Рішення адміністративного суду від 2022-03-16 00:00:00+02

У квітні 2021 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся з позовом до Рівненської обласної прокуратури (далі - відповідач) про стягнення вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням в розмірі 27 125,26 грн. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2021 року позов задоволено повністю. Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права та невстановлення всіх обставин справи, просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги при звільненні, оскільки Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII (далі - Закон № 1697) не визначає такої виплати. Саме рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації стало підставою для звільнення позивача з посади та органів прокуратури, а тому неприйнятним є ототожнення підстав звільнення, визначених п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697, з підставами п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, які є передумовою виплати вихідної допомоги при звільненні за правилами ст. 44 Кодексу законів про працю України. Враховуючи наведене, позивач не набув права на отримання вихідної допомоги при звільненні, а отже такому виплачено всі належні суми та відповідач діяв в межах та спосіб встановлений чинним законодавством. Також позивачем пропущено строк звернення до суду. Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до переконання, що подана апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних мотивів. Судом встановлено, що у відповідності до ст. 11, п. 2 ч. 2 ст. 41 Закону України «Про прокуратуру», підпункту 2 п. 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» 18.08.2020 року Прокуратурою Рівненської області прийнято наказ № 787к, яким позивача звільнено з посади начальника відділу нагляду за додержанням законів територіальними органами поліції при провадженні досудового розслідування та підтриманням державного обвинувачення управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Рівненської області на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697 з 19.08.2020 року (а.с. 12). Підставою для прийняття вказаного наказу зазначено Рішення № 29 від 21.07.2020 року Четвертої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур про неуспішне проходження прокурором атестації. Цим же наказом Відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури Рівненської області доручено провести повний розрахунок та виплатити позивачу компенсацію за невикористані щорічні та додаткові відпустки. Розрахунок по цьому наказу з позивачем проведений своєчасно і в повному розмірі. Вказана обставина сторонами не заперечувалася. При кінцевому розрахунку вихідна допомога у зв`язку зі звільненням позивачеві не виплачувалася. Сторонами вказана обставина не оспорюється. Листом від 09.04.2021 року, за наслідками розгляду запиту позивача про надання інформації щодо проведених розрахунків відповідачем повідомлено, що виплата вихідної допомоги законом не передбачено. Вирішуючи спірні правовідносини колегія суддів зазначає наступне. Щодо права прокурора після звільнення на виплату вихідної допомоги неодноразово висловлював позицію Верховний Суд у постановах від 23.12.2020 року у справі № 560/3971/19, від 21.01.2021 року у справі № 260/1890/19, від 15.04.2021 року у справі № 440/3166/20, від 24.06.2021 року у справі № 420/4887/20, зазначивши, що Законом № 1697 не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством. Таким чином, оскільки позивача звільнено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 вказаного Закону (ліквідація чи реорганізація органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури), то позивач набув право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, відповідно до ст. 44 КЗпП України. Відтак, не виплативши позивачу вказану вихідну допомогу при звільненні, відповідач тим самим порушив його гарантовані трудові права при звільненні. Проте, апеляційний суд звертає увагу на наступне. За змістом ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 КАС України). Відповідно до ч. 3 ст. 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч. 5 ст. 122 КАС України). Зі змісту наведених норм слідує, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Слід зазначити, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13.12.2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя. Слід зауважити на тому, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулася із адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами. Питання поважності причин пропуску строку звернення до суду є оціночним та залежить від доказів, якими підтверджуються обставини та підстави такого пропуску. Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування. Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верхового Суду від 18.03.2021 року у справі № 200/11827/19-а. Надаючи оцінку обставинам пропуску строку звернення до суду, суд першої інстанції зазначив, що позивач дізнався про порушення своїх прав з листа-відповіді відповідача, тобто з 09.04.2021 року, а тому саме з цього часу слід обчислювати строки звернення до суду. Проте колегія суддів не погоджується з таким висновком та зазначає, що позивача було звільнено з посади 19.08.2020 року. Про невиплату грошової допомоги позивач дізнався з листа-відповіді від 09.04.2021 року, оформленого на запит від 01.04.2021 року. Тобто більше семи місяців позивач не цікавився станом виплати вихідної допомоги. Також позивачем не надано доказів неможливості звернення до відповідача із запитом протягом цих семи місяців. Позивач як під час звернення до суду, так і в апеляційній скарзі не наводить будь-яких інших обставин і не надає відповідних доказів, які би свідчили про об`єктивну неможливість вчасного звернення до суду з позовом, окрім як те, що він дізнався про порушення своїх прав 09.04.2021 року. Однак, колегія суддів не приймає вказаний аргумент як достатній для висновку про поважність причин пропуску строку звернення до суду, оскільки можливість своєчасного звернення до адміністративного суду з позовом залежала виключно від волевиявлення самого позивача, тобто мала суб`єктивний характер. Доказів, які б свідчили про об`єктивну неможливість вчасного звернення до суду з позовом, суду надано не було, в тому числі і під час апеляційного провадження. За змістом ч. 3,4 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Ст. 319 КАС України встановлено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно ст.ст. 238, 240 цього Кодексу. Ст. 240 КАС України визначає, що позов залишається без розгляду з підстав, визначених ч. третьою та четвертою ст. 123 цього Кодексу. Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що позивача рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 18.03.2021 року у справі № 460/6862/20, зміненого постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.10.2021 року (а.с. 89-113), поновлено на посаді з 20.08.2020 року (а.с. 114), що унеможливлює задоволення позовних вимог та виплату йому вихідної допомоги. З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям постанови про залишення позовних вимог без розгляду.

Результат розгляду: partial