не забезпечив розумного ставлення до з`ясування стану та захисту власних суб`єктивних прав (публічних інтересів), своєчасно письмових документів про виплати грошового забезпечення не отримав, до матеріалів позову означених документів не приєднав, то суд першої інстанції дійшов переконання про те, що самого лише твердження приватної особи про недоплату (виникнення боргу) з винагороди за службу/працю явно та очевидно недостатньо для визнання доказаним факту неповноти проведених розрахунків з оплати праці/часу служби. Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється Законом України 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII). Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону № 2232-XII, порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами. Згідно зі ст. 40 Закону № 2232-XII, гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами. Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII (далі - Закон №2011-XII). Частиною 1 ст. 9 Закону № 2011-XII обумовлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Частиною 2 ст. 9 Закону № 2011-XII закріплено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Абзацами 1, 2 ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-XII встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України. За визначенням, наведеним в пункті 1 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Постанова №1294)) грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Наказом Міністерства оборони України від 11.06.2008 року № 260 затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (чинна на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Інструкція № 260), якою визначено порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, ліцеїстам та вихованцям військових оркестрів, а також порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби. Відповідно до п. 33.1 розділу XXXIII Інструкції № 260, особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, для вирішення соціально-побутових питань один раз на рік надається матеріальна допомога в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення. Згідно п. 33.3 розділу XXXIII Інструкції № 260, розмір матеріальної допомоги установлюється за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України. До місячного грошового забезпечення, з якого визначається матеріальна допомога, включаються посадові оклади, оклади за військовими званнями та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги. Постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 р. № 889 «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» (чинна на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Постанова №889)) закріплено питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій. Підпунктом 2 п.1 Постанови № 899 установлено щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Збройних Сил України (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 квітня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 року - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 року - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 року - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення. Згідно з п.2 Постанови № 899 граничні розміри, порядок та умови виплати щомісячної додаткової грошової винагороди, передбаченої пунктом 1 цієї постанови, визначаються Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Службою зовнішньої розвідки за погодженням з Міністерством соціальної політики і Міністерством фінансів у межах затвердженого фонду грошового забезпечення. На виконання зазначеної Постанови Уряду № 899, наказом Міністра оборони від 15.11.2010 року № 595 затверджено Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних сил України (чинна на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Інструкція № 595)), яка визначає порядок та умови виплати особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом (далі - військовослужбовці), які займають посади в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах і військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), щомісячної додаткової грошової винагороди (далі - винагорода). Пунктами 5, 8 Інструкції № 595 визначено, що винагорода виплачується військовослужбовцям за місцем штатної служби за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць на підставі наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації); командирам (начальникам) військових частин (установ, організацій) - на підставі наказів вищих командирів (начальників). Винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Інструкція № 595 втратила чинність на підставі наказу Міністерства оборони України від 24.10.2016 року № 550, яким затверджено Інструкцію про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України (чинна на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Інструкція № 550)) яка визначає порядок та умови виплати особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом (далі - військовослужбовці), які займають посади в органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах і військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини), щомісячної додаткової грошової винагороди (далі - винагорода). Пунктами 5, 8, 9 Інструкції № 550 встановлено, що винагорода виплачується військовослужбовцям за місцем штатної служби одночасно з виплатою грошового забезпечення на підставі наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації); командирам (начальникам) військових частин (установ, організацій) - на підставі наказів вищих командирів (начальників). Винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Розміри винагороди встановлюються наказами Міністерства оборони України (начальника Головного управління розвідки Міністерства оборони України) з урахуванням конкретної військової частини, займаної посади та особливостей умов проходження служби у межах видатків на грошове забезпечення, передбачених для Міністерства оборони України (Головного управління розвідки Міністерства оборони України) у державному бюджеті України на відповідний рік. Колегія суддів