Рішення адміністративного суду від 2023-03-16 00:00:00+02

28.06.2022р. [PERSON] звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Одеської обласної прокуратури, в якому просив суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду у розмiрi - 16104,60 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі судового рішення від 25.01.2022р. у справі №420/22653/21, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2022р., наказом керівника Одеської обласної прокуратури вiд 31.03.2022р. №504к було скасовано наказ керівника Одеської обласної прокуратури від 20.10.2021р. №2333к про звільнення позивача з посади прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 Одеської області та, зокрема, поновлено його на займаній посаді з 30.10.2021р. Однак, вказане рішення суду в частині поновлення на посаді фактично було виконано відповідачем лише - 31.03.2022р., а тому на підставі ст.236 КЗпП України позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання судового рішення. Представник відповідача, у свою чергу, надав до суду першої інстанції письмовий відзив, у якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 19 вересня 2022 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) адміністративний позов [PERSON] - задоволено повністю. Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.01.2022р. у справі №420/22653/21 за період з 26.01.2022р. по 31.03.2022р. у розмірі - 16104,60 грн. Стягнуто з Одеської обласної прокуратури на користь [PERSON] судовий збір в розмірі - 992,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, відповідач 20.10.2022р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваного рішення, порушено норми матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 19.09.2022р. та залишити позов без розгляду через пропуск звернення до суду. Апелянт, зокрема, посилається на те, що при вирішенні спору судом першої інстанції проігноровано факт пропуску позивачем встановленого ч.5 ст.122 КАС України місячного строку звернення до суду та не подання ним заяви про поновлення такого строку із зазначенням поважних причин пропуску. Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25.10.2022р. дану апеляційну скаргу - залишено без руху. 01.11.2022р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду. Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 03.11.2022р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Одеської обласної прокуратури та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження. 21.11.2022р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому позивач заперечував щодо її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України апеляційні скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, можуть бути розглянуті судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України). Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду у межах доводів апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла наступних висновків. Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи. 29.10.2021р. наказом керівника Одеської обласної прокуратури від 20.10.2021р. №2333к було звільнено позивача - [PERSON] з посади прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 Одеської області та органів прокуратури. 25.01.2022р. рішенням Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/22653/21 визнав протиправним та скасував рiшення 15-ї кадрової комісії обласних прокуратур з атестації прокурорів місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів (на правах місцевих) від 13.09.2021р. за №206 про неуспішне проходження [PERSON] атестації та, як наслідок, визнав протиправним і скасував наказ керівника Одеської обласної прокуратури вiд 20.10.2021р. №2333к про звільнення [PERSON] з посади прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 Одеської області та органів прокуратури на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації з 29.10.2021р. Поновив [PERSON] в органах прокуратури на посаді прокурора Одеської місцевої прокуратури № 4 Одеської області з 29.10.2021р. та стягнув з Одеської обласної прокуратури на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу жовтня 2021р. по 25.10.2022р. у сумі - 20655,90 грн. Крім того, зазначене судове рішення вiд 25.01.2022р. у справі №420/22653/21 допущено до негайного в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку, у межах суми стягнення за один місяць. Далі, т.б. 31.03.2022р., на виконання вказаного вище судового рішення вiд 25.01.2022р. у справі №420/22653/21, Одеська обласна прокуратура прийняла наказ №504к, яким скасувала наказ керівника Одеської обласної прокуратури від 20.10.2021р. за №2333к про звільнення позивача з посади прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 Одеської області та органів прокуратури з 29.10.2021р. Цим же наказом [PERSON] поновлено і на посаді прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 Одеської області з 30.10.2021р. 21.06.2022р. постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду y справі №420/22653/21 апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора, Одеської обласної прокуратури - залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 25.01.2022р. - залишено без змін. Вважаючи, що в період з 26.01.2022р. по 31.03.2022р. рішення суду в частині негайного поновлення позивача на посаді фактично не виконувалось, що є затримкою виконання судового рішення про поновлення на роботі, позивач звернувся до суду із даним позовом. Вирішуючи справу по суті та повністю задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності заявлених позовних вимог та, як наслідок, наявності підстав для їх задоволення. Проте, колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, не у повній мірі погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції та вважає їх частково необґрунтованими, з огляду на наступне. Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 ст.5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси. Положеннями ч.2 ст.55 Конституції України регламентовано, що кожному гарантується право \~\~\~\~на оскарження в суді рішень, дій або ж бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Як передбачено у ст.129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання ж судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (ч.