Рішення адміністративного суду від 2022-05-19 00:00:00+03

[PERSON] звернулася до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про визнання протиправною відмову відповідача у здійсненні перерахунку пенсії позивача із зарахуванням до страхового стажу періодів роботи з 19.01.2004 по 31.08.2007, з 17.09.2007 по 30.09.2007 та з 31.10.2007 по 24.01.2009, головою ради опорного пункту охорони громадського порядку №9 виконавчого комітету Соснівської районної ради; зобов`язання відповідача здійснити з 01.05.2021 перерахунок та виплату пенсії позивача із зарахуванням до страхового стажу періодів роботи з 19.01.2004 по 31.08.2007, з 17.09.2007 по 30.09.2007 та з 31.10.2007 по 24.01.2009, головою ради опорного пункту охорони громадського порядку №9 виконавчого комітету Соснівської районної ради. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 01 листопада 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні. Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав для проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні. В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова. З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Черкаській області та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Згідно копії трудової книжки позивачка була призначена головою ради опорного пункту охорони громадського порядку №9 Соснівського райвиконкому м. Черкаси з 27.01.1999 та 24.01.2009 була звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Факт роботи позивачки головою опорного пункту громадського порядку №9 Соснівського райвиконкому м. Черкаси підтверджується архівною довідкою архівного відділу Департаменту управління справами та юридичного забезпечення Черкаської міської ради №999, 903в від 19.04.2021; розпорядженням виконавчого комітету Соснівської районної ради від 06.10.1999 №73/01-5к про тимчасове звільнення голови ради опорного пункту №9 [PERSON] на період роботи у дільничній виборчій комісії №55 з 10.10.1999; розпорядженням виконавчого комітету Соснівської районної ради від 21.01.2009 №13/01-05-01 про звільнення [PERSON] у зв`язку з виходом на пенсію, згідно зі ст. 38 КЗпП України, з 24.01.2009. Водночас згідно з Реєстром застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування «Індивідуальні відомості про застраховану особу», відсутні відомості [PERSON] про суми заробітної плати для нарахування пенсії за періоди з 19.01.2004 по 31.08.2007, з 17.09.2007 по 30.09.2007 та з 31.10.2007 по 24.01.2009, страхові внески не сплачувались. Вказані періоди роботи позивачки, а саме з 19.01.2004 по 31.08.2007, з 17.09.2007 по 30.09.2007 та з 31.10.2007 по 24.01.2009, до страхового стажу при призначенні їй пенсії за віком не були враховані. 28.04.2021 позивачка звернулась до відповідача із заявою щодо перерахунку пенсії із зарахуванням до страхового стажу вказаних вище періодів. Листом №2300-0205-8/27163 від 07.05.2021 відповідач повідомив позивача, що за результатами розгляду її заяви від 28.04.2021 було прийнято рішення про відмову у перерахунку її пенсії з тих підстав, що в індивідуальних відомостях про застраховану особу відсутні дані про наявність трудових відносин та сплати страхових внесків з 01.11.2007 по 24.01.2009. Не погоджуючись з такою відмовою відповідача та вважаючи свої права порушеними, позивачка звернулася з цим позовом до суду. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки в базі системи персоніфікованого обліку щодо відомостей про сплату внесків застраховану особу відсутні, тому дії Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області щодо відмови в зарахуванні до трудового стажу позивача спірних періодів роботи та перерахунку у зв`язку з цим пенсії відповідають законодавству та є правомірними. Колегія суддів не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке. Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. У силу вимог статті 1 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Відповідно до ч. 1,2 ст. 5 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі - Закон №1058-IV) цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Згідно ч.1 ст. 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж. У свою чергу, порядок обчислення страхового стажу для призначення пенсії визначено статтею 24 Закону № 1058-IV. Частиною 1 ст. 24 Закону №1058-IV встановлено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом (частина друга статті 24 Закону №1058-IV). Саме посилаючись на наведені положення відповідач під час призначення позивачу пенсії не врахував страховий стаж за період роботи позивачки головою опорного пункту громадського порядку №9 Соснівського райвиконкому м. Черкаси. Тим часом, відповідно до статті 62 Закону України №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з абзацем 9 частиною 6 статті 20 Закону України №1058-IV за осіб, зазначених у пунктах 8, 11 - 14 статті 11 цього Закону, страхові внески сплачуються в порядку і строки, визначені Кабінетом Міністрів України, за рахунок коштів державного та місцевого бюджетів, коштів цільових фондів, з яких цим особам сплачуються відповідно грошове забезпечення, страхові виплати, допомога, надбавка і компенсації. Частиною 6 статті 21 Закону України №1058-IV передбачено, що відомості про осіб, зазначених у пунктах 1, 2, 5 - 10, 12 - 15, 18 статті 11 цього Закону, подаються до територіального органу Пенсійного фонду страхувальниками-роботодавцями, відповідними підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують цим особам заробітну плату, грошове забезпечення (заробіток), допомогу. Пункт 2 частини 1 статті 14 Закону України №1058-IV визначає, що страхувальниками відповідно до цього Закону є підприємства, установи, організації, військові частини та органи, які виплачують заробітну плату (винагороду), грошове забезпечення, допомогу, надбавку або компенсацію - для осіб, зазначених у пунктах 7 - 9, 12 - 14, 17 і 18 статті 11 цього Закону. Отже, до страхового стажу законом віднесено період, у якому особа підлягала загальнообов`язковому державному страхуванню та за який сплачені страхові внески, зокрема, органами, які виплачують цій особі заробітну плату, грошове забезпечення (заробіток), допомогу та ними подано відомості про застрахованих осіб. Поряд з цим, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Враховуючи те, що позивачка при зверненні до органа Пенсійного фонду України надала всі необхідні документи, посилання відповідача на неможливість врахування у страховий стаж позивача періодів роботи з 19.01.2004 по 31.08.2007, з 17.09.2007 по 30.09.2007 та з 31.10.2007 по 24.01.2009 внаслідок відсутності цих відомостей у системі персоніфікованого обліку, є безпідставними, оскільки вини позивача у цьому немає і такі відомості відповідно до вимог Закону України №1058-IV подаються підприємствами, установами, організаціями, які виплачують заробітну плату та/або грошове забезпечення. Вказаний висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 17.07.2019 у справі №144/669/17 та від 20.03.2019 у справі № 688/947/17, від 27.05.2021 у справі № 343/659/17. Також колегія суддів дійшла до висновку про наявність підстав для зобов`язання відповідача провести перерахунок та виплату пенсії з дати звернення позивачки, оскільки неправильний розмір страхового стажу визначений внаслідок неналежного виконання останнім покладених на нього обов`язків по нарахуванню пенсії. А тому, відповідні суми пенсії не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, що, в силу положень статті статі 87 Закону України 1788-ХІІ, обумовлює їх виплату за минулий час без обмеження будь-яким строком. Враховуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права призвело до невірного вирішення справи, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню повністю з ухваленням нової постанови про задоволення позовних вимог. Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Згідно п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Відповідно до ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Результат розгляду: granted