Рішення адміністративного суду від 2023-02-09 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з адміністративним позовом до Управління патрульної поліції в м. Києві, в якому просив: визнати незаконною та скасувати постанову серії ЕАО № 5155059 від 16.12.2021 про накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 340,00 грн. за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2022 року у задоволенні адміністративного позову - відмовлено. В апеляційній скарзі, позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2023 року апеляційну скаргу [PERSON] - задоволено. Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2022 року - скасовано. Прийнято нову постанову, якою адміністративний позов [PERSON] до Управління патрульної поліції в м. Києві про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - задоволено. Визнано неправомірною та скасовано постанову від 16 грудня 2021 року серія ЕОА №5155059 про накладення на [PERSON] адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі про притягнення його до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а провадження у справі про адміністративне правопорушення - закрито. 08 лютого 2023 року від позивача надійшла заява про розподіл судових витрат, з огляду на не вирішення судом апеляційної інстанції питання щодо відшкодування витрат по судового збору та понесених витрат на правову допомогу. Розглянувши вказану заяву щодо розподілу судових витрат, колегія суддів приходить до висновку про необхідність прийняття додаткової постанови та часткового задоволення такої заяви, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 252 КАС України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може розглянути питання ухвалення додаткового судового рішення в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Відтак, з аналізу змісту вказаної статті вбачається, що додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої залишилися невирішеними певні вимоги особи, яка бере участь у справі. У силу вимог до частини першої ст. 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. Колегією суддів встановлено, що під прийняття судового рішення у даній справі за результатом розгляду апеляційної скарги [PERSON] , Шостим апеляційним адміністративним судом не було вирішено питання щодо розподілу судових витрат, а відтак, наявні підстави для винесення додаткової постанови. Згідно частин першої та другої статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. За правилами частини третьої вказаної статті: до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи. Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. У силу вимог частини шостої статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Так, правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (далі - Закон № 3674-VI). У відповідності до частини першої ст. 4 цього Закону України «Про судовий збір» за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру юридичною особою розмір судового збору складає - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У силу вимог частини першої статті 4 Закону № 3674-VІ (у редакції, чинній на момент подання апеляційної скарги) судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява подана у грудні 2021 року. Згідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01.01.2021 становив 2 270 грн. Водночас, відповідно до Закону, розміру судового збору, який підлягає застосуванню у справах щодо накладення адміністративного стягнення та справляння судового збору, складає за подання позовної заяви 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З огляду на вищевикладене, розмір ставки судового збору за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, в даному випадку, становить (2270*0,2) *150% = 681,00 грн. Як наслідок, відповідачем за подачу апеляційної скарги було сплачено 681 грн згідно квитанції №155330539 від 23 січня 2023 року. При цьому, до суду першої інстанції позивачем сплачено судовий збір у розмірі 908 грн, що підтверджується квитанцією №0.0.2447930617.1 від 07 лютого 2022 року. Оскільки постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07 лютого 2023 року апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2022 року - скасовано, тому колегія суддів вважає за необхідне встановити розподіл судових витрат та визначити розмір судового збору, який підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень саме у розмірі 1589 грн за подачу позовної заяви та апеляційної скарги. Крім того, позивач просить відшкодувати йому витрати по сплаті банківських послуг за сплату судового збору до суду першої інстанції у розмірі 9,08 грн. Однак, зазначена в квитанції №0.0.2447930617.1 від 07 лютого 2022 року сума комісії банку в розмірі 9,08 грн не належить до витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді згідно норм статті 132 КАС України, а тому не підлягає розподілу шляхом її стягнення на користь позивача. У даному випадку, стягнення банківської комісії не відповідає нормі пункту 5 частини третьої статті 132 КАС, якою передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи. До того ж, [PERSON] просить відшкодувати йому витрати на правову допомогу за подання позовної заяви у розмірі 2600 грн та за подання апеляційної скарги у розмірі 2600 грн. Так, у статті 134 КАС України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У свою чергу, відповідно до частин шостої та сьомої ст. 134 КАС України, у разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату робіт (послуг) спеціаліста, перекладача чи експерта, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами. Аналіз наведених правових норм вказує про те, що у разі неспівмірності таких витрат, обов`язок доведення покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат. З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та адвокатом Гошко В.