Рішення адміністративного суду від 2022-08-02 00:00:00+03

ФОП [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів - Управління Держпраці у Закарпатській області, першого заступника начальника Управління Держпраці у Закарпатській області Грицика В. І., в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Закарпатській області №ЗК/63(2)214АВ/П/ПТ-ТД-ФС-22 від 05 квітня 2018 року про накладення на нього штрафу у розмірі 781830,00 грн. Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року в задоволенні позову відмовлено. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 24 квітня 2019 року рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2018 року у справі № 807/320/18 скасовано та прийнято постанову, якою позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову Управління Держпраці у Закарпатській області №ЗК/63(2)214АВ/П/ПТ-ТД-ФС-22 від 05 квітня 2018 року про накладення на фізичну особу-підприємця [PERSON] штрафу. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Закарпатській області на користь фізичної особи-підприємця [PERSON] судові витрати у розмірі 19353 (дев`ятнадцять тисяч триста п`ятдесят три) грн. 19 коп. Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, відповідач - Управління Держпраці у Закарпатській області подало касаційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить її скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. У касаційній скарзі скаржник зазначає, що судом при прийнятті постанови не у повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки не відповідають обставинам справи. Вказує, що при проведенні інспекційного відвідування встановлено, що характер відносин між позивачем та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] містять ознаки трудового договору, а не цивільно-правового, оскільки предметом є постійна праця вказаних осіб, а не результат за наслідками діяльності. Таким чином, позивачем здійснено фактичний допуск працівників до роботи без оформлення трудового договору (контракту), у зв`язку з чим на нього покладено відповідальність за абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України у вигляді стягнення штрафу у розмірі 781830,00 гривень. Вказує, що інспекційне відвідування проведене не на підставі анонімного звернення, а на підставі належного звернення [PERSON] . В касаційній скарзі відповідач наголошує, що постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення, відтак позивача не притягнуто до відповідальності за порушення ст. 41 КУпАП, а тому оскаржувана постанова Держпраці є єдиним фактом притягнення до відповідальності ФОП [PERSON] , що не суперечить Конституції України. Ухвалою Верховного Суду від 08.07.2019 відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою. Відзив на касаційну скаргу не надходив. Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке. Судами встановлено, що у період з 28 по 29 березня 2018 року посадовими особами Управління Держпраці у Закарпатській області на підставі наказу "Про проведення інспекційного відвідування" від 14 березня 2018 року №40, проведено інспекційне відвідування ФОП [PERSON] та встановлено, що ФОП [PERSON] за місцем здійснення підприємницької діяльності не уклав трудові договори з сімома найманими працівниками, що здійснювали трудові функції підсобних працівників у деревообробному цеху, а саме з: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , чим порушим вимоги ч.3 ст.24 КЗпП України. За результатами проведеного інспекційного відвідування складено акт №ЗК/63/214/АВ від 29 березня 2018 року. На підставі вказаного акта головний державний інспектор Управління Держпраці у Закарпатській області Хланта І. Ю. виніс припис про усунення виявлених порушень №ЗК/63/214/АВ/П від 29 березня 2018 року, відповідно до якого ФОП [PERSON] зобов`язано усунути у строк до 09 квітня 2018 року виявлені під час проведення інспекційного відвідування порушення ч.3 ст.24 КЗпП України. 29 березня 2018 року головний державний інспектор Управління Держпраці у Закарпатській області Хланта І.Ю. склав протокол про адміністративне правопорушення №ЗК/63/(2)/214/АВ/П/ПТ від 29 березня 2018 року, в якому зафіксовано порушення ФОП [PERSON] вимог ч.1,3 ст.24 КЗпП України, а саме: допуск до роботи фізичних осіб без укладення трудового договору та без оформлення трудових відносин у встановленому законом порядку, що є адміністративним правопорушенням, передбаченим ч.3 ст.41 КУпАП. Листом від 03 квітня 2018 року ФОП [PERSON] повідомив Управління Держпраці у Закарпатській області про виконання вимог припису №ЗК/63/214/АВ/П від 29 березня 2018 року. Розглянувши акт інспекційного відвідування №ЗК/63/214/АВ від 29 березня 2018 року, начальник Управління Держпраці у Закарпатській області прийняв рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу №ЗК/63/(2)/214/АВ/П/ПТ-ТД від 29 березня 2018 року. За результатами розгляду справи про накладення штрафу на підставі акту інспекційного відвідування №ЗК/63/214/АВ від 29 березня 2018 року перший заступник начальника Управління Держпраці у Закарпатській області виніс постанову №ЗК/63/(2)/214/АВ/П/ПТ-ТД-ФС-22 від 05 квітня 2018 року про накладення на ФОП [PERSON] штрафу у розмірі 781830,00 грн. Вважаючи постанову протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що факт порушення ФОП [PERSON] вимог ч.1,3 ст.24 КЗпП України, а саме: допуск до роботи фізичних осіб без укладення трудового договору та без оформлення трудових відносин у встановленому законом порядку, стверджується належними та допустимими доказами, а тому оскаржувана постанова про накладення штрафу №ЗК/63(2)214АВ/П/ПТ-ТД-ФС-22 від 05 квітня 2018 року прийнята правомірно, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений чинним законодавством, яке регулює підстави та порядок проведення контролю за додержанням законодавства про працю. