Рішення адміністративного суду від 2022-05-02 00:00:00+03

20.05.2021р. [PERSON] звернувся до Міністерства внутрішніх справ України з позовом в якому просив суд: -визнати протиправною бездіяльність щодо не призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням III групи інвалідності; -зобов`язати призначити одноразову грошову допомогу у зв`язку із встановленням III групи інвалідності у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності; Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.09.2021р. позов задоволено. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, апелянт Міністерство внутрішніх справ України подав апеляційну скаргу, подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права. Апелянт просить суд, рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.09.2021р. скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити. Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] проходив службу в органах внутрішніх справ. 12.12.2019р. під час огляду Медико-соціальна експертна комісія вперше встановила позивачу третю групу інвалідності захворювання, пов`язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ, шо підтверджується випискою з акту огляду медико-соціальної експертної комісії. (а.с.13) Ступінь втрати професійної працездатності у [PERSON] складає - 45 %. Причина втрати професійної працездатності - захворювання пов`язане з проходженням служби., що підтверджується довідкою про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках № 011276 від 12.12.2019р. (а.с.13-14) Позивач 12.12.2019р. звернувся з заявою (рапортом) до Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням третьої групи інвалідності.(а.с.16) Ліквідаційна комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України склала висновок про призначення [PERSON] одноразової грошової допомоги та направила для затвердження до Міністерства внутрішніх справ України. Однак, 30.11.2020р. Міністерство внутрішніх справ України повернула даний висновок Ліквідаційній комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у зв`язку з тим, що медико-соціальна експертна комісія порушила процедуру при встановлені [PERSON] третьої групи інвалідності, що підтверджується листом № 405/31/01-2020. (а.с. 7-8) Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.06.2020р. у справі № 380/2977/20, яке набрало законної сили 11.11.2020р., суд визнав протиправним рішення Міністерства внутрішніх справ України в частині повернення на доопрацювання документів [PERSON] та зобов`язав Міністерство внутрішніх справи України прийняти рішення за заявою позивача про призначення одноразової грошової допомоги. п.4 ст.78 КАС України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На виконання даного судового рішення Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області повторно надіслав висновок про призначення [PERSON] одноразової грошової допомоги до Міністерства внутрішніх справ України для прийняття рішення. (а.с.11) Із змісту листа № 17 від 21.01.2021р. видно, що Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області повідомив позивача, що за результатами розгляду документів Міністерство внутрішніх справ України прийняла рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги. Підставою для відмови є та обставина, що медико-соціальна експертна комісія провела медико-соціальну експертизу [PERSON] з порушенням п.10 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009р. № 1317. Зокрема, до складу комісії, яка проводила зазначену експертизу не залучений представник закладів охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ. (а.с. 9-10) 29.12.2020р. Міністерство внутрішніх справ України проставив відмітку у висновку про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги. (а.с.11) ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно абз.2, абз3, п.15 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» за колишніми працівниками міліції, в тому числі пенсіонерами, а також членами їхніх сімей, іншими особами зберігаються пільги, компенсації і гарантії, передбачені цим Законом для колишніх поліцейських, членів їхніх сімей, інших осіб. Право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України «Про міліцію» зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію». Отже, враховуючи ту обставину, що [PERSON] звільнився із служби з органів міліції, до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про міліцію» і Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 850 від 21.10.2015р. (далі Порядок № 850) ч.6 ст.23 Закону України «Про міліцію» передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов`язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров`я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства. В абз2 п.2 Порядку № 850 днем виникнення права на отримання грошової допомоги у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності є дата встановлення втрати працездатності, що зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії. Відповідно до п.п.2 п.3 Порядку №850, грошова допомога призначається і виплачується у разі установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов`язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі: -250-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності I групи; - 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи; -150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи. п.7 Порядку №850 визначено, що працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи : заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв`язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов; довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках). До заяви додаються копії: довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією; постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; акта розслідування нещасного випадку та акта, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) працівника