Рішення адміністративного суду від 2022-04-06 00:00:00+03

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд: - визнати протиправним та скасувати висновок щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців у 2021 році, затверджений наказом Державного агентства лісових ресурсів України «Про затвердження висновку щодо оцінювання результатів службової діяльності державних службовців, які займають посади державної служби категорії Б у 2021 році» № 690-к від 16.12.2021 року. - визнати протиправним та скасувати наказ Державного агентства лісових ресурсів України «Про звільнення [PERSON] » № 708-к від 22.12.2021 року; - поновити [PERSON] на посаді начальника Тернопільською обласного управління лісового та мисливського господарства. 28 лютого 2022 року позивач звернувся із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, шляхом зупинення дії наказу Державного агентства лісових ресурсів України «Про звільнення [PERSON] » № 708-к від 22.12.2021 року. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 01 березня 2022 року у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову відмовлено. Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що підстав для вжиття заходів забезпечення позову немає. Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив позивач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить скасувати цю ухвалу та задовольнити заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує очевидною протиправністю оскарженого наказу, а також тим, що у разі задоволення позову, позивач змушений буде докласти значних зусиль для поновлення на роботі, оскільки для цього буде потрібно спершу звільнити або перевести на іншу посаду особу, яка буде призначена на посаду після виконання очевидно протиправного наказу. Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань. Інститут забезпечення позову регламентовано статтями 150-158 КАС України, які закріплюють підстави для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а також види та способи забезпечення позову в адміністративному процесі. За правилами статті 150 КАС України, забезпечення позову допускається, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю. Частиною 1, 2 статті 151 КАС України встановлено, що позов може бути забезпечено шляхом: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 4) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку. Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб. Суд звертає увагу на те, що забезпечення адміністративного позову - це вжиття судом, до вирішення адміністративної справи по суті позовних вимог, заходів, необхідних для створення можливості реального виконання у майбутньому рішення суду, якщо його буде прийнято на користь позивача, тобто, покликане гарантувати виконання рішення адміністративного суду і спрямоване на забезпечення принципу обов`язковості судових рішень. Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що забезпечення адміністративного позову є крайнім заходом, вжиття якого можливе, виключно, за наявності підстав, передбачених частиною 2 статті 150 КАС України. Апеляційний суд дослідивши ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову встановив те, що така не відповідає вказаним вище нормам. Відмовляючи у задоволенні заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову, суд виходив того, що задоволення цієї заяви та зупинення дії рішення про звільнення позивача з роботи фактично продовжує службові відносини між позивачем та роботодавцем. Це означає, що суд фактично вирішує спір по суті, що не відповідає меті інституту забезпечення позову. Однак, апеляційний суд звертає увагу на те, що наказ Державного агентства лісових ресурсів України «Про звільнення [PERSON] » № 708-к від 22.12.2021 року не містить відомостей про дату припинення трудових відносин із позивачем, та підтверджує ту обставину, що трудові відносини між позивачем та відповідачем продовжують тривати невизначений строк. Таким чином, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що зупинення дії рішення про звільнення позивача фактично продовжить службові відносини між позивачем та роботодавцем. На переконання апеляційного суду, відповідач не визначив дати (моменту) припинення трудових відносин з відповідачем, що свідчить про очевидну протиправність наказу Державного агентства лісових ресурсів України «Про звільнення [PERSON] » № 708-к від 22.12.2021 року, а тому вказані трудові відносини тривали на час розгляду справи судом першої інстанції. Також апеляційний суд вважає, що звільнення є подією, яка визначається конкретною датою, і перебування позивача у «стані звільнення» протягом тривалого (невизначеного) часу є протиправним. Крім того, наслідком видання наказу про звільнення є безпосереднє звільнення працівника, тобто припинення з ним трудових відносин. Звільнення працівника з відкладальною умовою, суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки роботодавець не може гарантувати настання саме цієї, а не іншої умови, та, відповідно, припинення трудових відносин з настанням цієї умови. В цьому випадку, роботодавець не міг передбачити введення в Україні військового стану, та іншого правового регулювання трудових відносин, в частині звільнення працівників в період військового стану. Відповідно до частина 3 статті 40 КЗпП України, яка була чинною на час прийняття спірного наказу, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Суд зауважує, що наказ про звільнення позивача прийнятий в період тимчасової непрацездатності позивача, що суперечить вимогам частини 3 статті 40 КЗпП України, та підтверджує очевидну протиправність такого наказу. Датою звільнення позивача, відповідно до формулювання, застосованого відповідачем в наказі, є наступний день після закінчення тимчасової непрацездатності позивача. Як встановлено апеляційним судом, на час розгляду справи судом першої інстанції тимчасова непрацездатність позивача тривала, конкретна дата звільнення позивача визначена не була, трудові відносини між позивачем та відповідачем тривали, тобто, відповідач не мав наміру реалізовувати цей наказ, що свідчить про очевидну протиправність цього наказу. Суд першої інстанції, на переконання апеляційного суду, на вказані обставини увагу не звернув та передчасно відмовив у вжитті заходів забезпечення позову. Тому, апеляційний суд вважає, що заяву про вжиття заходів забезпечення позову необхідно задовольнити у спосіб, який просить позивач, шляхом зупинення дії наказу про звільнення позивача з роботи, як очевидно протиправного. Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, у зв`язку з чим ухвалу суду першої інстанції необхідно скасувати та прийняти постанову, якою заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову задовольнити. Судові витрати понесені сторонами розподілу не підлягають.

Результат розгляду: granted