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційний суд вказав, що інспекційне відвідування проведене на підставі анонімного звернення, що не може бути належною підставою для його проведення. Також суд послався на постанову Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 вересня 2018 року у справі № 303/1863/17, якою провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.41 КУпАП щодо [PERSON] закрито у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. Вказав на цивільно-правові угоди, укладені між позивачем та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає таке. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96 затверджено Положення про Державну службу України з питань праці (далі - Положення № 96). Згідно із пунктом 1 Положення №96 Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, поводження з вибуховими матеріалами промислового призначення, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб. Згідно із підпунктами 6, 9 пункту 4 Положення № 96 Держпраці відповідно до покладених на неї завдань, у тому числі, здійснює державний контроль за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, зайнятість населення в частині дотримання прав громадян під час прийому на роботу та працівників під час звільнення з роботи; використання праці іноземців та осіб без громадянства; наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця; дотримання прав і гарантій стосовно працевлаштування громадян, які мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню; провадження діяльності з надання послуг з посередництва та працевлаштування. Аналіз наведених норм права свідчить про те, що Управління Держпраці наділено контролюючими функціями за дотриманням роботодавцями законодавства про працю. Так, відповідно до частини першої та другої статті 259 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. На виконання частини першої статті 259 КЗпП України Кабінет Міністрів України затвердив Порядок №295, який визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування). Так, у постановах Верховного Суду від 11.12.2019 у справі №1340/5964/18, від 24.12.2019 у справі №360/403/19, від 10.02.2020 у справі №1.380.2019.000037 міститься правовий висновок згідно із яким інспекційне відвідування є формою державного нагляду за додержанням законодавства про працю, яке відноситься до повноважень відповідача. За результатами інспекційного відвідування складається акт і в разі виявлення порушень - виноситься припис. Якщо під час інспекційного відвідування встановлено факти використання праці неоформлених працівників, то вживаються заходи щодо притягнення об`єкта відвідування до відповідальності незалежно від усунення виявлених порушень. Відповідальність за порушення законодавства про працю регламентована положеннями статі 265 КЗпП України, за правилами якої юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення. Визначальним для вирішення спірних правовідносин у цій справі є наявність чи відсутність ознак трудових правовідносин між позивачем та між позивачем та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] без оформлення трудового договору (контракту). Частиною першою статті 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За приписами статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Загальне визначення цивільно-правового договору міститься у статті 626 ЦК України, згідно з частиною першою якої договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до частин першої та другої статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. При цьому, за цивільно-правовим договором оплачується не процес праці, а її результати, котрі визначають після закінчення роботи і оформляють актами здавання-приймання виконаних робіт (наданих послуг), на підставі яких провадиться їх оплата. Договором також може бути передбачено попередню або поетапну оплату. У трудовій книжці запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами не робиться. Водночас відповідно до пункту «а» частини третьої статті 56 Закону України від 05.11.1991 № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків зараховується до стажу роботи, що дає право на трудову пенсію. Основною ознакою, яка відрізняє трудові відносини від цивільно-правових є те, що трудове законодавство регулює процес трудової діяльності, її організації, а за цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату. Вищевказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 06.03.2019 у справі №802/2066/16-а. Колегія суддів зазначає, що виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду. З аналізу наведених норм вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 у справі №822/723/17. У справі, яка розглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що 27 березня 2019 року ФОП [PERSON] (замовник) та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (виконавці) уклали цивільно-правові угоди по виконанню робіт на території деревообробного цеху, термін дії угод - з 27 березня 2018 року по 27 червня 2018 року. Позивач надав податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з нього податку за звітний період: 2 квартал 2018 року, відповідно до якого у