ч.2,3 ст.14 КАС України). За приписами ст.370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатись як невід`ємна частина судового процесу для цілей ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішенні Європейського суду з прав людини від 19.03.1997р. у справі «Горнсбі проти Греції» Суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, повинно розцінюватись як невід`ємна частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін. Також, варто звернути увагу на те, що обов`язковість виконання судового рішення є однією зі складових елементів вимоги щодо ефективного правосуддя, яка виражається, головним чином, у тому, що державні органи зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio» (в силу своєї посади та визначених законом повноважень). Виконання рішення суду повинно бути справедливим, швидким, ефективним та пропорційним, тобто для цього мають бути забезпечені необхідні кошти та чіткі правові норми, що визначають доступні ресурси, відповідальні органи та механізми повного виконання судового рішення, яке набрало законної сили. Частиною 2 ст.6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Статтею 3 КЗпП України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Як вказано у ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню (ч.7 ст.235 КЗпП України). У відповідності до ст.236 КЗпП України, у разі затримки власником або ж уповноваженим \~ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого чи переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Згідно з п.3 ч.1 ст.371 КАС України, рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно. Аналіз зазначених норм, що регулюють спірні правовідносини, дає підстави для висновку, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання таким рішенням законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а «негайно» з часу його оголошення в судовому засіданні, чим, у свою чергу, забезпечується швидкий і реальний захист життєво-важливих прав та інтересів громадян і держави. Належним виконанням рішення суду про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником відповідного наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Відповідальність же за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена ст.236 КЗпП України, згідно з якою, проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Законодавство пов`язує дану виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Аналогічні правові висновки знайшли своє відображення і в постанові Верховного Суду від 20.10.2022р. у справі № 160/12318/21. Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992р. №9, належним виконанням рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Таким чином, вирішуючи спірне питання щодо наявності підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі \~\~\~на підставі ст.236 КЗпП України, суду належить встановити, чи мала місце затримка виконання такого рішення; у разі наявності затримки виконання рішення з`ясуванню підлягає період цієї затримки, який обраховується від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі; та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період. Так, встановлені у цій справі обставини беззаперечно свідчать про те, що рішенням Одеського окружного адміністративного суду вiд 25.01.2022р. у справі №420/22653/21, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21.06.2022р., [PERSON] було поновлено в органах прокуратури на посаді прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 Одеської області з 29.10.2021р. Отже, факт існування зазначеного судового рішення породжує у відповідача обов`язок щодо поновлення позивача на вказаній посаді, який має бути здійснений, шляхом видання відповідачем відповідного наказу. Так, як встановлено з матеріалів справи та вже зазначалося вище, на виконання вказаного вище судового рішення вiд 25.01.2022р., відповідачем було прийнято наказ від 31.03.2022р. №504к, яким скасовано наказ керівника Одеської обласної прокуратури від 20.10.2021р. №2333к про звільнення позивача з посади прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 Одеської області та органів прокуратури з 29.10.2021р. Цим же наказом [PERSON] поновлено на посаді прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 Одеської області з 30.10.2021р. За наведених вище обставин, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції, що в спірних правовідносинах підтверджено обставину затримки виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі і позивач, у відповідності до ст.236 КЗпП України, має право на виплату середнього заробітку за час затримки його виконання. Однак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на посаді саме за період з 26.01.2022р. по 31.03.2022р. Як вже зазначалося колегією суддів, допущене до негайного виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду вiд 25.01.2022р. у справі №420/22653/21 в частині поновлення позивача на посаді фактично було виконано Одеською обласною прокуратурою \~- 31.03.2022р., шляхом видання наказу від 31.03.2022р. №504к. Чинне законодавство стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі пов`язує виключно з виданням роботодавцем відповідного наказу, який є підставою для допуску незаконно звільнено працівника до роботи, а тому [PERSON] має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на посаді за період з 26.01.2022р. (наступний день з дня ухвалення рішення суду про поновлення на посаді, що підлягає негайному виконанню) по 30.03.2022р. включно (день, що передує дню прийняття відповідачем наказу про поновлення на посаді). Таким чином, період затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду вiд 25.01.2022р. у справі №420/22653/21 становить 45 робочих днів, тобто з 26.01.2022р. по 30.03.2022р. включно, а не як помилково зазначив суд попередньої інстанції - по 31.03.2022р. (46 днів), середньоденна заробітна плата позивача, відповідно до довідки від 02.11.2021р. №21-294, згідно з постановами Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 від 