Рішення адміністративного суду від 2022-11-09 00:00:00+02

07.07.2022р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції) представник адвокат Островська О.Н., діюча на підставі довіреності на надання безоплатної вторинної правової допомоги від імені та в інтересах [PERSON] , звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила: визнати протиправними дії відповідача Головного управління /ГУ/ Пенсійного фонду /ПФ/ України в Тернопільській обл. щодо відмови у проведенні розрахунку підвищення пенсії [PERSON] та невиплати їй підвищення пенсії, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, у розмірі, передбаченому п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, щодо відмови у проведенні перерахунку стажу роботи [PERSON] , як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання), у відповідності до ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; зобов`язати ГУ ПФ України в Тернопільській обл. здійснити перерахунок підвищення пенсії [PERSON] в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком згідно п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», починаючи з 11.05.2022р.; зобов`язати ГУ ПФ України в Тернопільській обл. здійснити перерахунок стажу роботи згідно з ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 11.05.2022р. як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час відбування покарання у засланні з 22.10.1947р. до 10.05.1956р. на підставі Закону України № 2325-VIII від 13.03.2018р. «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» (а.с.2-9, 20). Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що позивач [PERSON] була примусово виселена на спецпоселення з 22.10.1947р. до 10.05.1956р., тобто, відповідно до ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» перебувала у засланні, а відтак остання має право на зарахування часу її заслання у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій. Крім цього, протиправними слід вважати дії відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку підвищення пенсії в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком згідно п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами (а.с.23 і на звороті). Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 12.08.2022р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправними дії відповідача ГУ ПФ України в Тернопільській обл. щодо відмови у проведенні перерахунку стажу роботи [PERSON] , як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій (заслання), у відповідності до ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення»; зобов`язано пенсійний орган здійснити перерахунок стажу роботи [PERSON] згідно з ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 11.05.2022р. як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час відбування покарання у засланні з 22.10.1947р. до 10.05.1956р. на підставі Закону України № 2325-VIII від 13.03.2018р. «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років»; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.27-30). Не погодившись із рішенням суду, його оскаржили сторони по справі. У поданій апеляційній скарзі представник адвокат Островська О.Н., діюча на підставі довіреності на надання безоплатної вторинної правової допомоги від імені та в інтересах [PERSON] , покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні частини позовних вимог та прийняти нову постанову в цій частині, якою зазначені позовні вимоги задовольнити (а.с.33-37, 38). Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що висновок суду щодо неможливості одночасного отримання позивачем двох видів підвищень до пенсії (згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» або відповідно до Закону України «Про жертви нацистських переслідувань»), а також щодо необхідності визначення позивача стосовно одного з них, не ґрунтується на вимогах закону. Позивач [PERSON] має статус реабілітованої особи, на яку поширюється дія Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», а відтак на неї не можуть застосовуватися приписи абз.2 п.4 постанови Кабінету Міністрів /КМ/ України № 1381 від 28.12.2011р. «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення». При цьому, позивач не має одночасно права на отримання надбавки, додаткової пенсії, підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до Законів України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про жертви нацистських переслідувань» і «Про соціальний захист дітей війни». Також Закон України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» в цій постанові не згадується. В своїй апеляційній скарзі відповідач ГУ ПФ України в Тернопільській обл., покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти нову постанову в цій частині, якою в задоволенні зазначених вимог відмовити (а.с.43-46, 48-54). В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що відповідно до ст.58 Закону України № 1788-ХІІ від 05.11.1991р. «Про пенсійне забезпечення» громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, необґрунтовано репресованим і згодом реабілітованим, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікування зараховується до стажу роботи у потрійному розмірі. Отже, наведена норма не поширюється на громадян, які перебували на спецпоселенні, у зв`язку з чим підстави для зарахування позивачу стажу роботи у потрійному розмірі є відсутніми. Учасники справи не подали до суду апеляційної інстанції відзиви на подані апеляційні скарги в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. Апеляційний розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами. Водночас, колегія суддів не убачає підстав для задоволення клопотання апелянта про розгляд справи в присутності сторін (а.