Рішення адміністративного суду від 2022-01-20 00:00:00+02

[PERSON] ( [ADDRESS] ) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області \~(вул. Римарська, буд. 24,м. Харків,61057), в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд: - скасувати наказ ГУ МВС України в Харківській області від 12.07.2021 р. №163 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України у Харківській області прийняти рішення про прийняття заяви [PERSON] про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній\~заяві\~зазначив, що\~вважає\~наказ від 12.07.2021 № 163 незаконним, таким, що не відповідає дійсним обставинам та підлягає скасуванню, оскільки не було повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. При цьому,\~позивач\~вказав,\~що у заяві про надання захисту викладено усі факти та обставини, через які він має реальні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань у країні громадянської належності Афганістан. Позивач зазначив, що оскільки\~він\~виїжджав із країни походження через побоювання за своє життя та здоров`я, та не підпадає під визначення, перелічені в ч. 6 ст. 5 Закону, на яку відповідач посилається, позивач вважає, що наявні умови, зазначені у п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону, і саме тому її заява про звернення за захистом в Україні, на її думку, не може вважатися необґрунтованою. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 15.09.2021 року адміністративний позов [PERSON] до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - залишено без задоволення. Позивач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного, на його думку, вирішення спору судом першої інстанції. Так, позивач в апеляційній скарзі зазначає, у вказаній справі у відповідача відсутня можливість робити висновок, щодо наявності чи відсутності умов для набуття статусу біженця чи додаткового захисту, адже у відповідача не має повноважень для прийняття такого рішення, а щодо позивача подібне ніколи рішення не приймалось. Крім того, такий висновок не стосується предмету спору, адже встановленння відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону неможливе на етапі прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Об`єктивна сторона обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань відповідачем не досліджувалась, адже позивачу було відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач наголошує, що станом на сьогодні угруповання Талібан чисельно сильніше, ніж будь-коли з моменту її вигнання в 2001 році - за останніми оцінками НАТО, вона налічує до 85 000 постійних бійців. їх контроль над територією оцінити важче, оскільки райони коливаються між ними і урядовими військами, але за останніми оцінками він знаходиться десь між третю і п 'яту частину країни » (ВВС, 3 июля 2021 г.) Також у цій публікації із посиланням на джерело Long War Journal FDD, від 5 липня 2021, вказується, що під контролем уряду перебуває 75 районів Афганістану, під контролем Талібану 188 районів, 135 районів оспорюються. Таким чином, у джерелах інформації щодо Афганістану, на які у оскаржуваному наказі посилається відповідач, міститься інформація, яка підтверджує існування на даний час тяжкої ситуації сфері безпеки або взагалі не досліджує обставини за яких особа може бути визнана біженцім або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач зазначає, що на єтапі вирішення питання щодо прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особи, яка вперше звертається за захистом, взагалі не передбачене дослідження ситуації в країні походження шукача притулку. Позивач звертає увагу, що рішення щодо відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, може бути прийняте лише на підставі ч. 6 ст. 5 Закону, відповідач не може відмовляти позивачу у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з підстав зазначених у ст. 6 Закону - відсутності умов передбачених п. 1, 13 ст. 1 Закону, оскільки ці повноваження належать Державній міграційній службі України, яка може прийняти, у випадку наявності таких обставин, рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також, позивач звертає увагу, що наразі держава - Ісламська Республіка Афганістан взагалі фактично перестала існувати через захоплення практично всієї території країни угрупуванням «Талібан». Відповідач скориставшись своїм правом надав до Другого апеляціного адміністративного суду відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому зазначає, \~що на його думку позивач взагалі не обґрунтував власних побоювань та не надав переконливих доказів для підтвердження факту переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Відповідач вважає, що матеріали справи свідчать про відсутність будь-якої дискримінації стосовно позивача, а причини, які позивач зазначає щоб залишитись в Україні, не пов`язані з побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, та не відповідають критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Відповідач звертає увагу на те, що позивач не надав інформацію про реальні чинники, які можуть загрожувати завданням фізичної або моральної шкоди у країні громадянської належності, не обґрунтував та не вказав неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". На думку представника відповідача, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Харківській області належним чином проаналізовано всі подані позивачем відомості про його особу та причини звернення за захистом, і правомірно відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з тим, що відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що [PERSON] [INFO] громадянин Ісламської Республіки Афганістан, країна\~постійного\~проживання\~-\~м. Кабул,\~Афганістан, за віросповіданням - мусульманин,\~сімейний\~стан не одружений. 23 червня 2021 року позивач залишив Афганістан, через місто Дубаї, ОАЕ та прибув до Москви, де перебував протягом 10 днів. Далі через місто Воронеж Російської Федерації нелегально перетнув кордон з Україною. 