міліції, зокрема про те, що воно не пов`язане з учиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, за формою, що затверджується МВС; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (сторінки паспорта громадянина України - для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідному контролюючому органу і має відповідну відмітку у паспорті громадянина України). Відповідно до п.8, п.9 Порядку №850, керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає Міністерству внутрішніх справ в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 Порядку №850, висновок щодо виплати грошової допомоги, а також у разі загибелі (смерті) працівника міліції: витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) працівника міліції із списків особового складу; витяг з особової справи про склад сім`ї загиблого (померлого) працівника міліції. Міністерство внутрішніх справ в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених п.14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що Міністерство внутрішніх справ України в порушення вимоги п.14 Порядку№ 850 не прийняв рішення про призначення або відмову в призначенні грошової допомоги позивачу. В п.14 Порядку № 850 встановлений вичерпний перелік обставин за наявності яких Міністерство внутрішніх справ має право відмовити особі у призначені одноразової грошової допомоги. Зокрема: призначення і виплата грошової допомоги не здійснюється, якщо загибель (смерть), порання ( контузія, травма або каліцтво), інвалідність чи часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності працівника міліції за висновком комісії з розслідування нещасного випадку є наслідком: -учинення ним злочину, адміністративного правопорушення або дисциплінарного проступку; - учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння; -навмисного спричинення сабі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, установленого судом); -подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати грошової допомоги. Отже, Міністерство внутрішніх справ України всупереч Порядку № 850 відмовив [PERSON] у призначені одноразової грошової допомоги із підстав не передбачених чинним законодавством. Крім того, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що особа не має впливу на формування складу медико-соціальної експертної комісії при встановленні інвалідності. Тому, доводи апелянта про те, що при проведенні медико-соціальної експертизи [PERSON] не залучались до складу комісії представники закладів охорони здоров`я Міністерства внутрішніх справ колегія суддів вважає безпідставними. Разом з тим, Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30.06.2020р. у справі № 380/2977/20, яке набрало законної сили 11.11.2020р., спростовані доводи апелянта з приводу порушення процедури проведення медико-соціальної експертизи позивачу. Щодо доводів апелянта про те що суд зобов`язуючи Міністерство внутрішніх справ України прийняти рішення про призначення позивачу одноразової грошової допомоги перебрав на себе функцію даного суб`єкта владних повноважень колегія суддів зазначає наступне. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Дискреційні повноваження в більш вузькому розумінні - це можливість діяти за власним розсудом, але можливість обрати з двох або більш альтернатив, кожна з яких є законною. У разі, коли законом передбачено єдиний можливий варіант поведінки адміністративного органу, але він діє в іншій спосіб, аніж той, що передбачено законом, мова про дискрецію не йде, в такому випадку порушено принцип законності як складової принципу верховенства права. Слід зауважити, що межі судового контролю за рішеннями та діями адміністративного органу дозволяють оцінити їх за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України, у тому числі в розрізі висвітленої проблематики. Так, за відсутністю прямо визначених у Законі підстав для відмови щодо надання публічної інформації вимоги заяви позивача належало виконати. Жодного іншого законного способу поведінки законодавством не передбачено. Практика Європейського суду з прав людини підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» №30985/96). Аналогічна правова позиція щодо меж дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень при надання відповіді на запит про надання публічної інформації викладена у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №826/23192/15. Крім того, повноваження суду щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії передбачені ст.245 КАС України. Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978р. у справі «Класс та Інші проти Німеччини» дійшов висновків, що із принципу верховенства права випливає зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Так, при розгляді справи було б неприйнятно враховувати право на ефективний засіб захисту, а саме, запобігання порушенню або припиненню порушення з боку суб`єкта владних повноважень, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права без його практичного застосування. Спосіб відновленого права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду. Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що в даній справі ефективним способом захисту інтересів позивача є задоволення позову шляхом зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України прийняти рішення про призначення [PERSON] одноразової грошової допомоги, що не буде втручанням у дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень. За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Міністерства внутрішніх справ України діяв не у спосіб визначений законами та Конституцією України. Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст. Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (RuizTorijav. Spain) № 303-A, п.29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією. Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. ст. 316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Результат розгляду: denied