Рішення адміністративного суду від 2022-01-25 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив: - постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАН №4366779 від 18.06.2021 року про визнання [PERSON] винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ч.4 ст. 122 КУпАП і накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 1700 грн. винесену інспектором 1 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції в Запорізькій області ДПП лейтенантом поліції Зікун Андрієм Юрійовичем скасувати; - закрити провадження по справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч.4 ст.122 КУпАП за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 липня 2021 року позов задоволено. Скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАН №4366779 від 18.06.2021 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за частиною четвертою статті 122 КУпАП та накладення на нього стягнення у вигляді штрафу в сумі 1700 грн., винесену інспектором Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції лейтенантом поліції Зікуном Андрієм Юрійовичем. Провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною четвертою статті 122 КУпАП щодо [PERSON] закрито. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції на користь [PERSON] понесені ним судові витрати у сумі 4108 (чотири тисячі сто вісім) грн. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Департамент патрульної поліції подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Апеляційна скарга обґрунтована правомірністю винесеної відносно позивача постанови, з огляду на доведеність вини у скоєнні адміністративного правопорушення. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлені обставини справи свідчать про те, що 18 червня 2021 року інспектором 1 роти 3 батальйону Управління патрульної поліції в Запорізькій області лейтенантом поліції Зікун Андрієм Юрійовичем винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕАН №4366779, згідно з якою позивач 18 червня 2021 року о 09:55 год. в м. Запоріжжя, вул. Магістраль 72Б керуючи ТЗ перевищив встановлене обмеження швидкості руху у 50 км/год \~на 52 км/год, а саме рухався зі швидкістю 102 км/год., чим порушив п.12.4 ПДР. Швидкість руху вимірювалась приладом TruCam II LTI 20/20 TC 008457, Відповідно до вказаної постанови позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 4 ст.122 про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 гривень. Правомірність та обґрунтованість вказаної постанови є предметом спору, який передано на вирішення суду. За наслідками перегляду судового рішення колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Порядок дорожнього руху на території України відповідно до Закону України від 30.06.1993 № 3353-XII "Про дорожній рух" встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (зі змінами та доповненнями). Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством. Відповідно до частини 5 статті 14 Закону України "Про дорожній рух" учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух. Згідно із п.12.4 ПДР України у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год. Згідно з ч.4 статті 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на п`ятдесят кілометрів на годину, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Статтею 245 КУпАП визначено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів. З викладеного вбачається, що передумовою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності є встановлення факту перевищення швидкості транспортним засобом, яким кервав позивач, більш як на 50 км./год. від максимально дозволеної на ділянці дороги по вул. Магістраль, м. Запоріжжя. У такому випадку факт вчинення адміністративного правопорушення повинен бути підтвердженим: - зафіксованою відповідними технічними засобами швидкості транспортного засобу; - самого транспортного засобу (марка, модель, державний номерний знак): - місце вчинення адміністративного правопорушення (зафіксована ділянка дороги, на якій встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31) Відсутність одно із перелічених документально підтверджених фактів виключає подію адміністративного правопорушення. Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішенні справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функцію фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом вилучення речей і документів, а також іншими документами. Згідно з статтею 31 Закону № 580-VIII поліція може застосовувати превентивні заходи, серед яких: перевірка документів особи; опитування особи; зупинення транспортного засобу; застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото - і кінозйомки, відеозапису, засобів фото - і кінозйомки, відеозапису. Статтею 40 Закону № 580-VIII встановлено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою: 1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб; 2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху. В матеріалах справи наявний відеозапис та фотознімок з технічного пристрою TruCam, здійсненого 18 червня 2021 року, з якого вбачається рух двох транспортних засобів в момент фіксації швидкості. Водночас, відображення фіксації швидкісних показників технічним пристроєм TruCam не містить даних, які ідентифікують сам транспортний засіб, швидкість якого фіксується. Разом з цим, колегія суддів акцентує увагу на тому, що для встановлення факту перевищення швидкості, необхідною умовою