Рішення адміністративного суду від 2022-09-15 00:00:00+03

Публічне акціонерне товариство «Укрнафта» (далі - позивач, Товариство, платник податків) звернулось до суду із позовом до Карлівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області, Головного управління ДФС у Полтавській області (далі - відповідач, податковий орган, контролюючий орган), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 17.03.2015 № 0000172200, №0000182200, №0000192200, від 10.11.2015 №0003641619, №0003651619, №0003661619, №0003671619, №0003681619, №0003691619, від 10.07.2017 №0011451213, №0011501213, №0011521213, №0011541213, №0011611213, №0011641213, №0011651213, №0011581213, №0011571213. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що прийняті на підставі актів перевірки податкові повідомлення-рішення є безпідставними, оскільки позивач не отримував від контролюючого органу у встановленому порядку, висновків акту перевірки. Податкові зобов`язання з плати за користування надрами за серпень-грудень 2014 року були уточнені позивачем шляхом подання у травні 2015 року уточнених податкових розрахунків, правомірність яких підтверджена за результатами розгляду адміністративної справи №826/18753/15. Вважає, що положення статті 126 Податкового кодексу України (далі - ПК України) виключають можливість застосування до платника податків штрафних санкцій у випадках, коли контролюючий орган самостійно зараховує сплачені особою кошти у рахунок погашення податкового боргу у порядку черговості, що мало місце у межах спірних правовідносин. При цьому, положення наведеної норми у редакції, яка діяла станом на момент виникнення спірних правовідносин, не передбачала відповідальності за порушення строків сплати такого податку як плата за користування надрами, натомість, контролюючий орган помилково ототожнює плату за користування надрами з рентною платою. Висновки контролюючого органу про прострочення підприємством плати за користування надрами за червень 2014 року на один день є безпідставними, оскільки оплата вказаного зобов`язання відбулась у межах граничних строків (до 31.07.2014 включно). Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.10.2018 позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 17.03.2015 №0000172200, №0000182200, №0000192200, від 10.11.2015 №0003641619, №0003651619, №0003661619, №0003671619, №0003681619, №0003691619. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.02.2019 апеляційну скаргу Карлівської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області залишено без задоволення. Апеляційну скаргу Товариства задоволено частково. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.10.2018 скасовано та ухвалено нову постанову, якою адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 17.03.2015 №0000172200, №0000182200, №0000192200, від 10.11.2015 №0003641619, №0003651619, №0003661619, №0003671619, №0003681619, №0003691619, від 10.07.2017 №0011451213; №0011521213; №0011501213 в частині застосування штрафу у розмірі 1077112,40 грн; №0011541213 в частині застосування штрафу у розмірі 1674569,31 грн; №0011611213 в частині застосування штрафу у розмірі 1476470 грн; №0011651213 в частині застосування штрафу у розмірі 1042052,44 грн; №0011571213 в частині застосування штрафу у розмірі 49 575,24 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись із рішеннями суду апеляційної інстанції, позивач звернувся з касаційною скаргою, у якій просить скасувати постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.02.2019 в частині відмови у задоволені позовних вимог та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В іншій частині постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін. В обґрунтування вимог касаційної скарги позивач посилається на порушення судом апеляційної інстанції статті 19 Конституції України, статті 86 ПК України, статей 73, 74, 75, частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), невідповідність судового рішення приписам статті 242 КАС України. Зазначає про неотримання позивачем актів, на підставі яких були прийняті спірні податкові повідомлення-рішення. Вважає, що твердження відповідача про вчинення позивачем порушення не підтверджуються належними та допустимими доказами, в актах перевірки відсутні відповідні висновки про вчинення позивачем порушення, зазначеного у податкових повідомленнях-рішеннях та висновки акту перевірки не були покладені податковим органом в основу прийнятих спірних рішень. Зауважує, що примірники актів перевірок, які отримані позивачем відмінні від тих, які наявні у розпорядженні податкового органу. Відповідач у відзиві на касаційну скаргу, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції, просив касаційну скаргу позивача залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволені позову залишити без змін. Позивачем 24.12.2020 подано до Верховного Суду заяву про часткову відмову від позову в частині вимоги