зазначає, що аналіз ч. 4 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ дозволяє дійти висновку про те, що Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем. Ієрархічні колізії нормативно-правових актів долаються шляхом застосування норми, яка закріплена в нормативно-правовому акті, що має вищу юридичну силу. Отже, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягають положення Закону № 2011-XII, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам цього Закону. З наведених вище мотивів до спірних правовідносин не підлягають застосуванню норми Інструкцій №260, № 595, № 550 в частині обмеження включення до грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога, щомісячної додаткової грошової винагороди. Згідно із частиною другою та частиною третьою статті 9 Закону № 2011-XII, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових: 1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення. Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців як обрахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць. Такий принциповий підхід застосовується незалежно від виду виплат. Аналогічна правова позиція була наведена Верховним Судом у постановах від 21.04.2021 року у справі № 380/2427/20, від 30.04.2021 року у справі № 620/561/20. Відповідачем не заперечується, що за час проходження позивачем військової служби у період з 2014 року по 2017 рік йому нараховувалась та виплачувалась щомісячна додаткова грошова винагорода. За цих обставин така винагорода не може вважатися одноразовою. Отже, вищевказана щомісячна додаткова грошова винагорода відповідає ознакам щомісячних додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців, які мають щомісячний та постійний характер. Аналогічна правова позиція була наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2021 року у справі № 825/997/17. За наведеного правового регулювання та обставин справи, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки щомісячна додаткова грошова винагорода позивача відповідає ознакам додаткового виду щомісячного грошового забезпечення військовослужбовців, який має щомісячний та постійний характер, то вона підлягала включенню як обрахункова величина до складу грошового забезпечення позивача, з якого здійснювалось обчислення матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Як вбачається з представленої відповідачем на вимогу суду першої інстанції довідки, позивачу у: 2014, 2015, 2016, та 2017 роках, за кожен вказаний рік була виплачена матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. При цьому, як було зазначено вище, відповідачем не заперечується, що розрахунок сум матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за перелічені роки, було проведено без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди позивача. Доказів на спростування зазначених обставин відповідачем не представлено, та матеріали справи не містять. Будь-яких доводів та доказів на спростування зазначених обставин не містить і відзив відповідача на апеляційну скаргу. Так, відповідач переконаний, що щомісячна додаткова грошова винагорода не підлягає включенню до складу грошового забезпечення з якого здійснюється обчислення матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. Таким чином, з огляду на встановлені у цій справі обставини, беручи до уваги зазначені вище висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем, під час обчислення матеріальної допомоги позивача для вирішення соціально-побутових питань за спірні періоди, протиправно не було враховано до складу грошового забезпечення з якого здійснювалось таке обчислення, щомісячну додаткову грошову винагороду. При цьому колегія суддів також враховує висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, наведені Верховним Судом у постанові від 21.12.2021 року у справі № 820/3423/18, за якими Суд дійшов висновку про те, що є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, вимоги позивача про визнання протиправними дій Військової частини щодо здійснення розрахунку розміру матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди із зобов`язанням здійснити перерахунок вказаних сум з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди та здійсненням виплат донарахованих сум. При цьому, Суд зазначив, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань розраховуються з розміру місячного грошового забезпечення, до складу якого, в свою чергу, входить додаткова грошова винагорода, а тому вказані виплати повинні здійснюватись з урахуванням такої додаткової грошової винагороди. Перевіряючи в контексті наведеного законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, яким було відмовлено у задоволенні позовних вимог з посиланням на недоведеність події звернення позивача до органу публічної адміністрації з приводу обчислення матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовця з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, що на переконання суду першої інстанції, зумовлює відсутність підстав для висновку про виникнення у органу публічної адміністрації приводу та обов`язку вчинення управлінського волевиявлення з приводу обчислення іншого розміру матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовця, колегія суддів зазначає наступне. У відповідності до пункту 33.1 розділу XXXIII Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України 11.06.2008 № 260 (чинної станом на час спірних відносин (втрата чинності 20.07.2018 року) (далі - Інструкція № 260), особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, для вирішення соціально-побутових питань один раз на рік надається матеріальна допомога в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення. Пунктом 33.2 розділу XXXIII Інструкції № 260 передбачено, що матеріальна допомога надається військовослужбовцям за їх заявою за місцем штатної служби на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому розміру допомоги. Отже, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань надається за заявою військовослужбовця на підставі наказу командира військової частини/вищого