Рішення адміністративного суду від 2022-11-04 00:00:00+02

У серпні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, в якому просить: визнати бездіяльність відповідача щодо не поновлення пенсії протиправною та дискримінаційною, визнати протиправним, дискримінаційним та скасувати рішення про відмову у поновленні пенсії, викладене в листі № 4455-3899/К-02/8-2100/21 від 09.07.2021 року, визнати протиправними та дискримінаційними дії відповідача стосовно відмови поновити виплату пенсії; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області вчинити певні дії - поновити виплату пенсії позивачу з 07.10.2009 року на вказаний нею банківський рахунок з нарахуванням індексації та компенсації втрати частини доходів відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; стягнути з відповідача кошти в сумі 100000 гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної протиправними та дискримінаційними рішеннями, дією та бездіяльністю, в результаті яких відповідач відмовив у поновленні пенсії. Рішенням Херсонського окружного адміністративного суду від 06 січня 2022 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо не поновлення [PERSON] виплати пенсії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області поновити [PERSON] виплату пенсії за віком з 07.10.2009 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення в частині відмови у задоволенні позову про зобов`язання відповідача виплатити пенсію з проведенням індексації, компенсації втрати частини доходу та стягнення з відповідача моральної шкоди, та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову, наголошуючи на неповному з`ясуванні судом першої інстанції всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, неправильному застосуванні норм матеріального права. Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, згідно якого суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Вислухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] , громадянка України, [INFO] , перед виїздом за кордон проживала за адресою: [ADDRESS] . 25.05.2000 року по досягненні пенсійного віку та наявності 37 років страхового стажу, позивачу була призначена пенсія за віком, видано пенсійне посвідчення. 29.12.2008 року позивач виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. У зв`язку з виїздом за кордон, позивачу припинено виплату пенсії. Як зазначає позивач та визнається відповідачем, [PERSON] через представника 11.06.2021 року звернулась до ГУПФУ в Херсонській області із заявою про поновлення пенсії з 07.10.2009 року. До заяви додано наступні документи: копія паспорта громадянина України для виїзду за кордон, який видано 11.09.2018 року на ім`я [PERSON] (дійсний до 11.09.2028 року), з відміткою про постійне місце проживання в Ізраїлі; копія картки платника податків на ім`я [PERSON] ; копія довіреності представника від 15.09.2020 року; копія трудової книжки \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~від 05.09.1971 року на ім`я [PERSON] . Листом від 09.07.2021 року № 4455-3899/К-02/8-2100/21 відповідачем надано відповідь, що позивачем не дотримано вимог законодавства щодо порядку звернення за поновленням виплати пенсії, правові підстави для розгляду питання про поновлення пенсії гр. [PERSON] відсутні. Позивачу роз`яснено, що звернення за поновленням пенсії здійснюється відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року № 22-1, та заява про поновлення пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України через структурний підрозділ, особа яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу), місце її проживання (реєстрації) та вік, при цьому, документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо не поновлення виплати пенсії, позивач звернулась до суду з даним позовом. Вирішуючи справу та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що з 07.10.2009 року - дня набрання чинності Рішенням Конституційного Суду № 25-рп/2009 \~від 07.10.2009 року щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України № 1058-IV від 09.07.2003 року «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону, та з цього часу (07.10.2009 року) територіальні органи Пенсійного фонду України мають відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. Щодо позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення про відмову у поновленні пенсії, викладене у листі, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивача у вказаній частині задоволенню не підлягають, оскільки листи Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області не є рішеннями у розумінні п. 19 \~ч. 1 ст. 4 КАС України та не мають обов`язкового характеру. Також, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача в частині поновлення та виплати пенсії з проведенням компенсації втрати частини доходів, оскільки виплата пенсії позивачу була припинена у зв`язку з виїздом за кордон, а тому, не здійснювалось нарахування пенсії і, в свою чергу, не було і не могло бути жодних затримок на один і більше календарних місяців виплати доходів. Щодо вимог позивача про поновлення виплати пенсії з проведенням індексації, суд першої інстанції зазначив, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 року у справі № 815/1226/18 вказано про те, що питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого в розмірі 101%, у взаємозв`язку з розміром пенсії, що має виплачуватися позивачеві, належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум. Тому ці вимоги є передчасними. При цьому в разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування індексації та її розмірів позивач не позбавлений права звернутися за захистом своїх прав до суду. Що стосується вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 100000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позивачем до суду не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження понесення моральної шкоди, що зумовлює відсутність правових підстав для стягнення останньої з відповідача. Рішення суду першої інстанції оскаржено позивачем в частині відмови у задоволенні позову про зобов`язання відповідача виплатити пенсію з проведенням індексації, компенсації втрати частини доходу та стягнення з відповідача моральної шкоди. Вирішуючи справу в апеляційному порядку колегія суддів виходить з наступного. За змістом ст.