про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 10.07.2017 №0011641213 про застосування штрафу у розмірі 10 відсотків на суму 69 096,65 грн та закриття провадження у справі у цій частині. Також позивач просить повернути на його користь п`ятдесят відсотків судового збору, сплаченого при поданні касаційної скарги у сумі 1762 грн. В обґрунтування вимог поданої заяви, позивач послався на сплату спірних податкових зобов`язань в цій частині. Заслухавши думку представників позивача та відповідача, розглянувши заяву позивача, Суд прийшовши до висновку, що вона підлягає задоволенню з таких підстав. Частиною першою статті 47 КАС України визначено, що позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. За змістом статті 348 КАС України позивач може відмовитися від позову, а сторони можуть примиритися у будь-який час до закінчення касаційного розгляду. У разі відмови від позову або примирення сторін суду касаційної інстанції постановляє ухвалу відповідно до вимог статей 189, 190 цього Кодексу, якою одночасно визнає нечинними судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, якими закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі. Частинами другою, третьою, п`ятою статті 189 КАС України встановлено, що до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процедурних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. Про прийняття відмови від позову суд постановляє ухвалу, якою закриває провадження у справі. У разі часткової відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу, якою закриває провадження у справі щодо частини позовних вимог. Суд не приймає відмови від позову, визнання позову і продовжує розгляд адміністративної справи, якщо ці дії позивача або відповідача суперечать закону чи порушують чиї-небудь права, свободи або інтереси. Повноваження суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги визначає стаття 349 КАС України, за правилами пункту шостого частини першої якої суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право у визначених цим Кодексом випадках визнати нечинними судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі у відповідній частині. Судом касаційної інстанції перевірено повноваження представника позивача щодо відмови від позову, роз`яснено сторонам наслідки вчинення такої процесуальної дії, яка, до того ж, не суперечить закону і не порушує чиї-небудь права, свободи або інтереси. Таким чином, Верховний Суд вважає за можливе прийняти відмову Товариства від частини позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 10.07.2017 №0011641213 про застосування штрафу у розмірі 10 відсотків на суму 69 096,65 грн, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.10.2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.02.2019 в частині вирішення цих позовних вимог, визнати нечинними і закрити провадження у справі. Крім того, у вказаній вище заяві позивач, посилаючись на статтю 140 КАС України, просив повернути на його користь п`ятдесят відсотків судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги, що становить 1762 грн. З цього приводу слід зазначити наступне. Розподіл витрат у разі відмови від позову визначено статтею 140 КАС України, в якій зазначено, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються із позивача, крім випадків, коли позивач звільнений від сплати судових витрат. Однак якщо позивач відмовився від позову внаслідок задоволення його відповідачем після подання позовної заяви, то суд за заявою позивача присуджує всі понесені ним у справі витрати із відповідача. Водночас питання повернення судового збору, в тому числі у разі вирішення справи шляхом відмови від позову на стадії перегляду рішення в касаційному порядку врегульовано частиною другою статті 142 КАС України, яка кореспондується із частиною четвертою статті 7 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 №3674-VІ (далі - Закон №3674-VІ), і вирішується в іншому порядку, ніж розподіл судових витрат. Тобто розподіл судових витрат та повернення судового збору мають різну правову природу, не є пов`язаними, а підстави та порядок їх застосування на стадії перегляду рішення в апеляційному чи касаційному порядку регулюються по різному. Наведене підтверджується і частиною першою статті 365 КАС України, у відповідності до якої у резолютивній частині постанови суду касаційної інстанції зазначається, крім іншого, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення. Статтею 142 КАС України передбачено, що у разі вирішення справи шляхом примирення, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу п`ятдесяти відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У разі вирішення справи шляхом примирення, відмови від позову, визнання позову відповідачем на стадії перегляду рішення в апеляційному чи касаційному порядку суд у відповідній ухвалі у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення скаржнику (заявнику) п`ятдесяти відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні відповідної апеляційної чи касаційної скарги. За правилами, установленими пунктом 5 частини першої статті 7 Закону №3674-VІ, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях. Однак, у разі укладення мирової угоди, відмови від позову, визнання позову відповідачем на стадії перегляду рішення в апеляційному чи касаційному порядку суд у відповідній ухвалі у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення скаржнику (заявнику) з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні відповідної апеляційної чи касаційної скарги (частина четверта статті 7 Закону №3674-VІ). За наведеного, враховуючи прийняття Верховним Судом на стадії перегляду рішення в касаційному порядку відмови Товариства від частини позовних вимог про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 10.07.2017 №0011641213 про застосування штрафу у розмірі 10 відсотків на суму 69 096,65 грн, позивачу з Державного бюджету України підлягає поверненню 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні касаційної скарги на рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення зазначених вимог, в розмірі 1762 грн. Верховний Суд, переглянувши рішення суду апеляційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з таких мотивів. Як вже зазначалось, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.02.2019 р. визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 17.03.2015 №0000172200, №0000182200, №0000192200, від 10.11.2015 №0003641619, №0003651619, №0003661619, №0003671619, №0003681619, №0003691619, від 10.07.2017 №0011451213; №0011521213; №0011501213 в частині застосування штрафу у розмірі 1077112,40 грн; №0011541213 в частині застосування штрафу у розмірі 1674569,31 грн; №0011611213 в частині застосування штрафу у розмірі 1476470 грн; №0011651213 в частині застосування штрафу у розмірі 1042052,44 грн; №0011571213 в частині застосування штрафу у розмірі 49 575,24 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Враховуючи, що рішенням суду апеляційної інстанції частково задоволені позовні вимоги позивача та ці вимоги не є предметом касаційної скарги позивача та відповідно предметом касаційного перегляду судового рішення, колегія суддів не переглядає судові рішення апеляційного суду в частині визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 17.03.2015 №0000172200, №0000182200, №0000192200, від 10.11.2015 №0003641619, №0003651619, №0003661619, №0003671619, №0003681619, №0003691619, від 10.07.2017 №0011451213; №0011521213; №0011501213 в частині застосування штрафу у розмірі 1077112,40 грн; №0011541213 в частині застосування штрафу у розмірі 1674569,31 грн; №0011611213 в частині застосування штрафу у розмірі 1476470 грн; №0011651213 в частині застосування штрафу у розмірі 1042052,44 грн; №0011571213 в частині застосування штрафу у розмірі 49 575,24 грн. Судами попередніх інстанцій установлено, що Головним управлінням ДФС у Полтавській області проведено камеральні перевірки позивача з питань порушення термінів сплати сум податкового зобов`язання, визначених у податкових розрахунках з плати за користування надрами для видобування корисних копалин протягом строків, визначених пунктом 57.1 статті 57 ПК України за період з 30.10.2014 по 31.12.2016 (акт від 20.06.2017 №2909/16-31-13-12-30/00135390) та з питань дотримання граничних строків сплати визначених чинним податковим законодавством узгоджених сум податкових зобов`язань з плати за користування надрами для видобування нафти та природного газу за період з 30.10.2014 по 31.12.2016 (акт від 20.06.2017 №2908/16-31-13-12-30/00135390). На підставі вказаних перевірок Головним управлінням ДФС у Полтавській області прийнято податкові повідомлення-рішення від 10.07.2017: №0011501213, яким за порушення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання з плати за користування надрами для видобування нафти, за затримку на 577, 546, 530, 520, 469, 390, 383, 324, 303, 300, 293, 274, 250, 245, 244, 201, 190, 184, 170, 142, 121, 52, 45 календарних днів сплати грошового зобов`язання у розмірі 81075659,60 грн, застосовано штраф у розмірі 20%, що становить 16215131,92 грн; №0011541213, яким за порушення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання з плати за користування надрами для видобування природного газу, за затримку на 546, 489,428, 373, 349, 342, 265, 254, 244, 223, 213, 201, 190, 183, 170, 152, 140, 133, 103, 45 календарних днів сплати грошового зобов`язання у розмірі 48646575,30 грн, застосовано штраф у розмірі 20%, що становить 9729315,06 грн; №0011611213, яким за порушення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання з плати за користування надрами для видобування нафти, за затримку на 693, 691, 683, 668, 660, 636, 626, 587, 530, 469, 390, 384, 383, 303, 300, 293, 274, 272, 252, 250, 246, 245, 244, 190, 170, 142, 92, 52, 45 календарних днів сплати грошового зобов`язання у розмірі 51688245,10 грн, застосовано