є наявність дорожніх знаків, які обмежують швидкість руху на ділянці дороги, на якій здійснювався вимір швидкісних показників. Так, у фабулі оскаржуваної постанови зазначено місце вчинення адміністративного правопорушення - м. Запоріжжя, вул. Магістраль 72Б. Разом з цим, відповідно до Переліку найменувань урбанонімів міста Запоріжжя, який містить на офіційному веб-сайті Запорізької міської ради за посиланням «https://zp.gov.ua/uk/page/perelik-vulic-mista-zaporizhzhya» вул. Магістраль у місті Запоріжжі відсутня. Тобто, враховуючи відсутність місця вчинення адміністративного правопорушення (зафіксована ділянка дороги, на якій встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31), колегія суддів констатує відсутність події адміністративного правопорушення. Колегія суддів зазначає, що законодавство України про адміністративні правопорушення має каральну направленість, а тому, з урахуванням принципів і загальних засад Кодексу України про адміністративні правопорушення, практики Європейського Суду з прав людини, передбачається принцип презумпції невинності особи, поки її винуватість не буде доведена у встановленому законом порядку. Таким чином, з огляду на відсутність події адміністративного правопорушення, оскаржувана постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.122 КУпАП є незаконною та підлягає скасуванню. Водночас, колегія суддів апеляційного суду не може погодитись із здійсненим судом першої інстанції розподілом судових витрат у справи, виходячи з наступного. Частинами першою, третьою статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З матеріалів справи вбачається, що позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 908,00 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.2175246526.1 від 25.06.2021 року. Поряд з цим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №543/775/17 визначено правову позицію, що у справах щодо оскарження постанов про адміністративне правопорушення у розумінні положень статей 287, 288 КУпАП, як і в інших справах, які розглядаються судом у порядку позовного провадження, слід застосовувати статті 2-5 Закону № 3674-VІ, які пільг за подання позовної заяви, відповідних скарг у цих правовідносинах не передбачають. Разом з тим, з огляду на необхідність однакового підходу у визначенні розміру судового збору, який підлягає застосуванню у справах щодо накладення адміністративного стягнення та справляння судового збору, він складає за подання позовної заяви 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Порядок та розмір сплати судового збору визначений Законом України «Про судовий збір» від 14 липня 2011 року № 3674-VI. Згідно з пп.2 п.3 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до адміністративного суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору складає 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, але не більше 15 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на перше січня 2021 року становить 2270,00 грн. Враховуючи те, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на перше січня 2021 року становить 2270,00 грн., то за подання за подання адміністративного позову у справі №334/4502/21 (2-а/334/88/21) сплаті підлягав судовий збір у розмірі 454,00 грн.(2270,00 грн. *0,2). З викладеного вбачається, що необхідними витратами для сплати судового збору з боку позивача були саме 454,00 грн., а надміру сплачена сума судового збору не входить до судових витрат, які підлягають розподілу за наслідками судового збору. Натомість, порядок повернення надміру сплаченого судового збору визначений Законом України «Про судовий збір». Окрім цього, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи. Відповідно до положень ч. 7 ст. 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Положеннями статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Виходячи з аналізу наведених вище правових норм, документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18 червня 2021 року у справі №725/4380/20. З матеріалів справи вбачається, що до клопотання про розподіл судових витрат від 09 липня 2021 року було додано договір про надання правової допомоги від 24 червня 2021 року, додаткову угоду №1 до договору про надання правових послуг адвоката б/н від 24.06.2021 року, рахунок №1 до договору про надання правових послуг адвоката б/н від 14.02.2021 року, акт виконаних робіт №1 до договору про надання правових послуг адвоката б/н від 24.06.2021 року. Водночас, позивачем не було надано документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Таким чином, документально не підтверджено факту понесення позивачем судових витрат, в частині витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги у розмірі 3200,00 грн. Таким чином, документально підтвердженими та належними до стягнення із суб`єкта владних повноважень судовими витратами позивача у цій справі є сплачених судовий збір у розмірі 454,00 грн., який підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції. Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Враховуючи, що судом першої інстанції було повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, ухвалено вірне по суті позовних вимог рішення, водночас допущено порушення норм процесуального права при здійсненні розподілу судових витрат, колегія суддів робить висновок про необхідність змінити рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат.

Результат розгляду: partial