І. укладено договір про надання правової допомоги №17 від 17.12.2021, згідно якого адвокат зобов`язується здійснювати представництво інтересів клієнта, пов`язаних зі справою щодо оскарження у Святошинському районному суді міста Києва постанови про адміністративне правопорушення серії ЕОА №5155059 від 16 грудня 2021 року. Відповідно до пункту 4 вказаного Договору адвокат надає свої послуги на платній основі та сума винагороди визначена у актах виконаних робіт. При цьому, вартість 1 години дорівнює 2600 грн, яка розрахована від мінімальної заробітної плати із коєфіцієнтом 40%. На підтвердження витрат на правничу допомогу в сумі 2600 грн до суду першої інстанції позивачем надано: - акт №1 виконаних робіт від 17.12.2021 та сплачених коштів; - звіт про виконану роботу №1 від 17.12.2021; - квитанція до прибуткового касового ордеру №17 від 17 грудня 2021 року на суму 2600 грн. Згідно вказаного акту №1 виконаних робіт від 17.12.2021 вбачається, що адвокатом було виконано наступні послуги: підготовка позиції та складення позовної заяви - 1 година - 2600 грн. Крім того, на підтвердження витрат на правничу допомогу в сумі 2600 грн до суду апеляційної інстанції позивачем надано: - акт №2 виконаних робіт від 15.11.2022 та сплачених коштів; - звіт про виконану роботу №2 від 15.11.2022; - квитанція до прибуткового касового ордеру №15 від 15 листопада 2022 року на суму 2600 грн. У відповідності до вказаного акту №2 виконаних робіт від 15.11.2022 вбачається, що адвокатом було виконано наступні послуги: підготовка позиції та складення апеляційної скарги на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17.10.2022 - 1 година - 2600 грн. Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Наведені обставини свідчать про документально підтверджений факт понесення позивачем витрат на професійну правову (правничу) допомогу, пов`язаних з розглядом справи, у розмірі 5200,00 гривень у суді першої та апеляційної інстанцій. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, колегія суддів звертає увагу на те, що розподілу судових витрат підлягають лише ті витрати, що безпосередньо стосуються судової справи та її предмета. Так, правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI). Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Статтею 30 Закону №5076-VI передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Разом з тим, колегія суддів враховує правові висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) в якій Суд зазначив, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс-19). Відтак, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму. У той же час, колегія суддів зауважує, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень. В контексті наведеного положення законодавства покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами. Аналогічна правова позиція, висловлена Верховним Судом у постанові від 25 лютого 2020 року у справі № 813/1966/18. Водночас, відповідачем як суб`єктом владних повноважень не надано доказів, як і не зазначено обставин, які б спростували співмірність розміру судових витрат із обсягом виконаних адвокатом робіт. Верховний Суд у додатковій постанові від 05 вересня 2019 року у справі №826/841/17 зазначив, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. До того ж, Верховний Суд у постановах від 22 квітня 2020 року у справі №440/1757/19 та від 24 квітня 2020 року у справі № 400/478/19 дійшов висновку про те, що зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги адвоката здійснюється судом за клопотанням відповідача. З огляду на задоволення позовних вимог, доведеність позивачем реальності та підтвердження фактичного розміру понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 5200 грн та недоведеність відповідачем обставин понесення позивачем розміру витрат у меншому розмірі та/або неспівмірності таких витрат, cлід стягнути такі витрати за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. За наведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що заява [PERSON] про розподіл судових витрат підлягає частковому задоволенню, а понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 1589 грн та за понесені витрати на правничу допомогу у суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 5200 грн підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - Управління патрульної поліції в м. Києві.

Результат розгляду: partial