штраф у розмірі 20%, що становить 10337649,02 грн; №0011641213, яким за порушення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання з плати за користування надрами для видобування нафти, за затримку на 24 календарних днів сплати грошового зобов`язання у розмірі 690966,50 грн, застосовано штраф у розмірі 10%, що становить 69096,65 грн; №0011651213, яким за порушення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання з плати за користування надрами для видобування газу, за затримку на 721, 701, 680, 373, 349, 342, 254, 244, 213, 211, 201, 190, 183, 170, 158, 154, 140, 133, 103, 52, 45, 565, 516, 459, 398, 319 календарних днів сплати грошового зобов`язання у розмірі 34222800 грн, застосовано штраф у розмірі 20%, що становить 6844560,06 грн; №0011581213, яким за порушення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання з плати за користування надрами для видобування газу, за затримку на 24 календарних днів сплати грошового зобов`язання у розмірі 464 348,80 грн, застосовано штраф у розмірі 10%, що становить 46 434,88 грн; №0011571213, яким за порушення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання з плати за користування надрами для видобування газового конденсату, за затримку на 529, 428, 426, 417, 373, 349, 342, 269, 213, 183, 173, 140, 139, 133, 115, 109, 103, 85, 621, 593, 398 календарних днів сплати грошового зобов`язання у розмірі 844877,20 грн, застосовано штраф у розмірі 20%, що становить 168 975,44 грн. Як вбачається зі змісту акту перевірки підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень слугувала несвоєчасна сплата платником податків узгоджених податкових зобов`язань з плати за користування надрами для видобування нафти та видобування природного газу. Спірним питанням у цій справі є правомірність застосування штрафних санкцій за порушення Товариством граничного строку сплати суми грошового зобов`язання з плати за користування надрами, що врегульовано положеннями ПК України. Відповідно до підпункту 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 ПК України грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності. Податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк), (підпункт 14.1.156 пункту 14.1 статті 14 ПК України). Податковий борг - сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання (підпункт 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 ПК України). Рента плата - загальнодержавний податок, який справляється за користування надрами для видобування корисних копалин; за користування надрами в цілях, не пов`язаних з видобуванням корисних копалин; за користування радіочастотним ресурсом України; за спеціальне використання води; за спеціальне використання лісових ресурсів; за транспортування нафти і нафтопродуктів магістральними нафтопроводами та нафтопродуктопроводами, транзитне транспортування трубопроводами аміаку територією України (підпункт 14.1.217 пункту 14.1 статті 14 ПК України). Пунктом 46.1 статті 46 ПК України визначено, що податкова декларація, розрахунок (далі - податкова декларація) - документ, що подається платником податків (у тому числі відокремленим підрозділом у випадках, визначених цим Кодексом) контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов`язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку. Підпунктом 49.18.1 пункту 49.18 статті 49 ПК України передбачено, що податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю (у тому числі в разі сплати місячних авансових внесків) - протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) року. За приписами пункту 57.1 статті 57 ПК України платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Якщо останній день строку подання податкової декларації припадає на вихідний або святковий день, то останнім днем строку вважається операційний (банківський) день, що настає за вихідним або святковим днем (пункт 49.20 статті 49 ПК України). Відповідно до підпункту 263.11.1 пункту 263.11 статті 263 ПК України (у редакції станом на липень 2014 року), платник плати за користування надрами для видобування корисних копалин та уповноважена особа, визначена відповідно до підпункту 263.1.4 пункту 263.1 статті 263 цього Кодексу, до закінчення граничного строку подання податкових розрахунків, визначеного розділом ІІ цього Кодексу, та за формою, встановленою відповідно до статті 46 цього Кодексу, подають за податковий (звітний) період, що дорівнює календарному кварталу, а при видобуванні вуглеводневої сировини, що дорівнює календарному місяцю, податкові розрахунки з плати за користування надрами для видобування корисних копалин до контролюючого органу: за місцезнаходженням ділянки надр, з якої видобуті корисні копалини, у разі розміщення такої ділянки надр у межах території України; за місцем обліку платника у разі розміщення ділянки надр, з якої видобуто корисні копалини, в межах континентального шельфу та/або виключної (морської) економічної зони