вказаний період у ФОП [PERSON] за цивільно-правовим договорами працювало 7 осіб. Також позивачем надано підтвердження відображення в податковій звітності сум винагороди за договорами цивільно-правового характеру, а саме: відповідно до банківських виписок від 30 травня 2018 року ФОП [PERSON] сплатив військовий збір у розмірі 73,50 грн., що підтверджується меморіальним ордером №3472930153 від 29 травня 2018 року, податок на доходи фізичних осіб, що сплачуться податковими агентами із доходів платника податку у розмірі 882 грн., що підтверджується меморіальним ордером №3472930151 від 29 травня 2018 року та єдиний соціальний внесок у розмірі 1078,00 грн., що підтверджується меморіальним ордером №3472930149 від 29 травня 2018 року. Водночас, відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) передбачено також КУпАП. Відповідно до ч.3 ст.41 КУпАП фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства - тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Таким чином, ч.2 ст.265 КЗпП України та ч.3 ст.41 КУпАП передбачено відповідальність для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту). Постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 вересня 2018 року № 303/1863/17 провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.41 КУпАП щодо [PERSON] , закрито у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. В касаційній скарзі відповідач наголошує, що постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області закрито провадження, відтак позивача не притягнуто до відповідальності за порушення ст. 41 КУпАП, а тому оскаржувана постанова Держпраці є єдиним фактом притягнення до відповідальності ФОП [PERSON] , що не суперечить Конституції України. Об`єднана палата Верховного Суду під час розгляду справи №260/1743/19 за схожих правовідносин у постанові від 22.12.2020 дійшла висновку, що в умовах одночасного застосування санкцій до фізичної особи - підприємця за статтею 265 КЗпП України та статтею 41 КУпАП, має місце подвійне застосування щодо однієї і тієї ж особи двох штрафних каральних заходів. Це є не лише непропорційним та надмірним обтяженням щодо такої особи, але й ставить у нерівне правове становище при вчиненні аналогічного правопорушення у діяльності юридичної особи та фізичної особи-підприємця не на користь останнього. Розмежування статусу фізичної особи та фізичної особи - підприємця не зумовлює можливостей відходу від цих висновків, оскільки в обидвох випадках каральна мета відповідальності реалізується щодо єдиного суб`єкта права - фізичної особи, яка з метою законного здійснення підприємницької діяльності, яка не заборонена законом (згідно з частиною першою статті 42 Конституції України та частиною першою статті 50 Цивільного кодексу України, частиною першою статті 128 Господарського кодексу України) отримує додатковий правовий статус. Отже, фізична особа - підприємець, яка використовує найману працю, не може бути одночасно притягнута до відповідальності за частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України та частиною першою статті 41 КУпАП. Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 22.12.2020 у справі №260/1743/19 сформулювала правовий висновок, відповідно до якого: штрафи, передбачені статтею 265 КЗпП України, є заходами фінансової відповідальності, а тому підстав відносити їх до заходів адміністративної відповідальності немає; фізична особа - підприємець, яка використовує найману працю, не може бути одночасно притягнута до відповідальності за частиною другою статті 265 КЗпП України та частиною третьою статті 41 КУпАП в частині допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору у зв`язку з порушенням принципу «non bis in idem» як складового елементу принципу верховенства права. Стаття 61 Конституції України передбачає заборону притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення більше одного разу. Варто зазначити, що перше притягнення особи до відповідальності не може визнаватись незаконним з підстав, передбачених статтею 61 Конституції України, у разі повторного притягнення тієї ж особи до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, яке відбулось за часом пізніше. Відтак, ключовим питанням, яке підлягає розв`язанню при вирішенні цієї справи є визначення обставин, за яких особа вважається притягнутою до відповідальності вперше. При цьому, слід зазначити, що Конституційний Суд України у рішенні від 27.10.1999 №9-рп/99 у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положень частини третьої статті 80 Конституції України (справа про депутатську недоторканність) зазначив, що поняття «притягнення до кримінальної відповідальності» не тотожне поняттю «кримінальна відповідальність», як і поняття «притягнення до юридичної відповідальності» не ідентичне поняттю «юридична відповідальність». Норми Конституції України, зокрема, містять терміни: «за віддання і виконання явно злочинного розпорядження чи наказу настає юридична відповідальність» (частина друга статті 60); «ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення» та «юридична відповідальність особи має індивідуальний характер» (стаття 61); «особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, членів сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначається законом» (частина перша статті 63), «незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності» (частина друга статті 68); «за посягання на честь і гідність Президента України винні особи притягаються до відповідальності на підставі закону» (частина друга статті 105); «за неповагу до суду і судді винні особи притягаються до юридичної відповідальності» (частина п`ята статті 129). У контексті змісту положень названих статей Конституції України терміни «притягнення до юридичної відповідальності» та «юридична відповідальність» розмежовуються. Притягнення до юридичної відповідальності передує юридичній відповідальності. У згаданому рішенні Конституційний Суд України в аспекті порушених у конституційному поданні Міністерством внутрішніх справ України питань положення частини третьої статті 80 Конституції України розтлумачив так: « 1.1. Кримінальна відповідальність настає з моменту набрання законної сили обвинувальним вироком суду. 1.2. Притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину». У межах предмету розгляду цієї справи Верховний Суд зазначає, що відносно [PERSON] 29.03.2018 посадовою особою Управління Держпраці складено протокол про адміністративне порушення № ЗК/63/(2)/214АВ/П/ПТ за порушення вимог частини третьої статті 24 КЗпП України, відповідальність за яке передбачено частиною третьою статті 41 КУпАП. Вказаний протокол надісланий на розгляд до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області, за результатами розгляду справи № 303/1863/17 судом прийнято постанову від 11.09.2018, якою закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.41 КУпАП щодо [PERSON] у зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. Статтею 254 КУпАП передбачено, що про вчинення адміністративного правопорушення складається протокол уповноваженими на те посадовою особою або представником громадської організації чи органу громадської самодіяльності. Протокол про адміністративне правопорушення, у разі його оформлення, складається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту виявлення особи, яка вчинила правопорушення, у двох примірниках, один із яких під розписку вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності. Протокол не складається у випадках, передбачених статтею 258 цього Кодексу. Відповідно до статті 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються зокрема відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності. У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання. При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі. Крім того, статтею 268 КУпАП регламентовані права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. З системного аналізу наведених правових норм КУпАП слід дійти висновку про те, що притягнення до адміністративної відповідальності починається з моменту складання протоколу та його пред`явлення особі, яка притягається до адміністративної відповідальності. Прийняття ж постанови за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення є вирішенням такої справи по суті, яка передбачає встановлення наявності складу адміністративного правопорушення або його відсутності та, відповідно, застосування санкції, закриття справи, що відповідає положенням статті 284 КУпАП. За наведених підстав, Верховний Суд приходить до висновку, що притягнення [PERSON] до юридичної відповідальності за статтею 41 КУпАП слід пов`язувати саме із складанням відносно нього відповідачем протоколу від 29.03.2018 № ЗК/63/(2)/214АВ/П/ПТ. Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду від 27.05.2021 у справі № 824/1164/18-а, від 22.02.2022 у справі №260/511/19. Отже, відповідачем до ФОП [PERSON] застосовані заходи впливу за правопорушення, передбачені в частині другій статті 265 КЗпП України, шляхом прийняття постанови від 05.04.2018 № ЗК/63/(2)214АВ/П/ПТ-ТД-ФС-22 про накладення штрафів, що є фінансовою санкцією, тобто оспорюваною у цій справі постановою позивача фактично повторно притягнуто до відповідальності за одні й ті самі порушення трудового законодавства, за які його 29.03.2018 (дата складання протоколів про адміністративне правопорушення) вже було притягнуто до відповідальності за одне й те саме правопорушення, що заборонено статтею 61 Конституції України. Така позиція відповідає і практиці Європейського суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення Великої палати Європейського суду з прав людини від 15.11.2016 у справі «А та Б проти Норвегії» зазначено: «Суд також переконливо підтвердив, що стаття 4 Протоколу №7 не обмежується правом не бути покараним двічі, але поширюється і на право не піддаватися кримінальному обвинуваченню або засудженню двічі. Якби це було не так, то не було б необхідності використовувати слово «засуджений», а також слово «покараний», оскільки це було би дублюванням. Таким чином, Суд підтвердив, що стаття 4 Протоколу № 7 застосовується навіть коли людина була притягнута до відповідальності в провадженнях, які не призвели до визнання винним у вчиненні правопорушення. Стаття 4 Протоколу №7 містить три різних гарантії і встановлює, що за одне і те саме правопорушення ніхто не може бути (І) притягнутий до відповідальності, (ІІ) засуджений, і (ІІІ ) покараний.» Відповідно до статті 350 КАС України (в редакції до набрання чинності змінами, внесеними Законом України від 15.01.2020 № 460-IX) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. На підставі викладеного Верховний Суд констатує, що оскаржувана постанова ухвалена із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та скасуванню не підлягає. Оскільки колегія суддів залишає без змін постанову суду апеляційної інстанцій, то відповідно до статті 139 КАС України судові витрати не підлягають новому розподілу.

Результат розгляду: denied