Рішення адміністративного суду від 2023-08-10 00:00:00+03

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ 04.03.2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить: - стягнути з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України, головним розпорядником яких є Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат \~у Полтавській області, шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України на його користь матеріальної шкоди у вигляді недоотриманої одноразової грошової допомоги до 5 травня за 2018-2019 роки у розмірі 11790 гривень, заподіяної прийняттям неконституційного правового акту. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що він є учасником бойових дій та відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України від 22.10.1993 року № 3551-ХII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі - Закон № 3551-ХII) \~має право на отримання щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком. Разом з тим, Законом України від 28.12.2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», частину 5 викладено в наступній редакції: «Щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України». Проте зазначені зміни визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) згідно з рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008 року № 10-рп/2008. 28.12.2014 року \~Верховною радою України було прийнято Закон України № 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", підпунктом 5 пункту 63 розділу I якого розділ VI Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України було доповнено, зокрема, пунктом 26, яким передбачено, що окремі положення ряду законів України, в тому числі й Закону № 3551-ХІІ, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. На підставі вказаної норми виплата щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, як учаснику бойових дій, у 2018 році проводилась йому в розмірі 1265 гривень, що визначений постановою КМУ від 14.03.2018 року №170 "Деякі питання виплати у 2018 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань", замість 6865 гривень. У 2019 році цю допомогу йому було виплачено в сумі 1295 гривень на підставі постанови КМУ від 20.03.2019 року № 237 "Деякі питання виплати у 2019 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань», замість 7485 гривень. Позивач вважає, що недоотримані ним суми щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, які йому було виплачено в 2018-2019 роках - в період дії закону, який визнано неконституційним, є збитками для нього у вигляді недоотриманих доходів (упущена вигода). Посилаючись на ст.152 Конституції України, просить стягнути з держави матеріальну шкоду, заподіяну йому прийняттям неконституційного правового акту. Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 30.03.2021 року позовну заяву [PERSON] до Держави Україна в особі Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди повернуто позивачеві. В обґрунтування свого рішення суд зазначає, що спірні правовідносини стосуються правомірності розміру виплаченої допомоги до 5 травня у 2018-2019 роках, а позивач звернувся до суду лише у березні 2021 року, з пропущенням без поважних причин шестимісячного строку звернення, визначеного ч. 2 ст. 122 КАС України, та не усунув цього недоліку \~у встановлений судом строк. Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 30.06.2021 року ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 30.03.2021 року скасовано; справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції передчасно повернув позовну заяву позивачу [PERSON] , що призвело до невірного застосування норм процесуального права при вирішенні питання щодо відповідності позовної заяви вимогам ст.171 КАС України, оскільки позивач [PERSON] звернувся до суду з вимогами про стягнення матеріальної шкоди, завданої йому як учаснику бойових дій, державою в особі суб`єкту владних повноважень - Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області, внаслідок невиконання ним неконституційного закону. Заперечуючи вимоги адміністративного позову, Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області (далі - Центр) зазначає, що у 2018-2019 роках виплата позивачу щорічної разової допомоги до 5 травня проведена відповідно до вимог чинного законодавства, рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 року № 3-р/2020 набрало чинності з дня ухвалення та зворотної дії не має. Державна казначейська служба України, заперечуючи проти позовних вимог адміністративного позову [PERSON] , вказує, що головною підставою, відповідно до якої у громадян з`являється право на відшкодування за рахунок Державного бюджету України шкоди, завданої неправомірними діями органів державної влади, є незаконність та неправомірність дій цих органів, їх посадових осіб, а неправомірність дій Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області щодо недоплати позивачеві щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у 2018-2019 роках у сумі 11790 гривень не встановлена. Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 25.05.2022 року (розгляд справи відбувся за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у задоволенні адміністративного позову [PERSON] відмовлено. Судове рішення вмотивовано тим, що пункт 2 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 року №3-р/2020\~ вказує на те, що окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Тобто, відповідне положення втратило чинність з 27.02.2020 року. Оскільки рішення Конституційного Суду України не мають ретроспективної дії у часі, підстави для застосування до спірних відносин щодо виплати позивачу грошової допомоги до 5 травня за 2018, 2019 роки відповідно до рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 року №3-р/2020 відсутні. Суд вважає, що позивач не обґрунтував наявність безпосереднього причинного зв`язку між заподіяною йому матеріальною шкодою, яка полягає у тому, що йому не була виплачена належна допомога, та протиправними діями відповідача, якими заподіяно шкоду. Враховуючи те, що позивачу у 2018, 2019 роках Центром виплачено допомогу до 5 травня у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, позивачем не надано належних та достатніх доказів заподіяння відповідачем матеріальної шкоди. Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі представник позивача [PERSON] адвокат Сидоренко І.А., просить його скасувати і прийняти нове про задоволенні вимог [PERSON] . Представник позивача адвокат Сидоренко І.А. посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та зазначає, що суд першої інстанції безпідставно послався на застосування положень розділу 82 Цивільного кодексу України (щодо відшкодування шкоди), а не на пряму норму Основного Закону ч. 3 ст. 152 Конституції України, на яку посилався позивач. Відтак судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки спірним правовідносинам. Інші доводи, якими представник позивача обґрунтовує вимоги апеляційної скарги, по суті, аналогічні доводам, викладеним позивачем в адміністративному позові. У відзиві на апеляційну скаргу Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції, - без змін. Центр посилається на те, що положення Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідно до яких щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про державний бюджет України, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 року № 3-р/2020, втратили чинність з 27.02.2020 року. Відтак, на момент виплати позивачу разової грошової допомоги до 5 травня за 2018 та 2019 роки діяла редакція Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», відповідно до якої розміри грошової допомоги встановлювалися постановами Кабінету Міністрів України. Відзив на апеляційну скаргу від Державної Казначейської служби України не надійшов, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України). За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308). Відповідно до частини 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 152 Конституції України унормовано, що Закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності (ч. 1 ст. 152). Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення (ч. 2 ст. 152). Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку (ч. 3 ст. 152). Згідно з частиною першою ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Пункти 1-3 частини першої ст. 4 КАС України адміністративною справою визначають переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи; а адміністративним судом - суд, до компетенції якого цим Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ. Згідно з пунктом 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності, де суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 ч. 1 ст. 4 КАС України). Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. В той же час приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу (переважно майнового) конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Як неодноразово вказувала Велика Палата Верховного Суду в своїх рішеннях, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі, про що слушно зауважує позивач. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин (зокрема, постанова від 03.07.2018 року в справі № 826/27224/15). Однією з категорій адміністративних справ, як це випливає зі змісту п. 3 ч. 6 ст. 12 та \~п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, є справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг. Законодавець урегулював питання, пов`язані, зокрема, з виплатою учасникам бойових дій щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, спеціальним нормативно-правовим актом Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Судом встановлено, що позивач [PERSON] має статус учасника бойових дій і має право на пільги, встановлені законодавством України, для ветеранів війни учасників бойових дій (а.с.22). Згідно з довідкою Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області, у 2018 році \~щорічна разова грошова допомога [PERSON] , як учаснику бойових дій, перерахована Центром \~на спеціальний рахунок військової частини [NUMBER] за місцем служби позивача у розмірі 1265 гривень, а у 2019 році - на спеціальний рахунок військової частини [NUMBER] за місцем служби позивача \~у розмірі 1295 гривень, відповідно до постанов Кабінету Міністрів України на відповідний рік (а.с.84). У відповідь на звернення позивача з приводу проведення йому перерахунку такої допомоги у розмірі, встановленому Законом № 3551-XII, з урахуванням рішення Конституційного суду України від 27.02.2020 року № 3-р/2020, Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області повідомив \~позивача про відсутність для цього законодавчо встановлених підстав (а.с.36-37). Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України. Поряд з цим пунктом 26 розділу VI Бюджетного кодексу України було визначено, зокрема, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Тобто, Кабінету Міністрів України були делеговані повноваження встановлювати зокрема розмір разової грошової допомоги до 5 травня. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2020 року в справі 1-247/2018 (3393/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України, окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. У справі, що розглядається, позивач [PERSON] у позовній заяві зазначив, що майнова шкода була йому завдана законом, який було визнано неконституційним, у розмірі 17150,00 грн у вигляді недоотриманої щорічної разової грошової допомоги до 5 травня як учаснику бойових дій у 2018 та 2019 роках, який він би реально міг одержати, якби окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України не діяло на момент виплати йому цієї щорічної разової грошової допомоги. З огляду на вказане вище, колегія суддів дійшла висновку, що спір, який виник між сторонами у справі, стосується права позивача на отримання соціальної виплати щорічної разової грошової допомоги до 5 травня як учаснику бойових дій. Спори щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання соціальних виплат, є публічно-правовими, виникли з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, тому повинні розглядатися у порядку адміністративного судочинства. Частиною 1 ст. 118 КАС України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. Позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими Законами (ч. 1 ст. 122 КАС України) Відповідно до ч. 4 ст. 17-1 Закону «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) особи, які не отримали разової грошової допомоги до 5 травня, мають право звернутися за нею та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані ст. 123 КАС України, відповідно до частин 1 та 2 якої у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду (ч.3 ст. 123 КАС України). Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду (ч. 4 ст. 123 КАС України). Судом встановлено, що з вимогами про відшкодування шкоди у вигляді невиплаченої щорічної грошової допомоги до 5 травня, завданої актом, який рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2020 визнано неконституційним, позивач звернувся до суду 04.03.2021 року з пропуском передбаченого законом строку звернення до суду і позивач не заявив про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду. У постанові від 31.03.2021 по справі № 240/12017/19 Судова палата Верховного Суду з розгляду справ щодо захисту соціальних прав дійшла такого висновку щодо застосування строку звернення до суду, передбаченого ст. 122 КАС України: 1) для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів; 2) пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує щомісячно. Відтак, отримання пенсіонером листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку, тощо. Колегія суддів вважає, що отримання позивачем листа відповідача Центра по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області від 02.02.2021 року № Д-/17/9 у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку, оскільки такі дії позивач почав вчиняти більш ніж через 2 роки після отримання у 2018 році одноразової грошової допомоги до 5 травня за 2018 рік та більше ніж через рік після отримання у 2019 році одноразової грошової допомоги до 5 травня за 2019 рік. За наведених обставин, з урахуванням не подання позивачем заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, скасування судового рішення і прийняття нового судового рішення про залишення позовної заяви [PERSON] без розгляду. Колегія суддів враховує правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 25.04.2023 року у справі № 540/5391/21, який в силу положень ч. 5 ст. 242 КАС України підлягає врахуванню судом. Колегія суддів не приймає посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 28.01.2021 року у справі № 340/2540/20, оскільки питання юрисдикції розгляду справи не є спірним. За наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково (п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України). Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу (ч. 1 ст. 319 КАС України). Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу. Інші доводи апеляційної скарги на висновки колегії суддів не впливають. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Підстави для розподілу судових витрат відсутні. Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України. На підставі наведеного,

Результат розгляду: partial