Рішення адміністративного суду від 2022-06-30 00:00:00+03

Короткий зміст позовних вимог. У вересні 2021 року [PERSON] звернувся до суду першої інстанції з позовом до Військової частини [NUMBER] (далі - ВЧ [NUMBER]), в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з 29.03.2013 по 19.11.2018; - стягнути суми індексації грошового забезпечення за період проходження військової служби з 2013 року по 19.11.2018 у визначеному законодавством розмірі. В обґрунтування заявлених вимог позивач пояснив, що з 29.03.2013 по 19.11.2018 проходив військову службу у ВЧ [NUMBER]. У період проходження військової служби не здійснювалось нарахування індексації грошового забезпечення. 31.05.2021 позивач звернувся до ВЧ [NUMBER] з проханням надати документи, які підтверджують нарахування йому індексації грошового забезпечення за період з 29.03.2013 по 19.11.2018. На підставі карток особового рахунку, наданих ВЧ [NUMBER], позивач установив, що індексація його грошового забезпечення здійснювалась не в повному обсязі, що є порушенням вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Короткий зміст рішення суду першої інстанції. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 січня 2022 року, ухваленого за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов [PERSON] задоволено частково. Суд визнав протиправною бездіяльність ВЧ [NUMBER] щодо нездійснення нарахування, перерахунку та виплати індексації грошового забезпечення [PERSON] за період з 29.03.2013 по 19.11.2018. Зобов`язав ВЧ [NUMBER] здійснити нарахування, перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення [PERSON] за період з 29.03.2013 по 19.11.2018, з урахуванням вже проведених виплат. У задоволенні іншої частини позовних вимог [PERSON] суд відмовив. Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позов частково, суд першої інстанції дійшов висновку, що на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації. Водночас, суд першої інстанції указав, що, під час розгляду справи, ВЧ [NUMBER] не надала суду належних та допустимих доказів, які б дали підстави вважати, що у період проходження позивачем військової служби з 29.03.2013 по 19.11.2018 року здійснювалось нарахування та виплата позивачу індексації грошового забезпечення в повному обсязі. Відповідачем також не надано суду доказів того, що у бюджеті відповідного рівня, з якого фінансується ВЧ [NUMBER], кошти на індексацію грошового забезпечення позивача відсутні. Зважаючи на вищевикладене та враховуючи те, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у відповідача обов`язку щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення позивачу, з метою належного захисту прав останнього, суд першої інстанції вважав необхідним визнати протиправною бездіяльність ВЧ [NUMBER] щодо не здійснення нарахування, перерахунку та виплати індексації грошового забезпечення [PERSON] у період з 29.03.2013 по 19.11.2018. Далі, суд першої інстанції вважав, що вимога про стягнення сум індексації грошового забезпечення задоволенню не підлягає, оскільки стягненню належать лише ті суми, які були нараховані, але не виплачені. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією відповідача як органу, в якому позивач проходить службу, і який виплачує його грошове забезпечення. Саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення. У зв`язку з цим, суд першої інстанції вирішив зобов`язати відповідача здійснити нарахування, перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення [PERSON] за період з 29.03.2013 по 19.11.2018, з урахуванням вже проведених виплат. Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ВЧ [NUMBER] звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про зобов`язання ВЧ [NUMBER] здійснити нарахування та виплату індексації грошового забезпечення [PERSON] за період з 01.01.2016 по 28.02.2018. Так, ВЧ [NUMBER] в апеляційній скарзі не погоджується з періодом невиплати індексації з 29.03.2013 по 31.12.2015 та з 01.03.2018 по 19.11.2018. Зміст апеляційної скарги свідчить про те, що ВЧ [NUMBER] у період з 29.03.2013 по 31.12.2015 нараховувала індексацію грошового забезпечення, відповідно до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078 (далі - Порядок №1078), у разі коли величина індексу споживчих цін перевищувала поріг індексації, який встановлювався в розмірі 101 відсотка. Що стосується періоду з 01.03.2018 по 19.11.2018 скаржник зазначає, що з 01.01.2016 в Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» внесені зміни, а саме: індексація грошових доходів населення починає нараховуватися, коли зростання індексу споживчих цін перевищує 103 відсотки, а не 101 відсоток, як було передбачено до 01.01.2016. Відповідно до офіційних даних, що містяться на сайті Державної служби статистики України, з квітня 2018 року по листопад 2018 року індекс споживчих цін не перевищував 103 відсотки. У зв`язку з цим, протягом періоду з березня 2018 року по листопад 2018 року були відсутні підстави для виплати позивачу індексації грошового забезпечення. Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до приписів п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження, у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Фактичні обставини справи. [PERSON] у період з 29.03.2013 по 19.11.2018 проходив військову службу та знаходився на грошовому забезпеченні у ВЧ [NUMBER]. Відповідно до наказу командира ВЧ [NUMBER] (по стройовій частині) від 19.11.2018 №248 [PERSON] з 19 листопада 2018 року виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (а.с.19). На звернення позивача щодо виплати індексації грошового забезпечення за період з 29.03.2013 по 19.11.2018, ВЧ [NUMBER] надала відповідь №3438/1/973 від 02.07.2021 про те, що індексація грошового забезпечення позивачу за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 не нараховувалась і не сплачувалась, алгоритм дій щодо нарахування та виплати заявнику індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 у ВЧ [NUMBER] відсутній. В інші періоди проходження військової служби індексація грошового забезпечення позивачу сплачувалась у повному обсязі (а.с.15). Позивач, вважаючи протиправними дії та бездіяльність ВЧ [NUMBER] щодо виплати йому не в повному розмірі індексації грошового забезпечення за період з 29.03.2013 по 19.11.2018, звернувся до суду з даним позовом. Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції. Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для задоволення апеляції, з огляду на таке. Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За правилами частини першої ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XII (далі - Закон №2232-XII) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Згідно ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII (далі - Закон №2011-XII), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Частиною 2 статті 9 Закону №2011-XII встановлено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Відповідно до абзацу другого частини третьої статті 9 вказаного Закону грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Так, Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року №1282-XII (далі - Закон №1282-XII) визначені правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України. Статтями 2 та 4 Закону №1282-XII, зокрема, передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка (до 01.01.2016 - 101 відсоток). Приписами частини другої статті 5 Закону №1282-XII передбачено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Таким чином, на підприємства, установи, організації незалежно від форм власності покладається обов`язок проводити індексацію заробітної плати (грошового забезпечення) у разі перевищення величини індексу споживчих цін встановленого порогу індексації. Статтею 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року №2017-III (далі - Закон №2017-III) визначено, що індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, - згідно зі ст. 19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності. Отже, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно-правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Аналогічну правову позицію у подібних правовідносинах висловлено Верховним Судом у постанові від 12 грудня 2018 року по справі №825/874/17. Проведений аналіз доказів, наявних в матеріалах справи, свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції щодо ненарахування ВЧ [NUMBER] позивачу індексації його грошового забезпечення за період з 29 березня 2013 року по 31 грудня 2015 року. Як вбачається з наданих ВЧ [NUMBER] до суду першої інстанції карток особового рахунку військовослужбовця [PERSON] за 2013-2015 роки, у 2013 році позивач перебував у статусі новоприйнятого працівника. У грудні 2013 року, у зв`язку з просуванням по службі позивачу підвищено посадовий оклад з 910 грн. до 970 грн., що слугувало підставою для зміни базового місяця для нарахування індексації з грудня 2013 року по травень 2014 року та виплати індексації грошового забезпечення у червні 2014 року у розмірі 109,62 грн. У липні 2014 року позивачу сплачувалась індексація у розмірі 124,24 грн., у серпні 2014 року у розмірі 124,24 грн., у жовтні 2014 року 63,34 грн. та 93,78 грн., у травні 2015 року у розмірі 26,79 грн. та 169,31 грн., у листопаді 2015 року у розмірі 20,67 грн. та у грудні 2015 року у розмірі 20,67 грн. За таких обставин, за період з березня 2013 року по грудень 2015 року позивачу нараховувалась та виплачувалась індексація грошового забезпечення, що підтверджується вищезазначеними картками особового рахунку. Суд апеляційної інстанції також вважає необхідним пояснити чому індексація грошового забезпечення позивача з березня 2013 року по грудень 2015 року не виплачувалась кожного місяця. Так, Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» і Порядок №1078 передбачають, що обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. А для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації (103 відсотка, а до 01.01.2016 - 101 відсоток). Тобто, для нарахування індексації, необхідно множити кожного місяця опублікований Держстатом індекс споживчих цін і якщо, за результатом такого множення, він перевищує 103 відсотка (до 01.01.2016 - 101 відсоток), то позивач має право на проведення індексації. Щодо періоду невиплати індексації грошового забезпечення з 01.03.2018 по 19.11.2018, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції з цього приводу помилковими, оскільки суд неправильно застосував норми матеріального права, зобов`язавши здійснити виплату індексації грошового забезпечення за вказаний період. До такого висновку колегія суддів дійшла враховуючи таке. 01.03.2018 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704, якою встановлені нові розміри посадових окладів військовослужбовців. Тобто, для оскаржуваного періоду з 01.03.2018 по 15.11.2018 індекс споживчих цін за 1 або 100 слід прийняти в березні 2018 року. Статтею 4 Закону №1282-XII передбачено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка (частина перша статті 4 із змінами, внесеними згідно із Законом №911-VIII від 24.12.2015, який набрав чинності 01.01.2016). Згідно офіційних даних, що містяться на сайті Державної служби статистики України індекс споживчих цін (індекс інфляції) в квітні 2018 року становив 100,8%, в травні 2018 року 100,0%, в червні 2018 року 100,0%, в липні 2018 року 99,3%, в серпні 2018 року 100,0%, в вересні 2018 року 101,9%, в жовтні 2018 року 101,7%. Отже, лише у жовтні 2018 року поріг індексації 103% (100,8% х 100,0% х 100,0% х 99,3% х 100,0% х 101,9% х 101,7% х 100) перевищено. При цьому, оскільки індекс інфляції за жовтень 2018 року опубліковано у листопаді 2018 року, то індексацію необхідно проводити з грудня 2018 року (п.1-1 Порядку №1078). Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що грошове забезпечення [PERSON] у період з 01.03.2018 по 19.11.2018 індексації не підлягало. За таких умов, колегія суддів вважає, що право позивача на отримання індексації грошового забезпечення в період з 01.03.2018 по 19.11.2018 не є порушеним, а тому захисту не підлягає. Враховуючи, що апелянт погоджується з невиплатою позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 та просить суд апеляційної інстанції задовольнити позов в цій частині, колегія суддів, розглядаючи справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, не надає оцінку рішенню суду першої інстанції в цій частині. Відповідно до приписів статті 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом. Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково. Отже, враховуючи, що судом апеляційної інстанції переглянуто рішення суду першої інстанції, що ухвалене за правилами спрощеного позовного провадження, відсутні підстави для його оскарження в касаційному порядку. Перерозподіл судових витрат відповідно вимог ст.139 КАС України не передбачений, оскільки особа, на користь якої винесено рішення звільнена від сплати судового збору на підставі п.13 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».

Результат розгляду: partial