Рішення адміністративного суду від 2022-10-26 00:00:00+03

28.09.2021р. позивач звернулась до суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) в розмірі 32 829,73 (тридцять дві тисячі вісімсот двадцять дев`ять гривень) 73 копійки № Ф- 870-25/64 від 20.07.2021 року Головного управління Державної податкової служби України в Дніпропетровській області. Позовні вимоги обґрунтовані незгодою з рішенням податкового органу, оскільки позивач у спірний період не здійснювала господарської діяльності та певний період була найманим працівником. Рішенням \~Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 січня 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф- 870-25/64 від 20.07.2021 року в розмірі 24567грн. 19 коп. У задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено. Позивачем рішення суду не оскаржено. Відповідачем подано апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимоги та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи, а саме, не враховано того, що позивач у період з 01.01.2015 по 06.11.2019р.р. знаходилась на загальній системі оподаткування, та відповідно облікової картки має борг зі сплати єдиного внеску, крім того, борг за 2013 рік сформовано за поданою звітністю позивачем. Позивач не скористався правом подання відзиву. В силу пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. Колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 23.03.2010 року по 06.11.2019 року була зареєстрована як фізична особа-підприємець. 20.07.2021 року контролюючим органом сформовано вимогу №Ф-870-25/64 від 20.07.2021 року в розмірі 32 829,73 грн. 06.11.2019 року проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності [PERSON] . Позивач вважаючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-870-25/64 від 20.07.2021 року в розмірі 32 829,73 грн. необґрунтованою, звернулася до суду з даним позовом. Суд першої інстанції частково задовольняючи позов дійшов висновку про обґрунтованість позову щодо протиправності оскарженої вимоги в частині, оскільки позивач у певний спірний період була найманим працівником, проте частина вимоги щодо нарахування ЄСВ щодо спірного періоду, коли позивач не була найманий працівником, а законодавство зобов`язувало сплачувати фізичних осіб-підприємців мінімальні суми внески за відсутністю доходів, прийнята правомірно. Оскільки позивачем судове рішення не оскаржене, а відповідач оскаржує рішення суду в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів суду апеляційної інстанції переглядає судове рішення відповідно до ст. 308 КАС України, в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Стосовно доводів відповідача що позивач у період з 01.01.2015р. по 06.11.2019р. перебувала на загальній системі оподаткування та за вказаний період спірною вимогою, відповідно до вимог Закону №2464 нараховано суму несплаченого єдиного внеску колегія суддів зазначає наступне. Так відповідачем не надано доказів перебування позивача у період з 01.01.2015р. по 06.11.2019р. на загальній системі оподаткування. Також такі доводи спростовано самостійно поданою роздруківку з інтегрованої картки платника податків, з якої вбачається нарахування ЄСВ позивачеві, що знаходиться на спрощеній системі оподаткування. (а.с. 61) Крім того, такі доводи відповідача є безпідставними і судом апеляційної інстанції відхиляються, оскільки відповідно до п. 4 частини другої ст. 6 Закону №2464 встановлено, що платники єдиного внеску зобов`язані подавати звітність про нарахування єдиного внеску в розмірах, визначених відповідно до Закону №2464, зокрема, у складі звітності з податку на доходи фізичних осіб у строки та порядку, встановлені Податковим кодексом України, оскільки \~порядок оподаткування доходів фізичних осіб - підприємців на загальній системі оподаткування встановлено ст. 177 ПКУ. У разі перебування позивачем на загальній системі оподаткування, відповідач повинен був перевірити подання податкової звітності позивачем. Нарахування в автоматичному режимі єдиного внеску, у разі перебування позивачем на загальній системі оподаткування, як це було здійснено відповідачем, \~відповідно до Закону №2464, у такому випадку неможливо та законодавством не передбачено. Щодо правомірності оскарженої вимоги. Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Закон №2464- VI). Відповідно до частини першої статті 1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування; а недоїмка - це сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом. Згідно статті 2 Закону №2464-VI, дія цього Закону поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Пунктом 4 частини першої статті 4 Закону №2464-VI встановлено, що платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали загальну систему оподаткування. Відповідно до частини другої статті 6 Закону №2464-VI платник єдиного внеску зобов`язаний, серед іншого, своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Згідно до частини дванадцятої статті 9 Закону № 2464-VI єдиний внесок підлягає сплаті незалежно від фінансового стану платника. Приписами пунктів 2, 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (у редакції, що діяла до 01.01.2017) було визначено, що єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток). У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску Для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Таким чином, зазначені положення у редакції, яка діяла до 01.01.2017 передбачали саме право, а не обов`язок платника на визначення бази нарахування єдиного внеску у разі неотримання платником доходу у звітному періоді. Надалі ж, Законом України від 06.12.2016 №1774-VIII Про внесення змін до деяких законодавчих актів України внесено зміни до Закону №2464-VI, що діють з 01.01.2017, зокрема, щодо обов`язковості визначення бази нарахування ЄВ у разі неотримання доходу (прибутку) у звітному році або окремому місяці звітного року. Фізичні особи - підприємці, які перебувають на загальній системі оподаткування нараховують єдиний внесок на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. Згідно пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця. Відповідно до частини п`ятої статті 8 Закону №2464-VI єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску. В частині сьомій статті 9 Закону №2464-VI передбачено, що єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку. Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок. У разі державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця її останнім звітним періодом є період з дня закінчення попереднього звітного періоду до дня державної реєстрації припинення підприємницької діяльності такої фізичної особи (абзаци третій, п`ятий частини 8 статті 9 №2464-VI). Сплата єдиного внеску є формою участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування. Мета такої участі полягає у гарантуванні особі матеріального забезпечення у разі настання страхового випадку (як то безробіття, тимчасова непрацездатність, нещасний випадок на виробництві чи професійне захворювання, досягнення пенсійного віку тощо). Доказів отримання позивачем у спірний період доходів від провадження господарської діяльності судом не встановлено. Відповідач у відзиві на позов про наявність таких доходів також не зазначав. Проте факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору. Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Враховуючи зазначене, є вірними висновки суду першої інстанції, що оскільки до 01.01.2017 року підлягав обов`язковій сплаті фізичними особами-підприємцями єдиний внесок у разі отримання такою особою доходу (прибутку), а відповідачем не надано доказів щодо отримання позивачем доходу за 4 квартал 2013 року та за 4 квартали 2014 року, то контролюючим органом протиправно нараховано до сплати 6290,47 грн. (заборгованості за 4 квартал 2013 року та за 4 квартали 2014 року. Крім того, як свідчать встановлені обставини справи, позивач перебував у трудових відносинах як найманий працівник, зокрема: 28.08.2015 року прийнята на роботу в ТОВ УКРЛОТО Дніпропетровськ ; 16.08.2016 року переведена на посаду директора; 31.12.2018 року - звільнена з посади директора за згодою сторін; 20.03.2020 року - прийнята на посаду бухгалтера КП Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги Дніпропетровської обласної ради. Згідно \~даних трудової книжки, довідки ОК-5, довідки ОК-7 встановлено, що у 2019 році позивач не була працевлаштована, соціальний внесок не сплачувала. Таким чином є вірними висновки суду першої інстанції, що єдиний соціальний внесок за позивача як найманого працівника сплачувався роботодавцями за період 2017, 2018 року, враховуючи при цьому той факт, що позивач, маючи статус фізичної особи - підприємця, у 2019 році не була працевлаштована, а отже правомірно нарахована, та не сплачена позивачем \~сума ЄСВ становить 8262,54 грн. Таким чином є вірними висновки суду першої інстанції, що оскаржена вимога підлягає частковому скасуванню. Враховуючи вищезазначене, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову в частині, а доводи апеляційної скарги не спростовують таких висновків суду. Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Враховуючи зазначене, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та ухвалив рішення з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, підстави для скасування судового рішення відсутні. Розподіл судових витрат не здійснюється відповідно до ст. 139 КАС України.

Результат розгляду: denied