Рішення адміністративного суду від 2022-10-17 00:00:00+03

в листопаді 2021 \~року позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2022 року адміністративний позов задоволено. Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору. 06 вересня 2022 року до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність її доводів. Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 16 серпня 2022 року, з урахуванням ст. 311 КАС України, вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що Головним управлінням ДПС у Житомирській області позивачеві було визначено грошове зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2018-2020 роки на підставі податкових повідомлень-рішень: - № 0821347-2406-0622 від 18 серпня 2021 року - 7927,86 грн.; - № 0821345-2406-0622 від 18 серпня 2021 року - 7669,18 грн.; - № 0821342-2406-0622 від 18 серпня 2021 року - 160734,57 грн.; - № 0821091-2406-0622 від 16 серпня 2021 року - 34175,40 грн.; - № 0821090-2406-0622 від 16 серпня 2021 року - 38307,04 грн.; - № 0821343-2406-0622 від 18 серпня 2021 року - 180167,82 грн.; - № 0821346-2406-0622 від 18 серпня 2021 року - 8886,36 грн.; - № 0821344-2406-0622 від 18 серпня 2021 року - 8596,40 грн.; - № 0821339-2406-0622 від 18 серпня 2021 року - 9221,66 грн.; - № 0821341-2406-0622 від 18 серпня 2021 року - 8920,76 грн.; - № 0821340-2406-0622 від 18 серпня 2021 року - 186965,86 грн.; - № 0821089-2406-0622 від 16 серпня 2021 року - 39752,70 грн. Вважаючи вказані повідомлення-рішення протиправними, позивач звернувся до суду для їх скасування. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (підпункт 266.2.1 пункту 266.2 вказаної статті). Відповідно до підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України, базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності. Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України встановлено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктами оподаткування. Так, підпунктом "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України у 2018 році було визначено, що не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. У 2019 році до вказаного підпункту було внесено зміни, його викладено у такій редакції: "не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників (юридичних та фізичних осіб), віднесені до класу "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства" (код 1271) Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, та не здаються їх власниками в оренду, лізинг, позичку". Так, відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого і введеного в дію наказом Держстандарту України від 17 серпня 2000 року №507, клас Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства включає: будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси. Правовий аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що застосування підпункту "ж" підпункту 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України передбачає наявність двох умов, перша з яких - власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником, а друга - об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності. Залежно від періоду застосовувалася додаткова умова - безпосереднє використання власником (без здачі в оренду лізинг, позичку). Відповідно до підпункту 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - це юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання. Проте, визначення «сільськогосподарський товаровиробник», яке міститься у підпункті 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 ПК України, застосовується для цілей глави розділу ХІV цього Кодексу «Спрощена система оподаткування, облік та звітність», тоді як в даному випадку йдеться про сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (розділ ХІІ «Податок на майно»). Визначення поняття «сільськогосподарський товаровиробник» також міститься у статті 1 Закону України «Про стимулювання розвитку сільського господарства на період 2001 - 2004 років», під яким мається на увазі фізична або юридична особа, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції, переробкою власновиробленої сільськогосподарської продукції та її реалізацією. Крім того, законодавцем з метою визнання осіб такими, що займаються сільськогосподарською діяльністю, вживається також поняття «виробники сільськогосподарської продукції». Так, згідно з абзацом другим статті 1 Закону України «Про сільськогосподарський перепис», виробники сільськогосподарської продукції - це юридичні особи всіх організаційно-правових форм господарювання та їх відокремлені підрозділи, фізичні особи (фізичні особи - підприємці, домогосподарства), які займаються сільськогосподарською діяльністю, передбаченою класифікацією видів економічної діяльності, мають у володінні, користуванні або розпорядженні землі сільськогосподарського призначення чи сільськогосподарських тварин. З матеріалів справи встановлено, що позивач як фізична особа є власником: майнового комплексу площею 8637,0 кв. м (телятник з корівником, пункт штучного осеменіння, корівник, будинок механізаторів, конюшня, склад зерна, комора, зернотік, піднавіс для зерна, автовагова, матеріальний склад) за адресою: вул. Зарічна, 2, с. Клітище, Черняхівський район, Житомирська область; будівлі корівника площею 1836,4 кв. м за адресою: [ADDRESS] ; будівлі піднавісу на сіно площею 412,1 кв. м за адресою: [ADDRESS] ; будівлі складу мінеральних добрив площею 426,0 кв. м за адресою: [ADDRESS] . Спірними рішеннями нараховано податкові зобов`язання за 2018-2020 роки на вказане нерухоме майно у загальній сумі 691325,61 грн. Даючи оцінку доводам апелянта з приводу того, що позивачем не надано доказів того, що він є сільськогосподарським товаровиробником, колегія суддів зазначає наступне. Згідно поданих податкових декларацій з єдиного податку за 2018-2020 роки вбачається отримання позивачем доходу, що свідчить про здійснення ним діяльності. Крім того, з матеріалів справи встановлено, що позивач з 2005 року є фізичною особою-підприємцем, у 2012 році перейшов на спрощену систему оподаткування з видами господарської діяльності: 01.41 - розведення великої рогатої худоби молочних порід; 01.46 - розведення свиней; 47.81 - роздрібна торгівля з лотків і на ринках харчовими продуктами. У поданих ним податкових деклараціях з єдиного податку за 2018-2020 роки відображено отримання доходу за кодом згідно з КВЕД 01.46 - розведення свиней. Наведені обставини