с.46, 54), оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Апелянтом подану апеляційну скаргу, в якій детально та послідовно обґрунтовано свою правову позицію по справі. Звідси, правових підстав для висновку про те, що справу необхідно розглядати в судовому засіданні, колегія суддів не убачає. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Окрім цього, Європейський суд з прав людини визнав явно необґрунтованим і тому неприйнятним звернення у справі «Varela Assalino contre le Portugal» (пункт 28, № 64336/01) щодо гарантій публічного судового розгляду. У цій справі заявник просив розглянути його справу в судовому засіданні, однак характер спору не вимагав проведення публічного розгляду. Фактичні обставини справи вже були встановлені, а скарги стосувалися питань права. Європейський суд вказав на те, що відмову у проведенні публічного розгляду не можна вважати необґрунтованою, оскільки під час провадження у справі не виникло ніяких питань, які не можна було вирішити шляхом дослідження письмових доказів. У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду, є доцільнішим, ніж усні слухання; розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційні скарги в межах наведених у них доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника позивача підлягає до задоволення, а апеляційну скаргу відповідача належить відхилити, з наступних підстав. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Як встановлено під час судового розгляду, позивач [PERSON] перебуває на обліку в ГУ ПФ України в Тернопільській обл. та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України № 1058-IV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Позивач має пільги і компенсації, встановлені Законом Української РСР «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні», що підтверджується копією посвідчення серії [NUMBER] від 12.08.1998р. (а.с.10). Згідно з довідкою Управління Міністерства внутрішніх справ України в Тернопільській обл. № 68-К-11/2018 від 17.10.2018р. позивач [PERSON] , 1943 р.н., на підставі наказу МДБ СРСР № 00430 від 21.08.1947р. рішенням позасудових органів в адміністративному порядку, як члена сім`ї учасника банди ОУН 22.10.1947р. була заслана з с.Поділля (Цапівці) Заліщицького району Тернопільської обл. на спецпоселення в Пермську обл., з конфіскацією майна, де перебувала до 10.05.1956р. Звільнена з обліку спецпоселенців на підставі наказу МВС СРСР № 00597 від 16.07.1954р. та постанови СРСР від 24.11.1955р. На підставі ст.3 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» (в редакції Закону № 2325-VIII від 13.03.2018р.) [PERSON] реабілітована 04.11.1994р. УВС Тернопільської обл. (а.с.17). Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 02.07.1962р., після реєстрації шлюбу позивачу присвоєно прізвище чоловіка « [PERSON] » (а.с.19). 11.05.2022р. позивач звернулася до ГУ ПФ України в Тернопільській обл. із заявою, в якій просила здійснити перерахунок підвищення пенсії у розмірі 50 % мінімальної пенсії за віком згідно з ст.47, п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», встановленого ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 05.05.2018р., з урахуванням раніше виплачених сум, і проводити відповідні виплати, як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій і згодом реабілітована; здійснити перерахунок стажу роботи згідно з ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 05.05.2018р. як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час відбування покарання у засланні на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років» (а.с.13). \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Згідно листа № 2009-2047/К-02/8-1900/22 від 27.05.2022р. пенсійний орган повідомив про те, що виплата надбавок та підвищень до пенсії здійснюється відповідно до постанови КМ України № 654 від 16.07.2008р., якою установлено, що з 01.09.2008р. репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54 грн. 40 коп., а членам їх сімей, яких було примусово переселено 43 грн. 52 коп. Разом з тим, позивачу виплачується підвищення як членам сімей загиблих/померлих військовослужбовців, інвалідів війни, в розмірі 193 грн. 40 коп. (1934 грн. х 10 %), через що підстав для виплати підвищення як членам сімей осіб, яких було примусово переселено, в розмірі 43 грн. 52 коп. немає. Також приписи ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не поширюються на громадян, які перебували на спецпоселенні (а.