ст. 49, 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV в редакції до 07.10.2009 року (далі Закон - № 1058-ІV) виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачене міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого дана Верховною Радою України. У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, виплачується за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Водночас, рішенням від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону від 09.07.2003 року № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Як зазначено в рішенні від 07.10.2009 року № 25-рп/2009, наведеними нормами Закону \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~№ 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами. Крім того, як вказав Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була припинена у зв`язку із виїздом за кордон. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримувала пенсію, виплата якої припинена саме у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання за кордон. Разом з цим, до теперішнього часу виплату пенсії позивачу протиправно не поновлено. Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на те, що позивачем порушено порядок звернення за поновленням пенсії, а саме звернення подано не особисто позивачем та не надано оригіналу паспорта громадянина України або іншого документу з відміткою про реєстрацію (довідку з місця проживання на території України), що унеможливлює поновлення виплати позивачу пенсії, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно визнані безпідставними, оскільки вони прямо суперечать наведеному рішенню Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 року, яким констатовано, що право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Крім того, колегія суддів наголошує, що підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була припинена у зв`язку із виїздом за кордон, виникли саме з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~№ 25-рп/2009 про визнання такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними) пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Тобто, саме з наведеного періоду органи пенсійного фонду мали поновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, яка була припинена у зв`язку із таким виїздом. При цьому, колегія суддів зазначає, що вирішення спірного питання не ставиться в залежність від подання заяви про поновлення виплати пенсії, оскільки згідно ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року № 1058-ІV, як в редакції станом на момент прийняття вказаного рішення КСУ, з дня набрання чинності якого виникли підстави для поновлення виплати пенсії, так і в редакції на теперішній час, поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Тобто, при первинному встановленні розміру пенсії орган Пенсійного фонду діє на підставі звернення громадянина із заявою про призначення йому пенсії. В свою чергу, у випадках поновлення раніше призначеної пенсії органи Пенсійного фонду діють на підставі цієї ж заяви пенсіонера у строки, встановлені статтею 49 Закону № 1058-IV, що повністю спростовує доводи відповідача. З огляду на вищевикладене у сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з дня набрання чинності рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права позивача на виплату пенсії, виплата якої була припинена у зв`язку із виїздом за кордон, та відповідач підлягає зобов`язанню поновити позивачу виплату пенсії з 07.10.2009 року. Висновки суду у даній справі відповідають правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 815/1226/18. Так, ВП ВС у вказаній справі дійшла висновку, що нарахування пенсії в повному обсязі («правильному» розмірі) покладається на відповідний територіальний орган Пенсійного фонду, тому, не проведення відповідачем поновлення виплати пенсії позивачу після 07 жовтня 2009 року свідчить про те, що його бездіяльність призвела до триваючого порушення права позивача на отримання пенсійних виплат, яке було відновлено на підставі Рішення Конституційного Суду України. Отже, за таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками. Що стосується доводів та вимог апеляційної скарги позивача щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача провести поновлення виплати пенсії з проведенням індексації та компенсації втрати частини доходу, колегія суддів зазначає наступне. Механізм проведення індексації грошових доходів населення з метою підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України встановлений Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року № 1282-XII (далі - Закон № 1282-XII) та Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (далі - Порядок №1078). Згідно зі статтею 1 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії. Згідно зі статтею 4 Закону № 1282-XII індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка (з урахуванням внесених змін згідно із Законом № 911-VIII від 24 грудня 2015 року 103 відсотка). Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. У разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв`язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 6 Закону № 1282-XII у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, у встановленому законом порядку здійснюється перегляд розмірів у тому числі пенсій. Перегляд зазначених у частині першій цієї статті гарантій здійснюється у розмірах, що визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Згідно з абзацом 1 пункту 5 Порядку № 1078 у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати, пенсії, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, стипендій, а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації. Відповідно до абзацу 6 пункту 4 Порядку № 1078 сума індексації грошових доходів, визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків. Таким чином, у разі відсутності перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого у розмірі 101% (в редакції з 1 січня 2016 року 103%), підстав для проведення індексації грошових доходів населення немає, сума індексації грошових доходів залишається фіксованою. При цьому, при підвищенні грошового доходу (пенсії) позивача необхідно керуватись нормами статті 4 Закону № 1282-XII та зразком нарахування індексу споживчих цін для проведення індексації приведеному у Додатку № 1 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, згідно з яким не проводиться індексація в місяці, в якому здійснено підвищення грошових доходів громадян. З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого у розмірі 101% (в редакції з 1 січня 2016 року 103%), у взаємозв`язку з розміром пенсії, що має виплачуватись позивачу, належить до повноважень (обов`язку) пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум. Отже, враховуючи, що відповідачем не вирішено питання про поновлення виплати пенсії позивачу, не здійснено нарахування пенсії позивачу, не визначено її розмір, не проведено індексацію пенсії та відповідач не приймав будь-яких рішень з цих питань, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимоги позивача щодо проведення індексації пенсії є передчасними та задоволенню не підлягають. Зазначені висновки суду узгоджуються із позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у подібних правовідносинах у справі № 815/1226/18 (постанова від 20 травня \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~2020 року, пункт 87). На підставі наведеного, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги позивача щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права при вирішенні вимог у вказаній частині. Поряд з цим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції помилково відмовлено у задоволенні позову в частині вимог про зобов`язання відповідача провести виплату поновленої пенсії позивачу з 07 жовтня 2009 року з нарахуванням компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії, з огляду на викладене. Частиною другою статті 46 Закону №1058-IV передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-III (далі - Закон № 2050-III) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно з частиною першою-другою статті 2 Закону № 2050-III компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством), сума індексації грошових доходів громадян. Враховуючи зазначені вище норми та обставини цієї справи, оскільки не проведення виплати пенсії позивачу відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, колегія суддів приходить до висновку, що поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів відповідно до частини другої статті 46 Закону № 1058-IV. Зазначені висновки суду узгоджуються із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 815/1226/18, та Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 30 липня 2020 року у справі № 461/5775/16-а, від 30 липня 2020 року у справі № 802/798/18-а, від 24 вересня 2020 року у справі № 0240/3646/18-а, від 24 вересня 2020 року у справі № 806/1754/18, від 18 травня 2022 року у справі \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~№ 160/5259/20, у правовідносинах, подібних тим, які є спірними у даній справі. У цих справах ВС дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог про поновлення виплати пенсії без обмеження будь-яким строком та з нарахуванням компенсації втрати частини доходів відповідно до частини другої статті 46 Закону № 1058-IV, оскільки не проведення виплати пенсії позивачу відбулося з вини держави в особі її компетентних органів. З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що позов підлягає частковому задоволенню шляхом зобов`язання відповідача поновити виплату раніше призначеної позивачу пенсії з 07 жовтня 2009 року з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції положень статті 46 Закону № 1058-IV та неврахування висновків, викладених, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 815/1226/18 знайшли своє підтвердження. Що стосується доводів та вимог апеляційної скарги позивача щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди у сумі 100000 грн., колегія суддів зазначає наступне. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року справі \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~№ 464/3789/17. Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~(п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п. 52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. У розвиток цих положень у постанові від 27.11.2019 року у справі № 750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53). З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (п. 54). Застосовуючи ці правові висновки в контексті обставин справи, що розглядається, колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не довела і суд не встановив, що її негативні емоції досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою, позивачем не доведено, в чому вона полягає, не доведено причинного зв`язку між неправомірними діями відповідача та настанням будь-яких негативних наслідків для позивача, а також позивачем нічим не підтверджено заявлену співмірність. З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги та погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 100000 грн. Висновки суду відповідають також правовим позиціям Верховного Суду, які викладені, зокрема, в постановах від 21 лютого 2020 року у справі № 628/3028/16-а, від 09 червня 2021 року у справі № 280/5216/19, від 21 вересня 2022 року у справі № 132/3447/15-а, від 22 липня 2022 року у справі № П/811/4240/14. На підставі наведеного у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції зміні із викладенням абзацу третього його резолютивної частини у новій редакції з доповненням висновками щодо необхідності поновлення пенсії з виплатою компенсації втрати частини доходів.

Результат розгляду: partial