Рішення адміністративного суду від 2022-11-14 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини [NUMBER] про визнання протиправною бездіяльності \~щодо не нарахування та невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні із розрахунку 378,05 грн. у день за період з 13.03.2019 р. по 20.12.2021 р. терміном 1\~ 013 календарних днів в сумі 382\~ 964,65 грн. із одночасною компенсацією сум податку на доходи фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 р. № 44. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.07.2022 р. в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вважає неправильним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав \~для застосування до спірних правовідносин статті 117 КЗпП через відсутність спору про розмір сум, належних позивачу при звільненні, та таким, що не відповідає усталеній практиці Верховного Суду. У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги. Справа судом розглянута \~без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Перевіривши \~законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга має бути задоволена частково з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що відповідним наказом командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) з 13.03.2019 року позивача виключено зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення та знято з котлового забезпечення (обіди), а також зараховано його в оперативний резерв першої черги. Військова частина [NUMBER] при звільненні не виплатила позивачеві індексацію грошового забезпечення та рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.05.2021 року у справі №160/1879/21, яке набрало законної сили, позов позивача задоволено та з-поміж іншого зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити належну позивачеві індексацію грошового забезпечення. На виконання рішення суду відповідач 21.12.2021 року нарахував позивачеві невиплачену при звільненні індексацію грошового забезпечення. Суд першої інстанції вважав, що оскільки відповідач виплатив індексацію, належну позивачу на день звільнення, то підстави для застосування судом до відповідача наслідків, передбачених частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України, за порушення строків виплати компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій й індексації відсутні. Також судом першої інстанції зазначено, що спір щодо виплати зазначеної індексації, який виник між позивачем та відповідачем після звільнення позивача, вирішений відповідними судовим актом. Обов`язок військової частини щодо нарахування та виплати позивачу індексації виник у відповідача після набрання рішенням суду законної сили, а змістом статей 116 і 117 Кодексу законів про працю України та відповідно до правових позицій Верховного Суду виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку є видом відповідальності роботодавця за порушення строків виплати належних працівнику безспірних сум. Тому виплата позивачу компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій й індексації, яка була предметом судового спору, до набрання рішенням суду законної сили (до настання дати, з якої така виплата стає обов`язком відповідача) звільняє відповідача від негативних наслідків, передбачених зазначеними вище нормами Кодексу законів про працю України. Крім того, суд першої інстанції вказано, що ст. 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати. При цьому судом першої інстанції враховано \~рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року, яким встановлено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Врахувавши приведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави для застосування до відповідача наслідків, передбачених частиною другою статті 117 Кодексу законів про працю України, у вигляді сплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Суд визнає приведені висновки необґрунтованими, з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] має статус учасника бойових дій, що підтверджено посвідченням серії [NUMBER] від 22.05.2015 р. [PERSON] з 18.03.2016 р. \~по 12.03.2019 р. проходив військову службу. Відповідно до наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 12.03.2019 р. № 78 позивач виключений із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 12.03.2019 р. На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18.05.2021 р. в справі № 160/1879/21, яке набрало законної сили 01.11.2021 р., позивачу виплачено індексацію грошового забезпечення 21.12.2021 р. \~в розмірі 76\~ 275,28 грн. Спірним під час апеляційного перегляду справи є питання права військовослужбовця на отримання середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, при цьому такою затримкою позивач вважає невиплату у день звільнення індексації грошового забезпечення. Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного. Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ (далі Закон № 2011-ХІІ), який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. Щодо можливості застосування у спірних правовідносинах положень законодавства про працю суд \~виходить з того, що оскільки положення спеціального законодавства, зокрема Законом № 2011-ХІІ, не врегульовують усіх питань, які можуть виникати при звільненні з військової служби, як-то відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, суд має застосовувати до спірних правовідносин окремі положення\~ КЗпП\~ (у тій частині, що не врегульована спеціальними для цих правовідносин нормами), що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 17 лютого 2015 року у справі № 21-8а15, та правовій позиції Верховного Суду, що викладена в постанові від 30.01.2019 р. в справі № 806/2164/16. Відповідно до\~ статті 116 КЗпП України\~ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі\~ статтею 117 КЗпП\~ в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~ статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що умовами застосування частини першої\~ статті 117 КЗпП України\~ є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Отже, індексація грошового забезпечення, на яку мав право позивач, повинна бути виплачена у день звільнення позивача із військової служби.