08 липня 2021 року [PERSON] було затримано Державною прикордонною службою України за незаконне перетинання державного кордону. 12 липня 2021 року громадянин позивач звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У якості причини, з якої просить надати статус біженця, позивач зазначив: «Я шукаю захисту в вашій країні, а також виявив бажання навчатися тут та працювати». Наказом ГУ ДМС України в Харківській області № 163 від 12.07.2021 позивачу відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з тим, що відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Відповідачем зазначено, що заявник не обґрунтував своє звернення за захистом в Україні, не навів жодних аргументованих побоювань та переконливих доказів можливості того, що в його ситуації загрожує небезпека та переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства \~(підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Позивач вважаючи вказаний наказ відповідача про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту незаконним та протиправним звернувся до суду з даним адміністративним позовом. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем належним чином проаналізовано всі подані позивачем відомості про його особу та причини звернення за захистом, і правомірно відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або собою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з тим, що відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначено Законом України від 08 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон № 3671-VI; тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). За наведеними у пунктах 1, 4 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI визначеннями, біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі; особа, яка потребує додаткового захисту, особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань. Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань. Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, наведені у статті 6 Закону № 3671-VI, за змістом якої не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні. Порядок попереднього розгляду заяв визначений у статті 8 Закону № 3671-VI та, серед іншого, передбачає, що протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання. Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи. З аналізу наведених законодавчих норм слідує, що на стадії попереднього розгляду за поданою заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту можливе прийняття двох видів рішень рішення про оформлення або рішення відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Ці рішення приймаються на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що [PERSON] [INFO] громадянин Ісламської Республіки Афганістан, країна\~ постійного\~ проживання\~ -\~ м. Кабул,\~ Афганістан, за віросповіданням - мусульманин,\~ сімейний\~ стан не одружений. 23 червня 2021 року позивач залишив Афганістан, через місто Дубаї, ОАЕ та прибув до Москви, де перебував протягом 10 днів. Далі через місто Воронеж Російської Федерації нелегально перетнув кордон з Україною. 08 липня 2021 року [PERSON] було затримано Державною прикордонною службою України за незаконне перетинання державного кордону. 12 липня 2021 року громадянин позивач звернувся до ГУ ДМС України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У якості причини, з якої просить надати статус біженця, позивач зазначив: «Я шукаю захисту в вашій країні, а також виявив бажання навчатися тут та працювати». Наказом ГУ ДМС України в Харківській області № 163 від 12.07.2021 позивачу відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з тим, що відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Даний висновок ґрунтується на судженнях суб`єкта владних повноважень про те, що заявник не обґрунтував своє звернення за захистом в Україні, не навів жодних аргументованих побоювань та переконливих доказів можливості того, що в його ситуації загрожує небезпека та переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства \~(підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. У контексті вказаного Суд зауважує, що згідно з пунктом 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника. Водночас, відповідно до статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин», а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри. При цьому слід зазначити, що заявник не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Так, відповідач посилається на те, що позивачем не надано достовірних доказів на підтвердження факту погроз або інших протиправних дій відносно себе або членів її родини, як того вимагають положення Закону № 3671-VI. Поряд з цим, відповідачами не здійснено вичерпної оцінки громадянинаіноземця за усіма критеріями відповідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, зокрема щодо дослідження ситуації в країні походження позивачки та співвідношення такої інформації із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявницею. Посилання відповідача на обставини перебування заявника на території Російської Федерації протягом 10 днів є передчасними, оскільки вказані обставини мають враховуватися при вирішенні питання стосовно надання або ненадання особі статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, тоді як відповідачем приймалося рішення щодо оформлення документів. Також, колегія суддів звертає увагу, що бажання шукача захисту оформити своє легальне перебування на території України не є беззаперечним доказом відсутності загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження та не є умовою, вичерпний перелік яких наведено у статті 6 Закону № 3671-VI, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Суд звертає особливу увагу на те, що побоювання особи є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї в її країні. Ситуація у країні походження є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником та її дітьми. Побоювання можуть ґрунтуватися не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової, соціальної чи політично групи тощо). Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Оцінка таким побоюванням обов`язково повинна була надаватися з урахуванням аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку. Факти обґрунтованості побоювань переслідування можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, зі звітів Міністерства закордонних справ України тощо. Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця чи особою, яка потребує додаткового захисту є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні. Оцінивши у контексті встановлених обставин справи обґрунтованість наведених відповідачем підстав для відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, колегія суддів вважає, що заява [PERSON] не є очевидно необґрунтованою та не носить характер зловживання, а ненадання судом першої інстанції, як і відповідачем, оцінки кожному специфічному, доречному та важливому аргументу позивача, зумовило передчасний висновок про відмову в задоволенні позову. Крім того принагідно зазначити, що спірне рішення про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питань про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийняте відповідачем на стадії попереднього розгляду заяви, яка передбачена статтею 8 Закону № 3671-VI. Сама ж процедура розгляду таких заяв за Законом складається з наступних стадій: - попереднього розгляду заяв (стаття 8 Закону); - розгляд заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (стаття 9 Закону); - прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (стаття 10). Як зазначалося вище, відмова в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на попередній стадії приймається виключно в тому випадку, якщо заява є очевидно необґрунтованою, тобто в якій взагалі відсутні посилання на існування у заявника побоювань стати жертвою переслідування за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, і які можуть бути оцінені як підстави для визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також у випадку, коли заявник видає себе за іншу особу, або повторно звертається із аналогічною заявою вже після того, як йому вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Це слідує з положень частини другої статті 9 Закону № 3671-VI та пункту 5.1 Розділу V Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року № 649 та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2011 року за №1146/19884 (далі Правила № 649). Так, відповідно до частини другої статті 9 Закону № 3671-VI працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Згідно з пунктом 5.1 Правил № 649 після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу): - проводить співбесіди із заявником або його законним представником з метою виявлення додаткової інформації, що необхідна для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником під час подання заяви; - у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів в установленому порядку звертається із відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжності фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Відомості та обставини, про які зазначено у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і які не підтверджуються документами або іншими фактичними даними, можуть бути враховані під час підготовки висновку за умови, що твердження заявника стосовно обставин, зазначених у заяві, є послідовними і правдоподібними, надана ним інформація не суперечить загальновідомим відомостям, що мають відношення до справи заявника, та встановлена загальна правдоподібність заяви. Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про: - всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування; - відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди; - особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди. Тобто, прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є лише попередньою стадією розгляду заяви позивачів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а не вирішенням питання про надання такого статусу по суті. Отже, оцінка обґрунтованості та реальності наведених заявником побоювань стати жертвою переслідувань в країні своєї громадянської належності повинна здійснюватися міграційними органами після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20 січня 2020 року у справі № 815/4355/17, від 24 квітня 2020 року у справі № 820/6354/16, від 17 грудня 2020 року у справі № 420/3258/19. У той же час у висновку ГУ ДМС України в Харківській області за результатами розгляду заяви позивача, на підставі якої приймалось спірне рішення, робиться аналіз обґрунтованості тих побоювань, про які вказував позивач. Тобто відповідач фактично вирішив заяву по суті без оформлення документів для вирішення цього питання. За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що прийняте відповідачем на стадії попереднього розгляду заяви позивача рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підлягає скасуванню як таке, що прийняте усупереч положенням законодавства, які регламентують порядок і підстави прийняття таких рішень. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 31.03.2021 року у справі №520/12239/19. Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог, зробив передчасні висновки. З огляду на це, для належного та ефективного захисту порушених прав позивача необхідно скасувати наказ ГУ МВС України в Харківській області від 12.07.2021 р. №163 про відмову в прийнятті заяви [PERSON] про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язати Головне Управління Державної міграційної служби України у Харківській області прийняти рішення про прийняття заяви [PERSON] про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У відповідності до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Таким чином, з огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 15.09.2021 року по справі № 520/12808/21, прийнято з помилковим застосуванням норм матеріального права та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 317 КАС України, підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Результат розгляду: granted