с.14-15). Предметом спору у даній справі є оскарження відмови пенсійного органу у виплаті [PERSON] , як особі, що необґрунтовано зазнала політичних репресій, підвищення до пенсії у розмірі, передбаченому п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», із розрахунку 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, а також в проведенні перерахунку стажу роботи позивача у відповідності до ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Приймаючи рішення та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що законодавством (ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та ст.6 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні») передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована, в потрійному розмірі. Оскільки позивач була примусово виселена на спецпоселення з конфіскацією майна, тобто відповідно до ст.1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» перебувала у засланні, тому вона має право на зарахування часу її заслання у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій. Відтак, дії відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку стажу за час перебування у засланні позивача як репресованій особі, яку в подальшому реабілітовано, відповідно до вимог ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», є протиправними. Під час розгляду справи з`ясовано, що позивач має право на підвищення призначеної пенсії відповідно до вимог п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Однак, як вбачається з відомостей ППВП ПФУ «Перерахунок пенсії. Версія 1.6.76.1» від 22.02.2022р., позивач отримує підвищення до пенсії як члену сімей загиблих/померлих військовослужбовців, інвалідів війни в розмірі 193 грн. 40 коп. у відповідності до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (а.с.16). У розрахунку пенсії позивача відсутні відомості щодо отримання позивачем підвищення як члену сімей осіб, яких було примусово переселено, відтак в спірному випадку відповідачем не порушено право позивача в цій частині. За таких обставин позивач не позбавлена права звернутися до відповідного органу ПФ України із заявою встановленого зразка для отримання такого підвищення. Тобто, за позивачем зберігається можливість визначитися про те, за нормами якого закону вона бажає отримувати підвищення до пенсії (по Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» чи по Закону України «Про жертви нацистських переслідувань»), оскільки отримання одночасно двох підвищень по різних законах законодавством не передбачено. Відтак, позов у цій частині не підлягає до задоволення. Між тим, наведені висновки суду першої інстанції не у повній мірі відповідають вимогам чинного законодавства, з огляду на таке. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 46 Конституції України закріплено право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Згідно зі ст.12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов`язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення. Відповідно до ст.1 Закону України № 962-XII від 17.04.1991р. «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» (в первинній редакції) визначено вважати реабілітованими осіб, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону. Визнати реабілітованими також громадян, засуджених за: - антирадянську агітацію і пропаганду за статтею 7 Закону СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25 грудня 1958 року і статтею 62 Кримінального кодексу України (2001-05, 2002-05) в редакціях до прийняття Закону Української РСР від 28 жовтня 1989 року «Про затвердження Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 14 квітня 1989 року «Про внесення змін і доповнень до Кримінального і Кримінально-процесуального кодексів Української РСР»; - поширення завідомо неправдивих вигадок, що порочать радянський державний і суспільний лад, тобто за статтею 187-1 Кримінального кодексу України; - порушення законів про відокремлення церкви від держави і школи від церкви, посягання на особу та права громадян під приводом справляння релігійних обрядів, якщо вчинені дії не були поєднані з заподіянням шкоди здоров`ю громадян чи статевою розпустою. Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами (статтю 1 доповнено частиною третьою згідно із Законом № 2353-ХІІ від 15.05.1992р.). Підлягають реабілітації також особи, щодо яких з політичних мотивів застосовано примусові заходи медичного характеру. Законом України № 2325-VIII від 13.03.2018р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» були внесені ряд суттєвих змін до зазначеного Закону. Так, серед іншого, змінена назва закону на: «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», а також викладено в новій редакції преамбулу та статті 1, 3, 6 Закону, визнано такою, що втратила чинність постанова Верховної Ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні». Зміни набули чинності 05.05.2018р. Зазначений перелік надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги передбачені Законом № 962-ХІІ. Відповідно до ст.12 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років» реабілітованими визнаються особи: які до 24 серпня 1991 року були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів; стосовно яких до 24 серпня 1991 року були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення; які до 24 серпня 1991 року були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених пунктами 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені пунктами 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину; стосовно яких до 24 серпня 1991 року за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24 серпня 1991 року, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку. Статтею 4 цього Закону передбачено поновити реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей. Згідно з п.2.13 постанови правління ПФ України № 22-1 від 25.11.2005р., якою затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається завірена в установленому порядку копія посвідчення реабілітованого. Для осіб, реабілітованих згідно зі статтею 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні», приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), а за відсутності таких документів довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення. Відповідно до п.