\~ Факт не виплати такої індексації \~в установлений строк, що\~ підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили, є підставою для застосування наслідків, які передбачені\~ статтею 117 КЗпП України. За змістом частини першої\~ статті 117 КЗпП України\~ обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку.\~ І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша\~ статті 117 КЗпП України\~ переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга\~ статті 117 КЗпП України\~ стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій\~ статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими\~ Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене\~ статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, в тому числі й після прийняття судового рішення. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого\~ статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17. В цій справі позивач звільнений із військової служби 12.03.2019 р. Рішення суду про стягнення на користь позивача індексації грошового забезпечення фактично виконано відповідачем 21.12.2021 р. \~ Таким чином, відповідачем проведено фактичний розрахунок з позивачем у зв`язку з його звільненням поза межами строку, встановленого\~ статтею 116 КЗпП, отже, позивач \~має право на виплату середнього заробітку (грошового забезпечення) за весь час затримки по день фактичного розрахунку на підставі положень\~ статті 117 КЗпП України. Тому суд визнає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування до відповідача наслідків, передбачених частиною другою статті 117 КЗпП, у вигляді сплати позивачу середнього заробітку за несвоєчасну виплату індексації грошового забезпечення. Згідно з частиною другою \~\~статті \~24 Закону № 2011-ХІІ закінченням проходження військової і служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установ тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України. Відповідно, позивач має право на виплату середнього грошового забезпечення \~за період з 12.03.2019 р. \~по \~21.12.2021 р. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений\~ постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі Порядок № 100). Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Враховуючи приведені положення Порядку № 100 сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення має складати 392\~ 964,65 грн.(1\~ 013 календарних днів затримки розрахунку (з 13.03.2019 р. по 20.12.2021 р.) х 378,05 грн. (середньоденне грошове забезпечення)). Разом з тим, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи те, що правове регулювання відшкодування працівнику середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, з огляду на фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок, наявність спорів між працівником та роботодавцем з приводу належних сум до виплати на день звільнення, які вирішувалися судом, виконання судового рішення, за якими відповідачем нарахована та сплачена на користь позивача суму індексації в розмірі 76\~ 275,28 грн.; розмір недоплаченої суми при звільненні; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, який пов`язаний саме із вирішенням спірних відносин у судовому порядку, суд доходить до висновку про необхідність визначення середнього заробітку (грошового забезпечення), який підлягає стягненню на користь позивача, \~у розмірі \~24\~ 000,00 грн. Також суд визнає передчасними та такими, що не підлягають задоволенню, вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку (грошового забезпечення) з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 р. № 44. На час звернення позивача до суду з цим позовом порушеним вважається право позивача саме на виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене право. При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку. Відповідно, дії суб`єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо: по-перше, такі дії вчинені суб`єктом владних повноважень поза межами визначеної\~ законом\~ компетенції і по-друге, оспорювані дії є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку. Оскільки відповідачем не проведено виплату середнього заробітку (грошового забезпечення), відсутні підстави вважати, що при виплаті індексації відповідачем не бути застосовано зазначений порядок, тобто \~між сторонами відсутній спір в цій частині, тому суд доходить до висновку про відсутність підстав для зобов`язання відповідача проведення одночасної компенсації сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 р. № 44. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції \~неправильно застосовано норми матеріального, \~що є підставою \~для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення. Оскільки ця справа є справою незначної складності у розумінні частини 6 статті 12 КАС України, розглянута за \~правилами спрощеного позовного провадження та не відноситься до справ, які відповідно до КАС України \~розглядаються за правилами загального позовного провадження, \~судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, \~крім випадків, передбачених цим пунктом.

Результат розгляду: partial