свідчать про те, що позивач у спірний період був сільськогосподарським товаровиробником в розумінні вимог чинного законодавства, що, відповідно, надає можливість застосування до нього пільг зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. При цьому, апелянтом зазначені обставини, як суб`єктом владних повноважень, жодними доказами не спростовано. Крім того, суд зазначає, що згідно з підпунктом 14.1.129-1 пункту 14.1 статті 14 ПК України, об`єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17 серпня 2000 року № 507 затверджено і введено в дію Державний класифікатор будівель та споруд ДК 018-2000, який призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб`єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об`єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення. Відповідно до вказаного Державного класифікатора будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності (будівлі для використання в сільськогосподарській діяльності, наприклад, корівники, стайні, свинарники, кошари, кінні заводи, собачі розплідники, птахофабрики, зерносховища, склади та надвірні будівлі, підвали, винокурні, винні ємності, теплиці, сільськогосподарські силоси тощо) віднесено до підрозділу "Будівлі нежитлові" (група 127 "Будівлі нежитлові інші" клас 1271 "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства"). До будівель, споруд сільськогосподарських товаровиробників, призначених для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності відносяться об`єкти нерухомості, які відповідно до ДК 018-2000 належать до класу 1271 "Будівлі сільськогосподарського призначення, лісівництва та рибного господарства", що включає підкласи: 1271.1 "Будівлі для тваринництва"; 1271.2 "Будівлі для птахівництва"; 1271.3 "Будівлі для зберігання зерна"; 1271.4 "Будівлі силосні та сінажні"; 1271.5 "Будівлі для садівництва, виноградарства та виноробства"; 1271.6 "Будівлі тепличного господарства"; 1271.7 "Будівлі рибного господарства"; 1271.8 "Будівлі підприємств лісівництва та звірівництва"; 1271.9 "Будівлі сільськогосподарського призначення інші". Визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об`єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000. Як вбачається із правовстановлюючих документів та інвентаризаційних справ, за функціональним призначенням спірне нерухоме майно є будівлями та спорудами сільськогосподарського призначення. Також у матеріалах справи міститься експертний висновок АС17 № 2131903 від 16 листопада 2021 року, відповідно до якого: - майновий комплекс площею 8637,0 кв. м (телятник з корівником, пункт штучного осеменіння, корівник, будинок механізаторів, конюшня, склад зерна, комора, зернотік, піднавіс для зерна, автовагова, матеріальний склад) за адресою: вул. Зарічна, 2, с. Клітище, Черняхівський район, Житомирська область віднесено до коду ДКБС 1271.1, 1271.3, 1271.4, 1271.9; - будівлю корівника площею 1836,4 кв. м за адресою: вул. Зарічна, 7, с. Клітище, Черняхівський район, Житомирська область віднесено до коду ДКБС 1271.1; - будівлю піднавісу на сіно площею 412,1 кв. м за адресою: вул. Вишнева, 8, с. Плехів, Черняхівський район, Житомирська область віднесено до коду ДКБС 1271.4; - будівлю складу мінеральних добрив площею 426,0 кв. м за адресою: пров. Лісовий, 133, с. Клітище, Черняхівський район, Житомирська область віднесено до коду ДКБС 1271.9. Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. За таких обставин саме відповідач повинен надати докази на підтвердження використання позивачем у спірний період належних йому на праві власності об`єктів нерухомості у будь якій іншій діяльності, відмінній від сільськогосподарськогї. Проте, контролюючим органом не надано доказів на підтвердження використання позивачем у спірний період належних йому на праві власності об`єктів нерухомості у будь-якій іншій діяльності, відмінній від сільськогосподарської. Відтак, правовий статус належного позивачу вказаного нерухомого майна є правовою підставою для застосування до нього пільги зі сплати податку на нерухоме майно у вигляді звільнення від його сплати. З огляду на вищенаведені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДПС у Житомирській області № 0821347-2406-0622 від 18 серпня 2021 року; № 0821345-2406-0622 від 18 серпня 2021 року; № 0821342-2406-0622 від 18 серпня 2021 року; № 0821091-2406-0622 від 16 серпня 2021 року; № 0821090-2406-0622 від 16 серпня 2021 року; № 0821343-2406-0622 від 18 серпня 2021 року; № 0821346-2406-0622 від 18 серпня 2021 року; № 0821344-2406-0622 від 18 серпня 2021 року; № 0821339-2406-0622 від 18 серпня 2021 року; № 0821341-2406-0622 від 18 серпня 2021 року; № 0821340-2406-0622 від 18 серпня 2021 року; № 0821089-2406-0622 від 16 серпня 2021 року. За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, наявні підстави для відмови у задоволені адміністративного позову. Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Згідно частини першої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Згідно з ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, ЄСПЛ у п. 36 по справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97 від 1 липня 2003 року зазначив, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. Рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (див. п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 року). Судова колегія зазначає, що згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема, в рішенні по справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, п. 29). Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази, які містяться в матеріалах справи колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому, апеляційна скарга не містить посилання на обставини, передбачені ст. 317 КАС України, за яких рішення суду підлягає скасуванню, оскільки доводи викладені в апеляційних скаргах не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення адміністративного позову. Натомість оскаржуване рішення суду ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховуючи всі фактичні обставини справи, в межах наданих суду повноважень, та вірно застосовано судом як норми процесуального так і матеріального права, в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення адміністративного спору, доведено та всебічно обґрунтовано їх в своєму рішенні, надано належну оцінку всім доказам, ґрунтуючись на повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied