Рішення адміністративного суду від 2023-06-22 00:00:00+03

19.05.2023 позивач звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до громадянина Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] про продовження строку затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі України. Позов обгрунтовує тим, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 28.11.2022 року, громадянина Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] , [INFO] було затримано з поміщенням до ПТПІ з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України. Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22.12.2022 року, рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 28.11.2022 року в частині примусового видворення скасовано. Рішення в частині затримання особи, що назвався громадянином Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] , [INFO] з поміщенням до ПТПІ, з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, строком до 6 місяців залишено без змін. Для забезпечення виконання рішення суду про ідентифікацію та забезпечення примусового видворення позивачем було вжито всіх заходів. Видворити до країни громадянської належності відповідача з України на даний час виявилося не можливим у зв`язку з відсутністю будь-якого авіасполучення з території України з 24.02.2022 року. На даний час вирішується питання щодо можливості видворення відповідача через треті країни та оформлення візи для нього. Враховуючи наведене, позивач просив продовжити строк затримання з метою забезпечення примусового видворення до шести місяців. Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 22 травня 2023 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено. Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушенням норм матеріального права просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Крім того, наголошує, що станом на сьогодні залишити територію України можливо лише до наступних країн: Республіка Польща, Угорщина, Румунія, Словацька Республіка, Республіка Молдова. Жодна з перелічених країн немає взаємовідносин з Ісламською Республікою Пакистан при яких громадянам Пакистану непотрібна віза для відвідування цих країн, тобто діє візовий режим. Однією із вимог для отримання візи до країн Європейського Союзу, а також до Республіки Молдова, є законне перебування особи в країні в якій розташована дипломатична установа до якої звертається іноземець. Таким чином, у відповідача немає документів, що дають право для перетинання державного кордону України та суміжних країн, українською мовою він не володіє, родичів на території України, які б могли надати допомогу у поверненні до країни походження немає, отримати документ, який давав можливість законно перебувати на території України, на даний момент він не зможе. Апелянт вказує, що звільнивши відповідача з ПТПІ ДМС України, останній продовжить перебувати на території України незаконно. Представник позивача в судовому засіданні підтримує вимоги апеляційної скарги. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з огляду на наступні підстави. Судом встановлені наступні обставини. Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 28.11.2022 року, громадянина Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] , [INFO] , було затримано з поміщенням до ПТПІ з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України. Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22.12.2022 року, рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 28.11.2022 року в частині примусового видворення скасовано. Рішення в частині затримання особи, що назвався громадянином Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] , [INFO] з поміщенням до ПТПІ, з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, строком до 6 місяців залишено без змін. Крім того, встановлено, що особа відповідача ідентифікована. Разом з тим, відповідач не звертався із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України. Позивач вважаючи, що здійснити процедуру примусового видворення відповідача не може, з причин, що не залежать від органу охорони державного кордону, звернувся в суд першої інстанції з позовом про продовження строку затримання громадянина Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] , [INFO] на шість місяців. Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутність можливості виконати судове рішення про примусове видворення відповідача за межі України з незалежних від сторін причин протягом тривалого часу не може бути підставою для продовження строку затримання відповідача. Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком з огляду на наступне. Згідно із положеннями частини 2\~ статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~ Конституцією\~ та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України (Закон). Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні. Згідно ч. 3 ст. 9 Закону строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України. Приписи ч. 1 ст. 26 Закону визначають, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України). У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. При цьому, в силу положень ч. 5 ст. 26 Закону іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках. Згідно абз. 1 ч. 4 ст. 30 Закону \~\~іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців. Приписи ч. 11 ст. 289 КАС України визначають, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців. Системний аналіз наведених норм дає підстави апеляційному суду вважати, що законодавцем передбачено можливість затримання іноземця або особи без громадянства та продовження строку такого затримання за наявності умов за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Тобто, існування принаймні однієї з передбачених у ч. 11 ст. 289 КАС України умов з урахуванням обставин справи є достатнього підставою для затримання іноземця або продовження строку такого затримання. За правилами ч. 12 ст. 289 КАС України про продовження строку затримання не пізніш як за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення (реадмісію) або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Відповідно до ч. 13 ст. 289 КАС України умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця чи особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його ідентифікації; неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи. З матеріалів справи вбачається, що 28.12.2022 представниками [NUMBER] прикордонного загону було здійснено супровід громадянина Ісламської Республіки Пакистан MUHAMMAD SAQLAIN MUHAMMAD AKRAM до Посольства Ісламської Республіки в Україні, яке надало останньому терміновий проїзний документ (посвідку на повернення), за яким він зможе повернутися в країну походження. Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що у зв`язку зі здійсненням збройної агресії російської федерації на територію України, на даний момент пасажирське авіаційне та морське сполучення України з іншими державами відсутнє, здійснити виїзд з території України можливо лише суходолом. Діяльність автомобільних, залізничних та пішохідних пунктів пропуску, в частині пропуску іноземних громадян на вихід з України до російської федерації та республіки білорусь припинено. Станом на сьогодні залишити територію України можливо лише до наступних країн: Республіка Польща, Угорщина, Румунія, Словацька Республіка, Республіка Молдова. Жодна з перелічених країн немає взаємовідносин з Ісламською Республікою Пакистан при яких громадянам Пакистану непотрібна віза для відвідування цих країн, тобто діє візовий режим. Крім того, однією із вимог для отримання візи до країн Європейського Союзу, а також до Республіки Молдова, є законне перебування особи в країні в якій розташована дипломатична установа до якої звертається іноземець. Поряд з тим, Ісламську Республіку Пакистан внесено до додатку 3 «Перелік держав, оформлення віз громадянам яких та особам без громадянства, які постійно проживають у зазначених державах, здійснюється закордонною дипломатичною установою України в державі тимчасового або постійного проживання заявників після проведення особистої співбесіди з іноземцем або особою без громадянства та за погодженням з компетентними органами». Отже, колегія суддів зауважує, що громадянин Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] перебуває на території України незаконно та не може отримати візу на перебування в Україні, що в свою чергу не дає йому можливості отримати візу до третіх країн перебуваючи в Україні. Крім того, апеляційний суд наголошує, що з моменту затримання іноземця, Державною прикордонною службою України вживалися усі можливі заходи щодо організації законного виїзду громадянина Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] , в тому числі і шляхом взаємодії з прикордонними відомствами суміжних з Україною країн. Так, 25.01.2023 громадянина Ісламської Республіки Пакистан [PERSON] було супроводжено до пункту пропуску «Чоп» (Дружба)» з метою перетину державного кордону з Республікою Угорщиною, та в подальшому повернення до країни походження. Проте, представниками угорської прикордонної служби громадянина Ісламської Республіки Пакистан MUHAMMAD SAQLAIN MUHAMMAD AKRAM, було повернуто до України та вручено Рішення про не пропуск. Крім того, Адміністрацією Державної прикордонної служби України в рамках міжнародного \~співробітництва було скеровано листа Головному коменданту Прикордонної варти Республіки Польща від 28.02.2023 №21/8587/23-Вих щодо можливого транзитного проїзду через територію Республіки Польщі громадянина Ісламської Республіки Пакистан. Проте, 18.03.2023 отримано відповідь, відповідно до якої основними елементами, які впливають на рішення Польської сторони є інформація щодо отриманих Українською стороною згод на транзит інших країн, через які здійснюватиметься примусове видворення до країни походження. Тому, на адресу Посольства України в Турецькій Республіці було скеровано лист від 07.04.2023 «Щодо погодження транзитного перельоту». Також листом від 10.04.2023 №21/15796/23-Вих АДПСУ проінформовано Головну комендатуру Прикордонної варти Республіки Польща щодо погодження згоди на транзит територією Туреччини. Разом з тим, 20.04.2023 отримано відповідь від Головної комендатури Прикордонної варти Республіки Польща, згідно якої, з огляду на відсутність підтвердження отримання відповідного дозволу від турецької сторони згода на транзитний проїзд іноземців через територію Польщі не може бути надана. Адміністрацією Державної прикордонної служби України на адресу Головної комендатури Прикордонної варти Республіки Польща повторно скеровано лист від 20.04.2023 №21/17901 у якому проінформовано Польську сторону, що Турецькою стороною 17.04.2023 погоджено транзитний проїзд іноземців, в тому числі громадянина Ісламської Республіки Пакистан MUHAMMAD SAQLAIN MUHAMMAD AKRAM у робочому порядку без офіційного письмового підтвердження. Також, повторно було надіслано лист на адресу Посольства України в Турецькій Республіці від 24.04.2023 №21/18283/23-Вих щодо офіційного письмового підтвердження надання такого дозволу щодо транзитного перельоту, але на момент подачі адміністративного позову про продовження строку затримання з метою забезпечення примусового видворення іноземця, який підлягає примусовому видворенню за межі України, відповіді від Посольства України в Турецькій Республіці не отримано. Отже, апеляційний суд вказує, що у відповідача немає документів, що дають право для перетинання державного кордону України та суміжних країн, українською мовою він не володіє, родичів на території України, які б могли надати допомогу у поверненні до країни походження немає, отримати документ, який давав би можливість законно перебувати на території України, на даний момент він не зможе, а тому звільнивши відповідача з ПТПІ ДМС України, останній продовжить перебувати на території України незаконно. Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав неможливості забезпечити примусове видворення відповідача, що є необхідною умовою для продовження строку затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, через що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, відтак підлягають задоволенню. Одночасно суд апеляційної інстанції зважає на положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з\~ ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених\~ статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Зазначене положення поширюється на доказування правомірності оскаржуваного рішення (дії чи бездіяльності). Окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен доказувати фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї. В розумінні ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним, обґрунтованим та відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. Згідно зі\~ ст.317 КАС України\~ підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови\~ про задоволення позову в повному обсязі.

Результат розгляду: granted