Рішення адміністративного суду від 2022-01-18 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування частково податкових повідомлень-рішень від 30.10.2019: № 220752-5305-2522, яким визначено податкове зобов`язання з орендної плати за 2019 рік в розмірі 147499,35 грн.; № 220751-5305-2522, яким визначено податкове зобов`язання з орендної плати за 2018 рік в розмірі 147499,35 грн.; № 220749-5305-2522, яким визначено податкове зобов`язання з орендної плати за 2017 рік в розмірі 64021,32 грн.; податкової вимоги від 01.06.2020 № 234585-53 на суму 388616,20 грн. 03.11.2021 від позивача до суду надійшла заява про відмову від позову внаслідок скасування відповідачем податкових повідомлень-рішень від 30.10.2019: № 220752-5305-2522, № 220751-5305-2522, № 220749-5305-2522, а також стягнення з відповідача судових витрат. Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2021 р. закрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Головного управління ДПС у Чернігівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та вимоги. Присуджено на користь [PERSON] понесені судові витрати в розмірі 17590,00 грн. за рахунок Головного управління ДПС у Чернігівській області. Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду від 03.11.2021 в частині стягнення правничої допомоги, Головне управління Державної податкової служби у Чернігівській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану ухвалу в частині стягнення витрат на правничу допомогу та прийняти нове судове рішення в цій частині, яким відмовити у задоволенні заяви в цій частині. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.12.2021 відкрито апеляційне провадження та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 18.01.2022. У судовому засіданні представник апелянта вимоги апеляційної скарги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Позивач у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду апеляційної скарги. Заслухавши суддю доповідача, вислухавши пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 03.11.2021 від позивача до суду першої інстанції надійшла заява про відмову від позову внаслідок скасування відповідачем податкових повідомлень-рішень від 30.10.2019: № 220752-5305-2522, № 220751-5305-2522, № 220749-5305-2522, а також стягнення з відповідача судових витрат. Відповідно до норм частин першої, другої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. За змістом статті 140 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються із позивача, крім випадків, коли позивач звільнений від сплати судових витрат. Однак якщо позивач відмовився від позову внаслідок задоволення його відповідачем після подання позовної заяви, то суд за заявою позивача присуджує всі понесені ним у справі витрати із відповідача. Слід наголосити, що стаття 139 Кодексу адміністративного судочинства України, є загальною для вирішення питання розподілу судових витрат за наслідками розгляду справи по суті та задоволені позову, а положення статті 140 та 142 Кодексу адміністративного судочинства України у порівнянні із частиною першою та частиною другою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України не конкретизують та не ставлять в залежність можливість отримання відшкодування понесених судових витрат від приналежності позивача до певного суб`єктного складу, чи то позивачем є фізична особа, юридична особа чи суб`єкт владних повноважень. Приналежність до такого складу та вид понесених витрат, не мають впливу на вирішення цього питання відповідно до наведених норм. Наведені норми мають різний предмет регулювання, правову природу виникнення та застосування. Разом з тим, як правильно зазначив суд першої інстанції, стаття 140 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлює спеціальне та відмінне у співвідношенні з нормами статті 142 Кодексу адміністративного судочинства України та статті 7 Закону України «Про судовий збір» правило, згідно з яким якщо позивач відмовився від позову внаслідок задоволення його відповідачем після подання позовної заяви, то суд за заявою позивача присуджує всі понесені ним у справі витрати із відповідача. Тобто, якщо позивач відмовляється від позову з будь - яких інших причин, що є наслідком закриття провадження у справі (крім випадку задоволення його вимог відповідачем після подання позовної заяви), то в такому випадку позивачу підлягає повернення лише п`ятдесят відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. В той же час, коли відмова позивача від позову обумовлена задоволенням позовних вимог відповідачем після подання позовної заяви, тоді застосовуються правила розподілу судових витрат відповідно до статті 140 Кодексу адміністративного судочинства України. Згідно частин четвертої та п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до положень частин шостої, сьомої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. За приписами частини дев`ятої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат, судом першої інстанції було досліджено, що позивачем для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, отриманої в частині оскарження податкових повідомлень-рішень, пов`язаних із розглядом у цій справі в розмірі 14000,00 грн. надано суду договір про надання правничої допомоги № 92/фо-бг від 14.07.2021, додаткову угоду № 1 від 14.07.2021, детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом від 03.11.2021, акт надання послуг № 92/1 від 03.11.2021, рахунок-фактуру № 92/1 від 14.07.2021, а також банківську виписку, ордер на надання правничої (правової) допомоги. Так, відповідачем в судовому засіданні було заявлено заперечення проти стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 14000,00 грн. оскільки розмір витрат є завищеним, справа є незначної складності та не слухалась по суті. Також, аналогічні доводи щодо неспівмірності заявлених витрат містяться і у апеляційній скарзі. Слід наголосити, що спір у даній справі виник внаслідок дій Головного управління ДПС у Чернігівській області щодо винесення податкових повідомлень-рішень, якими було визначено позивачу розмір орендної плати з фізичних осіб в значно більшому розмірі, ніж було визначено договором оренди землі, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Враховуючи вищевикладене та оскільки понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу підтверджені документально, є співмірними з ціною позову (3,9% від 359050,02 грн.) та знайшли своє відображення в матеріалах судової справи, надані позивачем документи містять інформацію про вартість надання правової допомоги певного виду, суд першої інстанції цілком обґрунтовано дійшов висновку про підтвердження позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 14000,00 грн., а також, вказані витрати на професійну правничу допомогу є співмірними з предметом спору, а оскаржувані рішенні були скасовані самостійно відповідачем вже після звернення позивача до суду з даним позовом. Тож, оскільки позивачем при подачі позову також сплачено судовий збір в розмірі 3590,00 грн., зважаючи, що позивач відмовився від позову у зв`язку з задоволенням відповідачем позову після подання позовної заяви, суд першої інстанції правильно вирішив, що позивачу необхідно присудити понесені судові витрати в розмірі 17590,00 грн. за рахунок відповідача - суб`єкта владних повноважень. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а наведені аргументи стороною апелянта не вказують на наявність передбачених процесуальним законодавством підстав для скасування оскаржуваної ухвали. Згідно ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін. У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. За таких обставин, апеляційна скарга є необґрунтованою, її доводи не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому, у її задоволенні необхідно відмовити, а ухвала суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає залишенню без змін.

Результат розгляду: denied