Рішення адміністративного суду від 2022-05-30 00:00:00+03

У серпні 2021 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до Головного управління ДПС у Львівській області, в якому просила: а) визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф3726-50 від 11.02.2021 року Головного управління ДПС у Львівській області; б) зобов`язати Головне управління ДПС у Львівській області виключити з інтегрованої картки платника податків [PERSON] зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (запис, операцію) про нарахування податкового зобов`язання в сумі 37788,74 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вказана вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф3726-50 від 11.02.2021 Головного управління ДПС у Львівській області є протиправною, винесена безпідставно та підлягає скасуванню, оскільки підприємницькою діяльністю вона не займалася, доходів не отримувала, а здійснює догляд за дитиною - інвалідом. З 28.07.2013 є застрахованою особою і з того часу платником єдиного внеску за неї є Управління праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому. Рішенням від 03 грудня 2021 року Рівненський окружний адміністративний суд позов задовольнив повністю. Визнав протиправною та скасував вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф3726-50 від 11.02.2021 Головного управління ДПС у Львівській області. Зобов`язав Головне управління ДПС у Львівській області внести зміни до інтегрованої картки платника податків шляхом виключення з неї нарахувань з податкового зобов`язання зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 37788,74 грн та з податкового боргу на суму 37788,74 грн. Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Головне управління ДПС у Львівській області подало апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує на те, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тим обставинам, що позивач зареєстрована фізичною особою - підприємцем та згідно даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника за нею числиться заборгованість зі сплати єдиного соціального внеску, що станом на 31.01.21 становить 37788,74 грн. У зв`язку з наявністю у позивача недоїмки зі сплати ЄСВ, відповідач сформував спірну вимогу, де визначив суму єдиного внеску за 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік та 2020 рік по мінімальному страховому внеску. Оскільки доказів сплати вказаної заборгованості позивач не надала, апелянт вважає оскаржувану вимогу правомірною. З огляду на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю. На підставі пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд встановив та матеріалами справи підтверджується, що відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань [PERSON] з 07.08.2008 по 25.10.2021 була зареєстрована фізичною особою - підприємцем. Види діяльності: 85.13.0 - стоматологічна практика, 85.12.0 - медична практика, 52.33.0 - роздрібна торгівля косметичними та парфумерними товарами. Відповідно до довідки Управління праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому №1140 від 27.03.2015 [PERSON] перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому та отримує державну соціальну допомогу на дитину - інваліда до 18 років. Виплата призначена з 28.07.2013 по 15.03.2030. Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 21.03.2012, [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] . З 2013 року [PERSON] визнана дитиною - інвалідом, яка потребує постійного стороннього догляду, що встановлено судом з епікризу РНПЦ неврології та нейрохірургії від 24.08.2021, індивідуальної програми реабілітації дитини-інваліда №91, посвідчення серії [NUMBER] , довідки №1140 від 27.03.2015. 11.02.2021 ГУ ДПС у Львівській області сформувало та скерувало позивачу вимогу про сплату боргу (недоїмки) за №Ф-3726-50, у якій повідомило про наявність у [PERSON] заборгованості зі сплати єдиного внеску в сумі 37788,74 грн, яку вимагало сплатити протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання цієї вимоги. Не погоджуючись з вимогою про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3726-50 від 11.02.2021, позивач звернулася до суду з відповідним позовом. Задовольняючи повністю адміністративний позов, суд першої інстанції керувався тим, що оскільки [PERSON] є застрахованою особою та з 22.07.2013 Управління праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому нараховує й сплачується єдиний соціальний внесок із суми допомоги, що отримує позивач по догляду за дитиною - інвалідом, у позивача відсутній обов`язок сплачувати ЄСВ самостійно, а тому оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) підлягає скасуванню. Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, враховуючи межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, апеляційний суд зазначає наступне. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень. Правові і організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначено Законом України від 08.07.2010 № 2464-VI ,,Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон № 2464-VI). Спірні правовідносини регулюються нормами Податкового кодексу України (далі - ПК України) в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України ,,Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Закон №2464) в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. У пунктах 3 і 10 частини першої цієї статті розкриті поняття застрахованої особи як фізичної особи, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок, а страхувальників - як роботодавців та інших осіб, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок. Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами. До платників єдиного внеску включено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування (пункт 4 частини першої цієї ж статті). Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 01.01.2017) єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України ,,Про оплату праці, та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску; для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, Закон №2464-VI встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати, оскільки метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для його нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. З матеріалів справи судами встановлено, що позивач з 07.08.2008 по 25.10.2021 була зареєстрована фізичною особою - підприємцем та з 22.07.2013 по даний час отримує компенсаційну виплату по догляду за дитиною - інвалідом відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №832, що підтверджується довідкою №1140 від 27.03.2015 Управління праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому. Докази отримання інших доходів [PERSON] в матеріалах справи відсутні. Водночас, за приписами пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є роботодавці: одного з непрацюючих працездатних батьків, усиновителів, опікунів, піклувальників, прийомних батьків, батьків-вихователів, які фактично здійснюють догляд за дитиною з інвалідністю, дитиною, хворою на тяжке перинатальне ураження нервової системи, тяжку вроджену ваду розвитку, рідкісне орфанне захворювання, онкологічне, онкогематологічне захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкий психічний розлад, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гостре або хронічне захворювання нирок IV ступеня, за дитиною, яка отримала тяжку травму, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, якій не встановлено інвалідність, а також непрацюючих працездатних осіб, які здійснюють догляд за особою з інвалідністю I групи або за особою похилого віку, яка за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду або досягла 80-річного віку, якщо такі непрацюючі працездатні особи отримують допомогу, надбавку або компенсацію відповідно до законодавства. Механізм сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (надалі - єдиний внесок) за вказаних вище осіб визначає Порядок нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за деякі категорії застрахованих осіб, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2011 № 178 (надалі - Порядок № 178). Пунктом 2 Порядку №178 визначено, що єдиний внесок нараховується: за осіб, зазначених у підпункті 3 пункту 1 цього Порядку, - на суми допомоги або компенсацій, нарахованих за базовий звітний період. Єдиний внесок нараховується у розмірі 22 відсотки суми грошового забезпечення, допомоги або компенсації (п.3 Порядку). За осіб, зазначених у підпунктах 1 - 3 пункту 1 цього Порядку, в тому числі у разі отримання декількох видів грошового забезпечення, допомоги або компенсації одночасно, єдиний внесок визначається у розмірі мінімального страхового внеску за кожну особу, встановленого законом. За приписами підпункту 2 пункту 4 Порядку нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за деякі категорії застрахованих осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2011 № 178 обчислення єдиного внеску провадиться такими платниками єдиного внеску (далі - платники): районними (міськими) управліннями праці та соціального захисту населення - за осіб, зазначених у підпунктах 2 - 4 пункту 1 цього Порядку. З аналізу наведених вище правових норм слідує, що [PERSON] , яка отримує допомогу по догляду за дитиною - інвалідом, та не працює, є застрахованою особою та з 22.07.2013 по даний час Управління праці та соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому нараховує та сплачує єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та вказаний період догляду за дитиною включено до страхового стажу позивача. Оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону №2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за неї в період, за який винесена оскаржувана вимога, нараховувало та сплачувало Управління соціального захисту населення Рівненського міськвиконкому. Вказані обставини, як правильно зазначив суд першої інстанції, виключають обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї. Адже, особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником) така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета законодавчого запровадження збору єдиного внеску досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Інше тлумачення правових норм, якими врегульована сплата єдиного внеску особами, що перебувають на обліку в органах ДФС як фізичні особи-підприємці, однак, підприємницьку діяльність не здійснюють і доходи від неї не отримують, та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску. Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм Закону N 2464-VI був викладений Верховним Судом в постанові від 27.11.2019 у справі N 160/3114/19 та в подальшому підтриманий в постановах, ухвалених в інших справах, зокрема в постановах від 04.12.2019 у справі N 440/2149/19, від 05.03.2020 у справі N 824/509/19-а, від 27.03.2020 у справі N 140/2214/19, від 27.03.2020 у справі N 140/2214/19. З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що податковим органом не підтверджено необхідність сплати позивачем єдиного соціального внеску як фізичною особою - підприємцем, а відтак, оскаржувана вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф-3726-50 від 11.02.2021 року підлягає скасуванню. Суд першої інстанції також обґрунтовано обрав такий спосіб захисту порушених прав позивача як зобов`язання відповідача внести зміни до інтегрованої картки платника податків шляхом виключення з неї нарахувань з податкового зобов`язання зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 37788,74 грн та з податкового боргу на суму 37788,74 грн, що свідчить про дотримання судом гарантій про те, що спір між сторонами буде остаточно вирішений. Наведе узгоджується також з висновками Верховного Суду в постанові від 26.02.2019 у справі № 805/4374/15-а та в постанові від 13.02.2018 у справі № 816/2042/16. Таким чином, суд погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для їх задоволення. З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вжив усіх заходів для всебічного і повного дослідження обставин справи та ухвалив законне й обґрунтоване рішення. Наведені обставини спростовують доводи апеляційної скарги про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги. Інші, зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства (КАС) України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Результат розгляду: denied