«г» ч.1 ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії - на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25 процентів мінімальної пенсії за віком. Згідно з п.6 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України № 1058-IV від 09.07.2003р. «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення». Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Підпунктом 2 п.4 постанови КМ України № 654 від 16.07.2008р. «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» визначено, що з 01.09.2008р. репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54 грн. 40 коп., а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43 грн. 52 коп. Згідно зі ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Стаття 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначає розмір мінімальної пенсії за віком, який встановлений в розмірі прожиткового мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність, визначеного законом. Відповідно до вимог ч.1 ст.2 Закону України № 966-XIV від 15.07.1999р. «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної пенсії за віком. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, встановленими ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», згідно з якою мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом 1 частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсії, призначених згідно з цим Законом. Виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу, а не пп.2 п.4 постанови КМ України № 654 від 16.07.2008р. «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян», оскільки останній звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону. Аналогічна правова позиція сформована Верховним Судом в постановах від 10.10.2018р. у справі № 446/1549/16-а, від 27.11.2018р. у справі № 446/1515/16-а та від 06.02.2019р. у справі №446/1848/16-а, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору. Отже, вирішуючи наведений спір, колегія суддів на підставі аналізу співвідношення пп.2 п.4 постанови КМ України № 654 від 16.07.2008р. та п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», виходить з пріоритетності застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про пенсійне забезпечення», як нормативно-правового акту вищої юридичної сили. Згідно із наявними у справі документами, що не оспорюються сторонами, позивач визнана реабілітованою особою, про що їй видано 12.08.1998р. відповідне посвідчення. При цьому, колегія суддів зауважує, що позивача було визнано саме репресованою особою, яку в подальшому було реабілітовано, а не визнано членом сім`ї реабілітованої особи. За таких умов позивач користується пільгами і має право на підвищення до пенсії, що передбачено п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Згідно з висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні № 5-рп/2002 від 20.03.2002р. право громадян на соціальний захист, інші соціально-економічні права можуть бути обмежені, у тому числі зупиненням дії законів (їх окремих положень), лише в умовах воєнного або надзвичайного стану на певний строк. Таким чином, постанова КМ України № 654 від 16.07.2008р. «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» є підзаконним актом, при цьому норми Закону України «Про пенсійне забезпечення» мають вищу юридичну силу, а тому підлягають до застосування у спірних правовідносинах. Із урахуванням наведеного та виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії позивачу, як особі, що реабілітовано, підлягають застосуванню приписи п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а не норми постанови КМ України № 654 від 16.07.2008р. «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян», яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав. При цьому, колегія суддів покликається на приписи ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки розмір мінімальної пенсії за віком визначається за правилами лише цього Закону, чинним законодавством інший мінімальний розмір пенсії за віком не визначений, тому слід застосовувати цей розмір. Колегія суддів звертає увагу й на те, що відсутність бюджетного фінансування на виплату передбаченого п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» підвищення до пенсії не може бути причиною невиконання відповідним суб`єктом владних повноважень покладених на нього зобов`язань, оскільки реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України»). За таких умов дії відповідача ГУ ПФ України в Тернопільській обл. щодо відмови у проведенні перерахунку підвищення пенсії в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком на підставі п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», не ґрунтуються на вимогах закону. Стосовно заперечень щодо неможливості отримання спірного підвищення до пенсії відповідно до приписів постанови КМ України № 1381 від 28.12.2011р. «Про підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення» колегія суддів керується наступним. Відповідно до п.4 цієї постанови особам, які одночасно мають право на отримання надбавки, додаткової пенсії, підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, відповідно до Законів України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», «Про