12.12.2020р. №1213, складає - 350,10 грн., а тому, середній заробіток за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі становить - 15754,50 грн. (45 х 350,10 грн.). Що ж стосується тверджень відповідача про відсутність вини роботодавця у затримці виконання рішення про поновлення позивача на роботі, то колегія суддів зазначає, що відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, передбачена ст.236 КЗпП України, згідно з якою, проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Стаття 236 КЗпП України не містить жодних застережень щодо звільнення власника або уповноваженого ним органу від відповідальності за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Колегія суддів також звертає увагу й на те, що наведений вище обов`язок виплатити поновленій на посаді особі середній заробіток не залежить від обставин та причин невиконання судового рішення про поновлення такої особи на посаді. Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі. Отже, наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою підставою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, відповідно до яких судові рішення, що набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно. Також, колегія суддів наголошує, що усталеною є позиція Верховного Суду, викладена у постановах від 11.06.2020р. у справі №2340/3029/18, від 24.12.2020р. у справі №807/2434/15, від 19.04.2021р. у справі №826/11861/17, від 24.06.2021р. у справі №640/15058/19, від 20.07.2021р. у справі №826/3465/18, від 21.10.2021р. у справі №640/19103/19, а також від 05.05.2022р. у справі №280/4402/21, про покладення на роботодавця відповідальності, визначеної ст.236 КЗпП України, незалежно від дій чи ініціативи працівника щодо поновлення на роботі, а також незалежно від причин зволікання із виконанням судового рішення, оскільки диспозиція цієї норми трудового законодавства пов`язує виплату середнього заробітку виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі, яке підлягає негайному виконанню роботодавцем. Надаючи оцінку доводам апелянта про те, що середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати строк звернення до суду, передбачений ст.122 КАС України, колегія суддів зазначає таке. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022р. у справі №755/12623/19 визначила природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказавши на те, що такий заробіток за природою є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію. Незаконне звільнення - це незаконне припинення роботодавцем із працівником трудового договору в односторонньому порядку. У свою чергу, виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений. Статтею 233 КЗпП України передбачені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. На момент виникнення спірних правовідносин ч.2 вказаної норми встановлювала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України неодноразово надавав офіційне тлумачення ч.2 ст.233 КЗпП України. У рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013р. №8-рп/2013 зазначено про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. У п.2.1 мотивувальної частини вказаного рішення Конституційний Суд України розкрив сутність вимог працівника до роботодавця, зазначених у ч.2 ст.233 КЗпП України, строк звернення до суду з якими не обмежується будь-яким строком. Конституційний Суд України дійшов висновку, що під заробітною платою, яка належить працівникові, чи, за визначенням, використаним у ч.2 ст.233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Однією з таких гарантій Конституційний Суд України визнав оплату за час простою, який мав місце не з вини працівника. До вимушеного прогулу прирівнюється також затримка роботодавцем виконання рішення про поновлення на роботі (ст.236 КЗпП України). Середній заробіток за своїм змістом також є державною гарантією, право на отримання якої виникає у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Колегія суддів зазначає про те, що спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження або ж звільнення з публічної служби є місячний строк, встановлений ч.5 ст.122 КАС України. Водночас, вказані положення КАС України не містять норми, які б регулювали порядок звернення осіб, які перебувають або перебували на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці. Отже, право на заробітну плату не обмежується будь-яким строком щодо судового захисту і такий висновок прямо випливає з ч.2 ст.233 КЗпП України. Позовні вимоги [PERSON] стосуються стягнення належної заробітної плати, які, відповідно до ст.233 КЗпП України, не обмежуються будь-яким строком звернення до суду. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.07.2018р. у справі №552/3404/17, від 30.01.2019р. у справі №808/1271/18, від 22.04.2021р. у справі №826/8789/18, від 10.05.2022р. у справі №369/3013/20, від 26.05.2022р. у справі №420/10861/21 та від 10.11.2022р. у справі №420/13/21. Отже, доводи апеляційної скарги позивача лише частково знайшли своє підтвердження. Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Слід також зазначити про те, що за правилами ст.ст.9,77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно зі ст.90 цього ж \~Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Згідно з ч.2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти позову, що, у свою чергу, не було відповідним чином реалізовано апелянтом при розгляді справи в судах 1-ї та 2-ї інстанцій. У силу вимог п.2 ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення. Як передбачено ч.1 ст.317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Згідно з ч.4 ст.317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або ж зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. Підсумовуючи вищевикладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи та надав їм належну правову оцінку, проте дійшов помилкового висновку при розрахунку періоду, за який позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на посаді, та, відповідно, суми, яка підлягає йому виплаті, у зв`язку із чим судове рішення підлягає зміні у відповідній частині на підставі ч.4 ст.317 КАС України.

Результат розгляду: partial