командира (начальника). Як було зазначено вище, згідно представленої відповідачем довідки встановлено, що позивачу у: 2014, 2015, 2016, та 2017 роках, за кожен вказаний рік була виплачена матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань. Наведене дає підстави дійти висновку про те, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань, у: 2014, 2015, 2016, та 2017 роках, за кожен вказаний рік була виплачена позивачеві за його заявою, на підставі відповідного наказу, тобто позивач скористався правом на одержання спірної допомоги, здійснивши усі залежні від нього дії для її отримання. Однак, відповідачем протиправно було нараховано та виплачено позивачеві спірну матеріальну допомогу без урахування при її обчисленні щомісячної грошової винагороди, чим порушено право позивача на одержання вказаної допомоги у належному розмірі. Тобто, відповідачем було допущено протиправну поведінку, якою порушено право позивача, за захистом якого останній звернувся до суду з цим позовом. Посилання суду першої інстанції на приписи п. 9 п. 1 розділу XXIV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України 07.06.2018 р. № 260 (далі - Порядок № 260 (з набранням чинності якого, втратила чинність Інструкція № 260 від 11.06.2008р.)) стосовно того, що приводом для виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань є виключно рапорт/заява військовослужбовця, із зазначенням про те, що вказані приписи судом першої інстанції враховані під час вирішення даного спору для з`ясування суттєвих/істотних відмінностей у процедурі призначення виплат в аспекті набуття військовослужбовцем суб`єктивного права на одержання грошової виплати, у даному випадку є помилковими та безпідставними, оскільки зазначені вимоги стосуються звернення військовослужбовця до командування саме за одержанням вищевказаної матеріальної допомоги (уперше), тому жодним чином не впливають на правовідносини у цій справі. Існування у позивача суб`єктивного права на одержання спірної грошової виплати (матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань) не є спірною обставиною у цій справі, спірним є питання правомірності включення щомісячної додаткової грошової винагороди позивача, як обрахункової величини, до грошового забезпечення з якого здійснюється обчислення такої матеріальної допомоги. При цьому, а ні положеннями Інструкції, а ні вищевказаним Порядком, а ні будь-якими іншими нормативно-правовими актами/підзаконними актами, не передбачено обов`язку звернення військовослужбовця з рапортом/заявою до командування у випадку невиплати матеріальної допомоги у належному розмірі. Стосовно висновків суду першої інстанції про те, що усупереч вимогам ч. 2 ст. 79 КАС України та ч. 4 ст. 161 КАС України позивачем не долучено до позову жодного доказу спрямування власного особистого письмового звернення до органу публічної адміністрації, та доказу його фізичного одержання органом публічної адміністрації, колегія суддів зазначає наступне. Судом першої інстанції встановлено, та підтверджується матеріалами справи, що існує твердження позивача про те, що 05.05.2021 р. мало місце його письмове звернення до відповідача як органу публічної адміністрації, зокрема, з питання нарахування та виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовця з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди. До матеріалів справи долучено роздруківку означеного письмового звернення позивача, про що також зазначено судом першої інстанції у судовому рішенні. Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно частини 1 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Водночас, за правилами частини 2 ст. 77 КАС України, а адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - суб`єкт владних повноважень, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його рішення, дії чи бездіяльності. Поряд із цим, колегія суддів також звертає особливу увагу на те, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Таке завдання адміністративного судочинства реалізується за допомогою системи принципів адміністративного судочинства, одним з основоположних яких є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі (п. 4 ч. 3 ст. 2 КАС України). Принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі в адміністративному судочинстві - це закріплене у КАС України положення про обов`язок суду вжити передбачених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, встановлення юридичних фактів, запропонувати сторонам надати необхідні докази для винесення законного і обґрунтованого рішення в адміністративній справі, або з власної ініціативи витребувати докази, яких, на думку суду, не вистачає. Адміністративний суд повинен активно використовувати процесуальні повноваження, у тому числі й щодо виявлення та витребування доказів за власною ініціативою. Судом першої інстанції не було враховано вищенаведених обставин та законодавчих приписів, не вжито результативних заходів для з`ясування всіх істотних для правильного вирішення цієї справи обставин, не запропоновано позивачу надати належні та достатні докази, яких на думку суду першої інстанції не вистачало для ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення, що призвело до неправильного вирішення справи. З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні адміністративного позову [PERSON] з підстав недолучення ним до позову доказів спрямування письмового звернення до відповідача, та доказу його одержання останнім. Натомість відповідачем, на якого у даному випадку покладений обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, та який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі, усупереч вимог ст. 77 КАС України, такі повідомлені позивачем обставини звернення не спростовано. Таким чином, висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав недоведеності події звернення позивача до органу публічної адміністрації з приводу обчислення матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовця з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, що на переконання суду першої інстанції, зумовлює