Рішення адміністративного суду від 2022-05-05 00:00:00+03

Головне управління Державної податкової служби у м. Києві звернулось до суду з позовом до [PERSON] , у якому просило стягнути податковий борг [PERSON] з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 920483,30грн. по військовому збору з фізичних осіб у сумі 76621,94 грн. та податку на додану вартість у сумі 696935,17 грн. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2021 року адміністративний позов задоволено в повному обсязі. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким направити справу на розгляд за встановленою законом підсудністю. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини справи. Зокрема, апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що відповідач з 2005 року проживає за адресою [ADDRESS] , що підтверджується відміткою в паспорті відповідача. Таким чином, справи, в яких [PERSON] є відповідачем, підсудні Львівському окружному адміністративному суду. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 листопада 2021 року та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження. Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив, що не перешкоджає її розгляду по суті. Переглядаючи справу в межах доводів апеляційних скарг на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, [PERSON] , як фізична особа-підприємець перебував на обліку в органах Державної податкової служби України до 12 лютого 2020 року та є платником податків за основним місцем обліку. 23 серпня 2019 року Головним управлінням ДФС у м. Києві складено акт №2032/26-15-42-03-30/ [NUMBER] «Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки фізичної особи-підприємця [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01 вересня 2016 року по 31 грудня 2018 року, дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 вересня 2016 року по 31 грудня 2018 року». На підставі висновків, викладених у акті перевірки, та виявлених порушень вимог податкового законодавства, податковим органом 10 жовтня 2019 року прийнято наступні податкові повідомлення-рішення: 1. №0077874203 на суму податкового боргу з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування 742 204, 20 грн.; 2. №0077924203 на суму податкового боргу з податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) 563 120,00 грн.; 3. №0077934203 штрафна санкція за платежем податок на доходи фізичних осіб 510,00грн.; 4. №0077824204 на суму податкового боргу зі сплати військового збору 61 850, 35 грн.; 5. №0077884203 штрафна санкція за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування. Відповідно до даних інтегрованої картки платника податків фізичної особи-підприємця [PERSON] , у зв`язку з несплатою грошових зобов`язань за вказаними вище податковими повідомленнями-рішеннями, у строки встановлені законодавством, податковим органом було донараховано штрафні санкції. Станом на день звернення до суду за відповідачем обліковується податковий борг зі сплати податку на доходи фізичних осіб у розмірі 920 483,30 грн. з військового збору у розмірі 76 621, 94 грн. та з податку на додану вартість у розмірі 696 935,17 грн. Також, з матеріалів справи вбачається, що Головним управлінням ДПС у м. Києві на адресу відповідача - платника податків направлено податкову вимогу форми «Ф» від 11 лютого 2020 року №9032-10 про сплату суми податкового боргу станом на 10 лютого 2020 року у розмірі 1694040,40 грн. яка повернулась на адресу податкового органу з відміткою відділення поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання». З матеріалів справи вбачається, що будь-яких належних та допустимих доказів оскарження вказаної податкової вимоги або вказаних вище податкових повідомлень-рішень відповідачем суду не надано. З огляду на наявність у відповідача податкового боргу, позивач звернувся з даним адміністративним позовом до суду. Суд першої інстанції адміністративний позов задовольнив та зазначив, що податкова вимога форми «Ф» №9032-10 від 11.02.2020 скерована за місцем реєстрації відповідача, а тому вважається належним чином врученою, з урахуванням положень ПК України. Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне. Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції правил підсудності, колегія суддів звертає увагу на таке. Частиною 1. ст. 26 КАС України встановлено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Приписами ч. 3 ст. 171 КАС України визначено, що якщо відповідачем у позовній заяві, щодо якої відсутні підстави для залишення її без руху, повернення чи відмови у відкритті провадження у справі, вказана фізична особа, яка не є підприємцем, суддя не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до приписів ч.3 ст.171 КАС України обов`язок суду першої інстанції звернутися до відповідного органу реєстрації місця перебування та проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) особи - відповідача виникає лише у випадку, якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є підприємцем. Наразі, з матеріалів справи убачається, що [PERSON] з 01.09.2016 зареєстрований фізичною особою-підприємцем. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 26 КАС України встановлено, що позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що при відкритті провадження у справі суд першої інстанції не повинен був з`ясовувати фактичне місце проживання відповідача через органи реєстрації місця перебування та проживання особи, а визначаючи підсудність справи, мав виходити з даних Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. Відповідно до пункту 45.1 статті 45 ПК України платник податків - фізична особа зобов`язаний визначити свою податкову адресу. Податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі. Платник податків - фізична особа може мати одночасно не більше однієї податкової адреси. Також, згідно з підпунктом 16.1.11 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний повідомляти контролюючі органи про зміну місцезнаходження юридичної особи та зміну місця проживання фізичної особи підприємця. Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що фізичні особи - платники податків зобов`язані повідомляти контролюючому органу відомості про зміну місця проживання у встановлені ПК строки. Такий обов`язок не скасовується з припиненням фізичною особою здійснення підприємницької діяльності та внесенням відповідної інформації до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. З матеріалів справи убачається, що відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 12 лютого 2020 року податковою адресою відповідача зазначено: [ADDRESS] . Факт того, що апелянт був зареєстрований приватним підприємцем, останнім не заперечується. Також, не наведено апелянтом доводів та не надано доказів неправдивості даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо місця його реєстрації. Отже, на час відкриття провадження у справі, судом першої інстанції підсудність справи визначено правильно. Разом з тим, колегія суддів наголошує, що відповідно до ч.3 ст. 30 КАС України справа, прийнята адміністративним судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому адміністративному суду. Тому, наведені в апеляційній скарзі доводи відповідача не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду. Щодо суті спору та обґрунтованості позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного. Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Спірні правовідносини регулюються нормами Податкового кодексу України. Згідно приписів пункту 58.3 статті 58 ПК України, податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її законному представникові або надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого її місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг. У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення або податкові вимоги, або рішення про результати розгляду скарги через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення або податкову вимогу, або рішення про результати розгляду скарги, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення або податкова вимога, або рішення про результати розгляду скарги вважаються врученими платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення. Відповідно до пункту 42.2 статті 42 ПК України документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику). При цьому абзацом 6 пункту 42.4 статті 42 ПК України визначено, що у разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення. Таким чином, документ вважається належним чином врученим, якщо він надісланий за місцезнаходженням платника, якому такий адресований або вручений повноважній особі такого. Крім того, направлення рекомендованим листом з повідомленням запитів за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків, але не отриманими ними не з вини податкового органу, вважається належним чином врученим. Відповідно до податкової вимоги форми «Ф» №9032-10 від 11.02.2020 за фізичною особою-підприємцем [PERSON] , станом на 10 лютого 2020 року, обліковувався податковий борг на загальну суму 1694040,40 грн. Податкова вимога форми «Ф» №9032-10 від 11.02.2020 направлена [PERSON] за адресою: [ADDRESS] однак поштовий конверт повернувся до позивача із відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 31-32). Отже, податкова вимога форми «Ф» №9032-10 від 11.02.2020, відповідно до статті 42 ПК України, є врученою платнику податків. Однак, сума податкового боргу сплачена не була. При цьому, доводи апелянта про те, що з 2005 року [PERSON] за адресою місця реєстрації не проживає, тому жодних рішень податкового органу він не отримував, колегія суддів відхиляє, оскільки, як було зазначено вище та вірно встановлено судом першої інстанції, згідно з приписами податкового законодавства, направлення рекомендованим листом з повідомленням за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків, але не отриманими ними не з вини податкового органу, вважається належним чином врученим. Також, позивачем було надано до суду копію податкових повідомлень-рішень від 10.10.2019 року № 0077874203, № 0077924203, № 0077934203, № 0077824204, № 0077884203 з доказами надіслання та витяг з інтегрованих карток платника податків. При цьому, колегія суддів наголошує, що правомірність формування та надіслання відповідачу податкової вимоги форми «Ф» №9032-10 від 11.02.2020, так і зазначених вище податкових повідомлень-рішень не є предметом даного спору. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що апелянтом наявність податкового боргу чи неправильність визначення податкового зобов`язання не заперечується. Відповідно до частини першої статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Нормами частин першої-третьої статті 73 КАС України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Частинами першою, другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Колегія суддів зазначає, що відповідачем належних доказів про сплату податкових зобов`язань у розмірі 1694040,40 грн., як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції, не надано, як і не надано доказів щодо оскарження податкової вимоги форми «Ф» №9032-10 від 11.02.2020. Пунктом 59.5 статті 59 ПК України передбачено, що у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення. У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається). Згідно з п. 95.1 ст. 95 ПК України, контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі. Згідно п. 95.2 ст. 95 ПК України, стягнення коштів та продаж майна платника податків проводяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги. Відповідно до абз. 1 п. 95.3 ст. 95 ПК України, стягнення коштів з рахунків платника податків у банках, обслуговуючих такого платника податків, та з рахунків платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, відкритих в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснюється за рішенням суду, яке направляється до виконання контролюючим органам, у розмірі суми податкового боргу або його частини. Згідно з п. 95.4 ст. 95 ПК України, контролюючий орган на підставі рішення суду здійснює стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу за рахунок готівки, що належить такому платнику податків. Стягнення готівкових коштів здійснюється у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Отже, факт узгодження податкового зобов`язання має наслідком обов`язок платника податку сплатити таке зобов`язання у встановлений законом строк. Невиконання обов`язку зі сплати узгодженого податкового зобов`язання призводить до набуття таким зобов`язанням статусу податкового боргу, процедура стягнення якого визначається законом. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.06.2020 року у справі № 802/1049/17-а. Таким чином, сума податкових зобов`язань станом на момент звернення до суду із даним позовом є узгодженою та набула статусу податкового боргу. З урахуванням того, що узгоджені суми податкового зобов`язання набули статусу податкового боргу, а його розмір підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, беручи до уваги направлення контролюючим органом податкової вимоги, відсутність доказів добровільної сплати відповідачем визначеної суми боргу, як і відсутність доказів оскарження податкових повідомлень-рішень та податкової вимоги, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність законних підстав для стягнення з відповідача спірної суми заборгованості, яка є предметом розгляду даної справи. Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі. Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні. За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи. Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування. За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied