Рішення адміністративного суду від 2022-10-25 00:00:00+03

15.11.2021 [PERSON] звернувся в суд з позовом до Військової частини [NUMBER] , просив: - визнати протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення починаючи з січня 2003 року; - визнати протиправним встановлення Військовою частиною [NUMBER] базового місяцю у січні 2008 року при нарахуванні індексації грошового забезпечення; - зобов`язати Військову частину [NUMBER] нарахувати індексацію грошового забезпечення, починаючи з січня 2003 року по 19 листопада 2009 року, а виплату здійснити з урахуванням раніше виплачених сум; - зобов`язати Військову частину [NUMBER] відповідно до вимог Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушення встановлених строків нарахування та виплати індексації грошового забезпечення; - зобов`язати Військову частину [NUMBER] відповідно Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15 січня 2004 року, здійснити компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 06 липня 2022 року позов задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] щодо ненарахування та невиплати [PERSON] індексації грошового забезпечення починаючи за період з 2003 року по 2006 рік; за січень, липень та грудень 2007 року; за січень, лютий, березень 2008 року; за грудень 2009 року; зобов`язано Військову частину [NUMBER] нарахувати [PERSON] індексацію грошового забезпечення починаючи за період з 2003 року по 2006 рік; за січень, липень та грудень 2007 року; за січень, лютий, березень 2008 року; за грудень 2009 року, а її виплату здійснити з урахуванням раніше виплачених сум. У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог - відмовлено. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що грошове забезпечення, як грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, підлягають індексації в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Суд першої інстанції вказав, що підставою для встановлення базового місяця індексації є підвищення посадових окладів особи, тобто, початок відліку для обчислення індексу споживчих цін є місяць підвищення посадового окладу. Суд першої інстанції вказав, що нарахування індексації проводиться в місяці, наступному за місяцем, у якому офіційно опублікований індекс інфляції. Суд першої інстанції вказав, що місяць, в якому відбулося підвищення оплати праці (суми її постійних складових), є базовим при проведенні індексації. Суд першої інстанції зазначив, що оскільки з січня 2008 року по 19.11.2009 посадовий оклад позивача не змінювався, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Суд першої інстанції вказав, що оскільки компенсація нараховується та проводиться при виплаті доходу, то право на компенсацію позивач набуває саме в момент отримання доходу, а тому обов`язок здійснити компенсацію втрати частини доходів настає лише у випадку порушення встановлених строків їх виплати. Суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача здійснити нарахування та виплати компенсації спрямовані на майбутнє та є передчасними, а тому не підлягають задоволенню. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, [PERSON] представник [PERSON] подав апеляційну скаргу, просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 06 липня 2022 року та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. Апеляційну скаргу мотивовано тим, що індексація грошових доходів населення почалась з місяця введення в дію Закону №1282-ХІІ, а саме з 01 січня 2003 року. Скаржник вказує, що відповідач повинен був забезпечити обчислення індексації наростаючим підсумком, тоді як з січня 2003 року по січень 2007 року індексація взагалі не проводилась, а з лютого 2007 нарахована та виплачена сума такої не відповідала вимогам законодавства. Скаржник зазначає, що до періоду з січня 2003 року по 19.11.2009 суд першої інстанції помилково застосував норми Порядку №1013. Скаржник вказує, що з врахуванням рішення Конституційного суду України №10-рп/2008 від 22.05.2008 положення Порядку №1013 могла бути застосована з 01.01.2008 по 22.05.2008, а після 22.05.2008 має застосовуватись тільки Закон №1282-ХІІ. Скаржник вважає, що у відповідача відсутні підстави для застосування базового місяця під час зміни грошового забезпечення у січні 2008 року, а повинен був продовжувати індексацію грошового забезпечення. Також вказує, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того чи буди такі суми попередньо нараховані, але не виплачені. Вважає, що суд першої інстанції не розглянув позовну вимогу про компенсацію сум податку з доходів фізичних осіб. Враховуючи положення статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо можливості розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, на підставі наявних у ній доказів. Згідно з ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які посилаються учасники справи, приходить до переконання, що оскаржуване рішення суду першої інстанції вимогам статті 242 КАС України відповідає частково. Як встановлено судом першої інстанції з матеріалів справи, [PERSON] проходив військову службу у Військовій частині [NUMBER] та Наказом командира Військової частини [NUMBER] від 19.11.2009 №244 виключений зі списків особового складу частини у зв`язку із звільненням з військової служби у запас. 