України. Згідно з підпунктом 263.12.1 пункту 263.12 статті 263 ПК України (у редакції станом на липень 2014 року) платник плати за користування надрами для видобування корисних копалин та уповноважена особа, визначена відповідно до підпункту 263.1.4 пункту 263.1 статті 263 цього Кодексу, протягом десяти календарних днів після закінчення граничного строку подання податкового розрахунку за податковий (звітний) період сплачують податкові зобов`язання у сумі, визначеній в розрахунку з плати, поданому ними контролюючому органу: за місцезнаходженням ділянки надр, з якої видобуті корисні копалини, у разі розміщення такої ділянки надр у межах території України; за місцем обліку платника у разі розміщення ділянки надр, з якої видобуто корисні копалини, в межах континентального шельфу та/або виключної (морської) економічної зони України. Колегія суддів не може погодитися з доводами скаржника про те, що самостійне зарахування відповідачем грошових коштів в рахунок погашення податкового боргу не є сплатою такого боргу платником, відтак правові підстави для застосування до платника податків штрафних санкцій на підставі статті 126 ПК України, якою визначено відповідальність лише для випадку, коли платник податків сплачує з прострочкою свій податковий борг, відсутні, з огляду наступне. Відповідно до пункту 87.9 статті 87 ПК України, у разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків. Спрямування коштів платником податків на погашення грошового зобов`язання перед погашенням податкового боргу забороняється. Наведена норма є імперативною нормою права, яка зобов`язує податковий орган зобов`язання, що сплачує платник податків згідно поданих розрахунків, зарахувати в рахунок погашення наявного податкового боргу. Крім того, дана норма права забороняє платникам податків сплачувати задекларовані податкові зобов`язання попередньо не погасивши наявний податковий борг. У разі наявності у платника податків податкового боргу контролюючі органи зобов`язані зарахувати кошти, що сплачує такий платник податків, в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення незалежно від напряму сплати, визначеного платником податків, про що зазначено у пункті 87.9 статті 87 ПК України. У такому ж порядку відбувається зарахування коштів, що надійдуть у рахунок погашення податкового боргу платника податків відповідно до статті 95 цього Кодексу або за рішенням суду у випадках, передбачених законом. Згідно з пунктом 126.1 статті 126 ПК України у разі якщо платник податків не сплачує суму грошового зобов`язання протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу. Базовий податковий (звітний) період для рентної плати дорівнює календарному кварталу, а для рентної плати за користування надрами для видобування корисних копалин за видобування нафти, конденсату, природного газу, у тому числі газу, розчиненого у нафті (нафтового (попутного) газу), етану, пропану, бутану, рентної плати за користування радіочастотним ресурсом України та рентної плати за транспортування нафти і нафтопродуктів магістральними нафтопроводами та нафтопродуктопроводами, транзитне транспортування трубопроводами аміаку територією України, дорівнює календарному місяцю (пункт 257.1 статті 257 ПК України). Платники рентної плати самостійно обчислюють суму податкових зобов`язань з рентної плати (пункт 257.2 статті 257 ПК України). Пунктом 257.5 статті 257 ПК України передбачено, що сума податкових зобов`язань з рентної плати, визначена у податковій декларації за податковий (звітний) період, сплачується платником до бюджету протягом 10 календарних днів після закінчення граничного строку подання такої податкової декларації. Відповідно до підпунктів 258.1.1 та 258.1.2 пункту 258.1 статті 258 ПК України на платника рентної плати покладається відповідальність за правильність обчислення, повноту і своєчасність її внесення до бюджету, а також за своєчасність подання контролюючим органом відповідних податкових декларацій згідно із нормами цього Кодексу та інших законодавчих актів. На суму податкових зобов`язань з рентної плати, що нарахована платником рентної плати за податковий (звітний) період, але не сплачена протягом 10 календарних днів, що настають за останнім календарним днем граничного строку подання податкової декларації, нараховується пеня в порядку, встановленому розділом ІІ цього Кодексу. Таким чином, передумовою нарахування штрафних санкцій з підстав, визначених пунктом 126.1 статті 126 ПК України, є несплата платником податків суми узгодженого податкового зобов`язання у встановлені законом строки. У ході розгляду справи судом апеляційної інстанції було надано належну оцінку доводам та доказам, наданих позивачем та зібраних судами на підставі та у відповідності до вимог КАС України та іншим обставинам, що підтверджують позицію контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства щодо формування даних податкового обліку. Розв`язуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції, враховуючи