відсутність підстав для висновку про виникнення у органу публічної адміністрації приводу та обов`язку вчинення управлінського волевиявлення з приводу обчислення іншого розміру матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовця, є безпідставними. Висновки суду першої інстанції про те, що позивач не забезпечив розумного ставлення до з`ясування стану та захисту власних суб`єктивних прав (публічних інтересів), своєчасно письмових документів про виплати грошового забезпечення не отримав, та не приєднав їх до матеріалів позову, у зв`язку із чим суд першої інстанції дійшов переконання про те, що самого лише твердження приватної особи про недоплату (виникнення боргу) з винагороди за службу/працю явно та очевидно недостатньо для визнання доказаним факту неповноти проведених розрахунків з оплати праці/часу служби, також є безпідставними, оскільки, як неодноразово було зазначено вище, з представленої відповідачем на вимогу суду першої інстанції довідки, встановлено нарахування та виплату позивачеві у: 2014, 2015, 2016, та 2017 роках, за кожен вказаний рік, спірної матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. При цьому здійснення обчислення та виплати спірної допомоги без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди позивача, відповідачем не заперечується, що доводить неповноту проведених розрахунків. З наведених вище підстав, є безпідставними, та такими, що суперечать встановленим у цій справі обставинам, також висновки суду першої інстанції про те, що в обсязі матеріалів даної справи не підтверджені обставини: набуття заявником у спірних правовідносинах права на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовця за 2014р. та 2018р.; подання заявником рапорту/заяви по команді про призначення та виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовця за 2014р. та 2018р.; отримання заявником матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань військовослужбовця. Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, дійшов висновків, які не відповідають встановленим у цій справі обставинам, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. При цьому, колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308 КАС України). З урахуванням наведеного, виходячи з принципу верховенства права, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову. При цьому, з огляду на приписи ст. 308 КАС України, колегія суддів не перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині скасування ухвали про стягнення штрафу, яка сторонами не оскаржується. Згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому, ЄСПЛ у рішенні від 29.06.2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Також, як наголошується ЄСПЛ у рішенні по справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Верховний Суд у своїй практиці також неодноразово посилався на те, що «ефективний засіб правового захисту» повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 826/14016/16, від 11 лютого 2019 року у справі №2а-204/12). Отже, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечувати реальне відновлення порушеного права. На підставі вищевикладеного, враховуючи, що відповідачем в межах спірних правовідносин було допущено протиправні дії щодо нарахування та виплати позивачеві матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014, 2015, 2016, та 2017 роки без урахування при обчисленні розміру такої допомоги щомісячної додаткової грошової винагороди позивача, колегія суддів приходить до висновку, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача у даному випадку є визнання протиправними дій військової частини [NUMBER] щодо нарахування та виплати [PERSON] матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014, 2015, 2016, та 2017 роки без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, та зобов`язання військової частини [NUMBER] провести перерахунок та виплату [PERSON] матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2014, 2015, 2016, та 2017 роки з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, з урахуванням раніше виплачених сум. Підстави для задоволення позовних вимог в частині, що стосується правомірності нарахування та виплати позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2018 рік відсутні, з огляду на недоведеність надання позивачеві означеної допомоги. Стосовно доводів відповідача про пропуск позивачем встановленого КАС України строку звернення до суду з цим позовом, то колегія суддів зазначає, що усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів КЗпП України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин, щодо яких виник спір. У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття заробітна плата і оплата праці, які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону № 2011-XII, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. У постанові від 21.11.2018 року у справі № 824/166/15-а Верховний Суд зазначив, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань вважається одноразовим додатковим видом грошового забезпечення військовослужбовців і входить до його складу. Таким чином, матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є складовою заробітної плати (додатковою заробітною платою) і у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань без обмеження будь-яким строком, як це передбачено частиною другою статті 233 КЗпП України. До того ж на військовослужбовців поширюється дія КЗпП України, в тому числі вказаної статті, у тих випадках, коли спеціальним законодавством не врегульовані особливості щодо строку звернення до суду з позовом про стягнення належного військовослужбовцю суми грошового забезпечення. Аналогічні висновки щодо застосування норм права були наведені Верховним Судом у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 160/8332/20. З огляду на викладене, доводи відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду з цим позовом колегія суддів вважає безпідставними. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно частини 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: partial