09.09.2021 [PERSON] звернувся у Військову частину [NUMBER] з запитом на отримання публічної інформації та просив надати довідки про грошове забезпечення за період з 01.01.1999 по 19.11.2009 з зазначенням сум основних та додаткових видів по кожному з складових окремо, індексації та узагальнену суму грошового забезпечення за місяць, грошової допомоги при звільненні. Листом Військової частини [NUMBER] від 22.09.2021 надано дані про розмір грошового забезпечення витяги з карток особового рахунку військовослужбовця за 1999-2009 роки. Вважаючи, що Військова частина [NUMBER] починаючи з січня 2003 року не проводилась індексація грошового забезпечення, [PERSON] звернувся з позовом до суду. Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного. Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.92 №2232-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання праці військовослужбовців, а саме межі реалізації ними своїх трудових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі. Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон №2011-XII). Відповідно до частин 1 та 3 статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Преамбулою Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 №1282-XII, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закон №1282-XII) встановлено, що цей Закон визначає правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України. Відповідно до статті 1 Закону №1282-XII індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями статті 2 Закону №1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Отже, індексація грошового забезпечення є однією із основних державних гарантій щодо оплати військової служби, проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковим для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладених у постановах від 19 червня 2019 року (справа №825/1987/17), від 20 листопада 2019 року (справа № 620/1892/19), від 05 лютого 2020 року (справа №825/565/17). В межах цієї справи дослідженню підлягає порядок нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з січня 2003 року по листопад 2009 року. Так, з 01.01.2003 Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» викладено в редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 06.02.2003 № 491-IV, у статті 4 якого встановлювалось, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. Відповідно до статті 6 Закону №1282-XII, у цій редакції, у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, у встановленому законом порядку здійснюється перегляд розмірів: заробітної плати; пенсій; державної соціальної допомоги; стипендій, що виплачуються студентам державних та комунальних вищих навчальних закладів. Перегляд зазначених у частині першій цієї статті гарантій здійснюється у розмірах, що визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. При цьому, статтею 17 Закону №1282-XII, Кабінету Міністрів України у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом зобов`язано \~внести до Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом; привести свої рішення у відповідність із цим Законом; забезпечити приведення центральними органами виконавчої влади прийнятих ними нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом. Так, постановою Кабінет Міністрів України від 17.07.2003 №1078 з метою реалізації Закону України від 6 лютого 2003 року № 491-IV затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі Порядок №1078). Такий порядок визначав правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення та закріплював положення аналогічні Закону №1282-XII у зазначеній редакції. При цьому, пунктом 5 Порядку №1078 встановлювалось, що у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, мінімальної пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, державної допомоги сім`ям з дітьми, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. Суд апеляційної інстанції зауважує, що поняття «базового місяця» закріплювалось і у Постанові Кабінету Міністрів України від 7 травня 1998 року №663 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів громадян», чинній до 17.07.2003, де встановлювалось, що базою для обчислення індексу споживчих цін є січень 1998 року. У разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, мінімальної пенсії, соціальної допомоги та стипендії місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів громадян. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. В подальшому Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2005 рік» та деяких інших законодавчих актів України» 25.03.2005 № 2505-IV статтю 4 Закону №1282-XII доповнено п`ятою частиною такого змісту: «У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України». Суд апеляційної інстанції зауважує, що механізм індексації випереджаючим шляхом передбачає, що після підвищення посадового окладу встановлюється ще й конкретна сума підвищення, яка нараховується щомісяця (замість індексації). Таку суму називають підвищенням, але за суттю це та сама індексація, мета якої проіндексувати заробітну плату випереджаючим шляхом. Згодом, Законом України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №107-VI від 28.12.2007 статтю 6 Закону №1282-XII викладено в такій редакції: «У разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України». Вказані зміни визнані неконституційними згідно з Рішенням Конституційного Суду №10-рп/2008 від 22.05.2008, прийнятим за зверненням Верховного Суду України стосовно гарантій незалежності та правової захищеності суддів, а також гарантій побутового забезпечення і рівня соціального захисту працівників апарату судів. Автор клопотання стверджував, що оспорювані положення Закону (107-17) прийняті всупереч вимогам статей 22, 126 і 130 Конституції України (254к/96-ВР), в результаті чого погіршено фінансове забезпечення, знижено рівень соціального забезпечення суддів, чим фактично позбавлено їх гарантій незалежності та правової захищеності. Разом з тим, враховуючи попередньо наведено хронологія прийняття нормативно-правових актів та внесення змін до таких, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними аргументи скаржника щодо можливості застосовувати положення Порядку №1078 виключно у період з 01.01.2008 по 22.05.2008, оскільки такий не суперечив нормам Закону №1282-XII, а лише деталізував порядок виконання положень такого. Як норми Закону №1282-XII, так і норми Порядку №1078 у період з 01.01.2003 по 19.11.2009 встановлювали, що грошове забезпечення військовослужбовців підлягає індексації, індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка, індекс споживчих цін обчислюється Держкомстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. При цьому, протягом спірного в межах цієї справи періоду в обох нормативно-правових актах поріг індексації встановлювався в розмірі 101 відсотка. Суд апеляційної інстанції погоджується з аргументами скаржника щодо неможливості застосовувати до спірних правовідносин норми права, прийняті після 19.11.2009, оскільки такі не мають зворотної дії в часі. Отже, проведення позивачу індексації у період з 01.01.2003 по 19.11.2009 повинно здійснюватися відповідно до норм Закону №1282-XII у порядку, визначеному положеннями Постанови Кабінет Міністрів України від 17.07.2003 №1078, які не суперечать нормам вказаного Закону. Водночас, відповідно до вимог Закону №1282-XII та Порядку №1078, обов`язок визначення розміру підвищення грошового доходу працівника та суми індексації, що склалася у місяці підвищення цього грошового доходу, а також встановлення факту перевищення розміру підвищення грошового доходу працівника над сумою індексації, що склалася у місяці його підвищення, з метою вирішення питання про наявність підстав для виплати індексації покладається безпосередньо на роботодавця. Розрахунок сум індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення, і саме на відповідача, за наявності законних підстав, покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексації грошового забезпечення з визначенням базового місяця (місяця, в якому відбулося підвищення) індексації. Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 6 лютого 2003 р. №491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», а в подальшому, як зазначено Верховним Судом у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі №240/11882/19 з врахуванням Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, практики Європейського суду з прав людини в частині наявності, межі, способів та законності застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами, у випадку коли індексація не була нарахована та виплачена позивачеві, питання про те, який базовий місяць буде використаний відповідачем при нарахуванні індексації є передчасним, оскільки у цій частині права позивача ще не порушені. Суд касаційної інстанції у вказаній справі дійшов висновку, що повноваження щодо обрахунку індексації, в тому числі, щодо визначення базового місяця для такого нарахування, у відповідності до положень Порядку № 1078 та Закону № 1282-XII, покладається на відповідача, а тому, підстави для зобов`язання останнього здійснити розрахунок індексації позивача з урахуванням конкретного базового місяця відсутні. При цьому, з набранням чинності Постановою №1294 відбулись зміни розміру тарифних ставок (посадових окладів) відповідних категорій військовослужбовців, та вказав, що визначення базового місяця залежить тільки від зміни розміру тарифної ставки (посадового окладу), яка вперше відбулась у січні 2008 року на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка набрала чинності 01.01.2008 та втратила чинність 01.03.2018 у зв`язку з прийняттям Наказу Міністерства оборони України від 01.03.2018 №90 «Про встановлення тарифних розрядів осіб офіцерського складу Збройних Сил України. Щодо компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення, то суд апеляційної інстанції зауважує, що компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року №2050-III (далі - Закон № 2050-III) та Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» (далі - Порядок №159). Так, статтями 1, 2 Закону № 2050-III передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Статтею 3 Закону від 19.10.2000 № 2050-III встановлено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, в тому числі й суму індексації грошових доходів громадян. Використане у статті 3 Закону від 19.10.2000 № 2050-III формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць», означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 22 червня 2018 року у справі № 810/1092/17, від 13 січня 2020 року у справі №803/203/17, від 27 квітня 2020 року у справі №803/1314/17. Верховний Суд у пункті 49 рішення від 10 квітня 2019 року (справа №686/13725/17) зазначив, що правове значення при виплаті компенсації має те, чи був виплачений нарахований дохід, та чи виплачений він із порушенням строків, чи нараховувався і виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Отже, основними умовами для виплати суми компенсації є 1) порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії) та 2) виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу. Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 04 березня 2021 року у справі №520/34/17 На момент розгляду цієї справи індексація позивачу не набула об`єктивної форми, не нараховані та не визначені суми коштів (у вигляді індексації грошового забезпечення), які б могли бути об`єктом нарахування компенсації, так як виплата індексації грошового забезпечення позивачу матиме місце лише після виконання судового рішення у цій справі, а тому позовні вимоги в цій частині є передчасними та задоволенню не підлягають. При цьому, нарахувати, а отже і виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушення термінів їх виплати, повинен відповідач. Щодо компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, то відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року №44, зазначений Порядок визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу (в тому числі відрядженими до органів виконавчої влади та інших цивільних установ), співробітниками Служби судової охорони у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошова компенсація). Відповідно до пунктів 2-5 Порядку №44 грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, поліцейського або є особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС, податкової міліції, Національного антикорупційного бюро, Державного бюро розслідувань, співробітникам Служби судової охорони, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби. Виплата грошової компенсації здійснюється установами (організаціями, підприємствами), що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб у порядку та розмірах, визначених Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб». Виплата грошової компенсації військовослужбовцям, поліцейським та особам рядового і начальницького складу здійснюється одночасно з виплатою їм грошового забезпечення. Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення. Аналіз наведених вище норм Порядку № 44 дає підстави суду апеляційної інстанції дійти висновку, що грошова компенсація сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних, зокрема, військовослужбовцями, виплачується їм для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби одночасно з виплатою грошового забезпечення за місцем його одержання у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення, що повинно бути зреалізовано відповідачем при проведені виплат позивачу індексації грошового забезпечення. Вказані положення кореспондуються з пунктом 168.5 статті 168 Податкового кодексу України, відповідно до якого суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими, особами рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, а також визначених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей членами сім`ї», батьками, утриманцями загиблого (померлого) військовослужбовця, у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби, спрямовуються виключно на виплату рівноцінної та повної компенсації втрат доходів цієї категорії громадян. Оскільки індексація грошового забезпечення є складовою грошового забезпечення військовослужбовців, і як одна з основних державних гарантій щодо оплати їх праці підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті, то вказана компенсація мала б бути здійснена відповідачем саме з моменту набуття позивачем права на нарахування та виплату індексації відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Отже, з урахуванням наведеного правового регулювання та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що нарахування та виплата індексації грошового забезпечення позивачу має бути проведена відповідачем із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44. Згідно з частиною 2 статті 6 КАС України\~ \~та\~ \~статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права. У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень. З огляду на викладене, враховуючи положення стаття 317 КАС України прецедентну практику ЄСПЛ, суд апеляційної інстанції приходить переконання, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, що має наслідком скасування рішення суду першої інстанції.

Результат розгляду: partial