встановлені контролюючим органом під час проведення камеральних перевірок обставини щодо порушення термінів сплати узгоджених грошових зобов`язань з рентної плати, надали належну оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності з дотриманням КАС України щодо оцінки доказів та дійшли обґрунтованого висновку про допущене позивачем порушення термінів сплати узгоджених грошових зобов`язань, а відповідно і про правомірність застосування до нього відповідальності у вигляді штрафу у розмірах передбачених пунктом 126.1 статті 126 ПК України. Верховний Суд вважає неприйнятним посилання скаржника на те, що сплата і погашення податкового боргу є різними за своїм прямим визначенням у Кодексі поняттями, у зв`язку з чим зарахування контролюючим органом на підставі пункту 87.9 статті 87 ПК України коштів платника податків в рахунок погашення податкового боргу згідно з черговістю його виникнення не є сплатою грошового зобов`язання платником податків, відповідно, не є підставою для застосування до платника податків фінансової відповідальності у формі штрафу на підставі статті 126 ПК України. Відтак, з огляду на вищевикладене, колегія суддів відхиляє доводи позивача про те, що самостійне зарахування відповідачем грошових коштів в рахунок погашення податкового боргу не є сплатою такого боргу платником. Таким чином, податковим органом сплачені позивачем у період охоплений перевіркою (з вересня 2014 року по травень 2017 року), поточні платежі сплачені позивачем як податкові зобов`язання задекларовані у розрахунках було зараховано на погашення наявного боргу за черговістю його виникнення, що підтверджується обліковою карткою, та є правомірним. Стосовно доводів скаржника, що висновки акту перевірки не були покладені податковим органом в основу прийнятих спірних рішень та відмінність примірників актів перевірок, які отримані позивачем від тих, які наявні у розпорядженні податкового органу, колегія суддів зазначає наступне. Судами попередніх інстанцій зазначеним доводам позивача надано оцінку та встановлено, що у всіх податкових повідомленнях-рішеннях вірно зазначено реєстраційні номери актів №2908 та №2909, проте у номері актів (що були направлені позивачу) допущено технічні помилки, та разом з тим, суд звертає увагу, що податковим органом окрім камеральних перевірок проведених 20.06.2017 не проводилось інших камеральних чи інших перевірок позивача за аналогічний період, а тому оскаржувані податкові повідомлення-рішення стосуються виключно актів від 20.06.2017. Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що допущення вказаної технічної помилки у реквізитах актів не заважає ідентифікувати останні як такі, що стали підставою для прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень від 10.07.2017, а також не свідчить про протиправність останніх з цих підстав. При цьому, факт отримання актів з помилковим зазначенням номерів останніх позивачем не заперечується. Щодо наведених позивачем тверджень про не підтвердження змістами актів порушень, за наслідками яких прийнято податкові повідомлення-рішення, колегія суддів вказує на безпідставність останніх, оскільки наведене не підтверджується матеріалами справи, зокрема безпосередньо змістом актів перевірок, оскільки відсутні висновки про порушення позивачем строків сплати відповідних узгоджених сум податкових зобов`язань у акті №2908 наявні в акті №2909, а відсутні висновки у акті №2909 - навпаки наявні в акті №2908. Судом апеляційної інстанції правильно та в повній мірі встановлено фактичні обставини справи. Оцінка доказів судом апеляційної інстанції зроблена з огляду на приписи норм процесуального законодавства, надано об`єктивний та обґрунтований їх аналіз з урахуванням доводів наведених сторонами. Колегія суддів приходить до висновку, що за встановлених обставин у справі на підставі оцінених доказів, враховуючи правове регулювання спірних правовідносин, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що контролюючим органом доведено правомірність прийняття оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, які судом апеляційної інстанції визнані правомірними, натомість позивачем з огляду на приписи процесуального закону належними та допустимими доказами не підтверджено свої заперечення проти наданих контролюючим органом доказів та доводів щодо правомірності застосування до позивача штрафу за затримку сплати узгоджених грошових зобов`язань. Переглянувши судове рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судами фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, враховуючи норми, що регулюють спірні відносини та встановлені обставини справи в сукупності, дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування судового рішення апеляційної інстанції, а тому касаційну скаргу позивача слід залишити без задоволення. Згідно з частиною першою статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: granted