Рішення адміністративного суду від 2022-11-21 00:00:00+02

15.02.2022р. [PERSON] звернулася до Миколаївського окружного адміністративного суду \~\~з адміністративним позовом до Шевченківського ВДВС у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), в якому просила суд визнати протиправною та скасувати постанову від 07.12.2021р. про стягнення виконавчого збору, винесену у межах виконавчого провадження №61301613. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувана постанова про стягнення виконавчого збору від 07.12.2021р., винесена у межах виконавчого провадження №61301613, є неправомірною, безпідставною та такою, що прийнята відповідачем із грубим порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження». Зокрема, у лютому 2020р. відповідачем було винесено постанову про стягнення виконавчого збору, яка є чинною та жодною із сторін не оскарженою. Отже, станом на момент звернення до суду, в рамках цього ж виконавчого провадження №61301613 був та є аналогічний виконавчий документ - постанова про стягнення суми виконавчого збору від 18.02.2020р. по якій відповідач не здійснював жодних виконавчих дій. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 червня 2022 року позов [PERSON] - задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Назаренко Т.В. вiд 07.12.2021р. №6130161З про стягнення виконавчого збору з [PERSON] у розмірі - 128672,89 грн. Присуджено на користь [PERSON] судовий збір у сумі - 992,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. Не погоджуючись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції, відповідач 04.07.2022р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив про те, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, було порушено норми матеріального та процесуального права, у зв`язку із чим просив скасувати рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 24.06.2022р. та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11.07.2022р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху. Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.07.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою відповідача та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження. 08.08.2022р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. 19.08.2022р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечувала щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просила оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. 09.09.2022р. відповідачем було надано додаткові пояснення (відповідь на відзив), у яких останній, посилаючись на окремі норми Закону України «Про виконавче провадження», підтримав доводи поданої апеляційної скарги та просив скасувати рішення суду 1-ї інстанції від 24.06.2022р. У відповідності до ч.1 ст.311 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглянута в порядку письмового провадження. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України). Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла наступних висновків. Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. 03.12.2018р. приватним нотаріусом Бондар І.М., за заявою АТ КБ «ПриватБанк», було видано виконавчий напис №2096, за яким сума боргу [PERSON] становить 1 453 949,16 грн. 18.02.2020р. старшим державним виконавцем Вітовського районного ВДВС у Миколаївському районі Миколаївської області Південного МУ Міністерства юстиції (м.Одеса) Назаренко Т.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №61301613 з виконання виконавчого напису ПН від 03.12.2018р. за №2096 про звернення стягнення на предмет іпотеки: нерухоме майно - житловий будинок з всіма господарським та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , на користь АТ КБ «Приватбанк», за рахунок коштів, отриманих від реалізації цього нерухомого майна, шляхом перерахування на рахунок АТ КБ «Приватбанк» коштів у сумі - l453949,16 грн. 18.02.2020р. відповідачем було винесено постанову про стягнення з позивача - [PERSON] виконавчого збору у сумі - 145394,91 грн. в рамках виконавчого провадження №61301613. 24.11.2021р. на прилюдних торгах через ДП «Сетам» реалізоване заставне майно. 07.12.2021р. відповідачем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №61301613 у зв`язку з реалізацією заставного майна - житлового будинку, що належить на праві власності [PERSON] . Кошти отримані від реалізації заставного майна у розмірі - 167220,28 грн. було перераховано на рахунок стягувача АТ КБ «Приватбанк». Виконавчий збір стягнуто у розмірі - 16722,02 грн. Того ж дня, у зв`язку з частковим стягненням виконавчого збору (16722,02 грн.), відповідачем в рамках виконавчого провадження №61301613 було винесено додаткову постанову про стягнення з [PERSON] виконавчого збору у розмірі - 128672,89 грн. (тобто на суму залишку виконавчого збору при примусовому виконанні постанови №61301613). Не погоджуючись із вказаними діями та рішеннями відповідача щодо стягнення виконавчого збору, позивач звернулася до суду із даним позовом. Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог та, відповідно, з неправомірності спірного рішення ГУ ДПС в Одеській області. Проте, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не у повній мірі погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх частково необґрунтованими, з огляду на наступне. Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентує порядок та особливості проведення кожної дії виконавчого провадження та дій органу державної виконавчої служби являється Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. №1404-VІІ. При цьому, варто наголосити на тому, що детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій передбачені Інструкцією (затв. наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. №512/5 у редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016р. №2832/5), розробленою відповідно до Закону №1404-VIII, яка, зокрема, визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що згідно із вказаним Законом підлягають примусовому виконанню. Отже, положення Інструкції №512/5 необхідно розглядати як такі, що прийняті відповідно до вимог Закону №1404-VIII, і такі, що не можуть йому суперечити, у тому числі встановлювати нові вимоги, які прямо не передбачені законами, на виконання яких ця Інструкція затверджена. За приписами ст.1 Закону №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими згідно \~\~\~\~\~\~\~\~\~з цим Законом, а також рішеннями, які у відповідності до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Так, примусовому виконанню підлягають виконавчі написи нотаріусів (ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII). У відповідності до ч.1 ст.13 Закону №1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів. У силу вимог ч.1 ст.18 Закону №1404-VIII, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно з ч.ч.5 та 6 ст.26 Закону №1404-VІІІ, виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає також про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому ст.27 цього Закону. Положеннями ч.ч.1,2 ст.27 Закону №1404-VІІІ (в редакції чинній на час вчинення виконавчого напису та виникнення спірних правовідносин) регламентовано, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. При цьому, варто зазначити, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10% суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або ж вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. Як передбачено ч.4 ст.27 Закону № 1404-VІІІ, державний виконавець одночасно з постановою \~про відкриття виконавчого провадження виносить постанову про стягнення виконавчого збору (окрім виконавчих документів про стягнення аліментів). Відповідно до п.15 ч.1 ст.39 Закону №1404-VIII, виконавче провадження підлягає закінченню, серед іншого, у тому разі якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна (за виконавчим документом про звернення стягнення на заставлене майно), недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя, а також якщо майно, яке є предметом іпотеки, передано іпотекодержателю або придбано ним відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки. Частиною 2 ст.51 Закону №1404-VIII також закріплено, що у разі якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернено стягнення на заставлене майно, виконавче провадження підлягає закінченню на підставі п.15 ч.1 ст.39 цього Закону. При цьому, у разі закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених у п.п.1,2,4,6,9 (крім випадку, передбаченого ч.9 ст.27),11,14,15 ч.1 ст.39 Закону №1404-VIII, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим же Законом (ч.3 ст.40 вказаного Закону). Зазначені норми ч.3 ст.40 Закону №1404-VIII кореспондуються з положеннями п.8 розділу III Інструкції №512/5. Аналізуючи вказані норми Закону №1404-VIII та положення Інструкції №512/5, колегія суддів доходить висновку, що постанова про стягнення виконавчого збору виноситься виконавцем при першому надходженні виконавчого документа та пов`язується з початком примусового виконання. Останнє державний виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, тож одночасно із відкриттям виконавчого провадження державний виконавець зобов`язаний вирішити питання про стягнення виконавчого збору та винести постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі, що встановлений ст.27 Закону №1404-VIII. Відповідно, при наступних пред`явленнях до виконання виконавчого документа виконавцю виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута при попередньому його виконанні. Ці норми мають своєю метою унеможливити подвійне стягнення вказаних коштів з боржника. Слід наголосити, що виконавчий збір за своєю правовою природою не є санкцією, а є платою за вчинення дій, пов`язаних із примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюються органами виконавчої служби, тобто є державним збором (платою) за таку процедуру. Відповідно, стягнення суми виконавчого збору одночасно з відкриттям виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця. Наведений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, що викладена у постановах \~\~\~від 02.10.2019р. у справі №821/1109/17, від 28.01.2021р. у справі №640/24233/19, від 14.01.2021р. у справі №750/2414/17, від 22.10.2021р. у справі №520/17933/20 та яка, за правилами ч.5 ст.242 КАС України, підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. Разом із тим, надаючи оцінку рішенню суду 1-ї інстанції у межах вимог та доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів звертає увагу на те, що у силу вимог п.22 розділу ІІІ Інструкції №512/5, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього із посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання та розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені у ч.1 ст.40 Закону. При закінченні виконавчого провадження або поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця. Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою. Виходячи зі змісту наведених норм, колегія суддів частково погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що у постанові про закінчення провадження або поверненні виконавчого документа стягувачу виконавець, зокрема, вказує результати виконання (суму, яку фактично стягнуто), а на виконавчому документі (який залишається у матеріалах виконавчого провадження) робить відповідну відмітку стосовно залишку нестягнутої суми та суми стягнутого виконавчого збору задля того, щоб відкоригувати послідуюче стягнення виконавчого збору. Однак, така сума стягнення жодним чином не впливає на загальний розмір виконавчого збору, який після внесення змін до ст.27 Закону №1404-VIII (щодо обрахунку виконавчого збору) стягується виконавцем у розмірі 10% суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або ж вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. Тобто, незалежно від того чи було стягнуто суму заборгованості за виконавчим документом (частково чи в повному обсязі) - винесення постанови про стягнення основної суми винагороди приватного чи державного збору державного виконавця є його обов`язком. Як уже встановлено колегією суддів та підтверджується матеріалами даної справи, одночасно з прийняттям постанови про відкриття виконавчого провадження №61301613 (18.02.2020р.), старшим державним виконавцем Вітовського районного ВДВС у Миколаївському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Назаренко Т.В. було винесено постанову про стягнення з позивача виконавчого збору у розмірі - 145394,91 грн. Тобто, державним виконавцем було реалізовано його обов`язок, закріплений Законом №1404-VIII, щодо прийняття постанови про стягнення з боржника суми виконавчого збору одночасно із відкриттям виконавчого провадження. 24.11.2021р. житловий будинок [PERSON] з усіма господарським і побутовими будівлями та спорудами, який був предметом іпотеки, реалізований на електронних торгах у сумі - 167220,28 грн. У зв`язку із цим, державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 07.12.2021р. на підставі п.15 ч.1 ст.39 Закону №1404-VIII та частково стягнуто з позивача виконавчий збір у розмірі - 16722,02 грн. У той же день, відповідачем, в межах цього ж виконавчого провадження №61301613, повторно прийнято постанову від 07.12.2021р. про стягнення виконавчого збору, але вже в іншому розмірі - 128672,89 грн. Між тим, як матеріали справи, так і матеріали виконавчого провадження №61301613 не містять жодних відомостей, які б могли стати належною підставою для прийняття державним виконавцем вищевказаного процесуального рішення, зокрема, визнання адміністративним судом протиправною та скасування попередньої постанови від 18.02.2020р., її скасування безпосередньо начальником відділу, якому підпорядкований державний виконавець, тощо. Отже, враховуючи той факт, що на час винесення оскаржуваної постанови від 07.12.2021р. про стягнення виконавчого збору у розмірі - 128672,89 грн., такий виконавчий документ, як постанова старшого державного виконавця від 18.02.2020р. про стягнення з [PERSON] виконавчого збору у сумі - 145394,91 грн., був чинним, до примусового виконання не пред`являвся, а фактичне його виконання ще не здійснювалось, колегія суддів вважає, що наявність такої постанови беззаперечно свідчить про подвійне стягнення з позивача (боржника) вказаних коштів виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса від 03.12.2018р. №2096. Будь-якого спростування цього факту та встановлених обставин відповідачем під час розгляду справи наведено не було та відповідних доказів не надано. Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів в цілому погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дії відповідача при винесенні постанови від 07.12.2021р. в межах виконавчого провадження №61301613 про стягнення виконавчого збору є неправомірними та безпідставними, але виключно з мотивів, наведених судом апеляційної інстанції вище. Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»). Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі аргументи відповідача, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення. Як передбачено ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Згідно з ч.4 ст.317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або ж зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. Враховуючи, що суд першої інстанції правильно по суті вирішив даний спір, однак частково порушив норми матеріального і процесуального права, а також не надав належної оцінки вказаним вище обставинам справи, судова колегія, діючи у відповідності до п.п.1,3,4 ч.1 ст.317 КАС України, вважає необхідним змінити рішення суду першої інстанції в частині мотивів та підстав скасування оскаржуваної постанови відповідача.

Результат розгляду: partial