жертви нацистських переслідувань» і «Про соціальний захист дітей війни», таке підвищення провадиться за їх вибором за однією з підстав. Із змісту вказаної норми слідує, що законодавець сформулював чіткий перелік додаткових виплат (надбавки, додаткові пенсії, підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії), які передбачені конкретними законами, виплата яких проводиться лише за однією підставою за вибором особи. У вказаному переліку не зазначений Закон України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років». За таких умов правові підстави для застосування до позивача приписів п.4 постанови КМ України № 1381 від 28.12.2011р. є відсутніми. Відповідно до ч.1 ст.6 Закону № 962-XII, у редакції, чинній від 05.05.2018р., реабілітованим громадянам відповідно до цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій. Із порівняльного аналізу редакцій ст.6 вказаного Закону слідує, що частина перша ст.6 Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917- 1991 років» із змінами, внесеними Законом № 2325-VIII, передбачає надання пільг всім реабілітованим відповідно до цього Закону громадянам, без диференціації залежно від підстави, за якою особу було реабілітовано, як це було передбачено в редакції Закону, яка діяла до 05.05.2018. Відповідно до ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі. Згідно з визначенням, яке міститься у ст.1-1 Закону № 962-XII, заслання - примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення. Отже, законодавством передбачено зарахування стажу перебування в засланні особі, яка була виселена на спецпоселення і в подальшому реабілітована, в потрійному розмірі. У зв`язку з тим, що позивач була примусово виселена на спецпоселення з конфіскацією майна, тобто, відповідно до ст.1 Закону № 962-XII перебувала у засланні, а відтак остання має право на зарахування часу її заслання у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій. Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд відхиляє доводи відповідача про те, що норма ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» не поширюється на громадян, які перебували на спецпоселенні, оскільки такі твердження є помилковими та ґрунтуються на неправильному тлумаченні вищевказаних норм чинного законодавства. У відповідності до положень чинного законодавства, які регламентують діяльність органів ПФ України, останні не вправі змінювати, тлумачити на свій розсуд чи в будь-який інший спосіб коригувати рішення відповідних компетентних органів, які прийняті на виконання Закону № 962-XII, навіть у випадку, коли такі рішення породжують відповідні обов`язки для пенсійних органів. Відтак дії відповідача щодо відмови у проведенні перерахунку стажу за час перебування у засланні позивача як репресованій особі, яку у подальшому реабілітовано, відповідно до вимог ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», є протиправними. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Обираючи правильний спосіб захисту порушених прав позивача колегія суддів виходить з того, що у разі визнання судом неправомірними дій чи бездіяльності відповідача суд може зобов`язати його вчинити чи утриматися від вчинення певних дій у спосіб, визначений чинним законодавством, яким може бути захищено/відновлено порушене право. З огляду на наведене, враховуючи, що судовому захисту підлягає порушене, а не ілюзорне право, колегія суддів приходить до висновку щодо задоволення заявленого позову, при цьому належним способом захисту прав позивача є визнання дій відповідача протиправними, зобов`язання здійснити розрахунок та виплату підвищення пенсії в розмірі 50 відсотків від мінімальної пенсії за віком, згідно із п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а також провести перерахунок стажу роботи згідно ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» як пільгу по обчисленню стажу роботи до розрахунку пенсії у потрійному розмірі за час відбування покарання у засланні з 22.10.1947р. по 10.05.1956р. на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного режиму 1917-1991 років», починаючи із 11.05.2022р. Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів приходить до висновку про підставність та обґрунтованість заявленого позову, через що останній підлягає до задоволення, із вищевказаних мотивів. Таким чином, доводи апеляційної скарги представника адвоката Островської О.Н., діючої на підставі довіреності на надання безоплатної вторинної правової допомоги від імені та в інтересах [PERSON] , є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права (застосування закону, який не підлягав застосуванню), що призвело до помилкового вирішення справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів. Також апеляційна скарга ГУ ПФ України в Тернопільській обл. не підлягає до задоволення з вищевикладених мотивів. Відповідно до ч.6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. З огляду на результат розгляду апеляційних скарг належить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ України в Тернопільській обл. на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 992 грн. 40 коп. сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 1488 грн. 60 коп. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги; всього 2481 грн. Водночас, понесені іншою стороною судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ГУ ПФ України в Тернопільській обл.

Результат розгляду: granted