Рішення адміністративного суду від 2024-02-06 00:00:00+02

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив: - скасувати постанову адміністративної комісії Виконавчого комітету Подільської районної у м. Полтаві ради від 26.04.2023 № 30 у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ст. 152 КУпАП; - провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю складу адміністративного порушення за ст. 152 КУпАП. В обґрунтування позову зазначив, що не вчиняв правопорушення, інкримінованого відповідачем, тоді як адміністративна комісія неповно встановила обставини справи, не врахувала відсутність належних доказів, що доводять в його діях склад адміністративного правопорушення за ст. 152 КУпАП. При цьому, звертав увагу, що адміністративний протокол, який врахований відповідачем під час розгляду справи, він не підписував, пояснень працівнику поліції з приводу порушення не надавав, отже такий доказ не є належним та допустимим в розумінні КАС України. Крім того, вказував, що спірна постанова не містить посилань на будь-які докази в підтвердження факту вчинення ним правопорушення. Також, зауважував, що адміністративна комісія розглянула справу з порушенням процедури, а саме безпідставно відмовила йому у наданні захисника, тоді як останній мав право на отримання безоплатної вторинної допомоги з огляду на відсутність у нього доходу. Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 16.05.2023 адміністративну справу № 545/1680/23 направлено на розгляд за підсудністю до Ленінського районного суду м. Полтави. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 28.07.2023 справу № 545/1680/23 передано на розгляд до Полтавського районного суду Полтавської області. Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 14.11.2023 в задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з [PERSON] \~на користь держави судовий збір в розмірі 1 073,60 грн. Позивач, не погоджуючись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати, як постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при не повному з`ясуванні обставин справи та ухвалити нове, яким задовольнити позов. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції враховано докази, які є недопустимими, зокрема адміністративний протокол від 17.03.2023, який на його думку, є сфальшованим, оскільки підписи у ньому він не проставляв та пояснень працівнику поліції, посилання на які містяться у протоколі, \~не надавав. Рапорт працівника поліції не є належним та допустимим доказом в підтвердження вчинення позивачем правопорушення, оскільки складений зацікавленою особою у даній справі. Подібні висновки висловлював Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 у справі № 524/5741/16-а. Фотознімок також не мав враховуватись судом, оскільки як у адміністративному протоколі, так і у спірній постанові, відсутні посилання на технічний засіб, за допомогою якого він зроблений. Інших доказів в підтвердження наявності в діях позивача правопорушення за ст. 152 КУпАП відповідач не надав. Суд першої інстанції не звернув уваги і на порушення відповідачем процедури розгляду справи в частині позбавлення позивача права на користування професійною правовою допомогою. Таким чином, вважає, що відповідачем не доведено факту вчинення ним правопорушення, що свідчить про протиправність спірної постанови та є підставою для її скасування. Крім того, звертає увагу, що суд першої інстанції при вирішенні справи не застосував правові висновки Верховного Суду, що є порушенням ч. 5 ст. 242 КАС України. Також просить врахувати порушення територіальної підсудності судом, оскільки позов подано ним до Полтавського районного суду Полтавської області (за місцем своєї реєстрації), в свою чергу зазначений суд передав справу за підсудністю до Ленінського районного суду м. Полтави. Натомість, Ленінський районний суд м. Полтави, всупереч ч. 2 ст. 30 КАС України, повернув справу за підсудністю у Полтавський районний суд Полтавської області. Вказані обставини призвели до розгляду справи неповноважним судом та суттєвому перевищенню десятиденного строку розгляду справи, передбаченого ст. 286 КАС України. Виконавчий комітет Подільської районної у місті Полтаві ради (далі відповідач) не надав відзив на апеляційну скаргу. Відповідачем надано до апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю надати відзив на апеляційну скаргу в строк, встановлений судом та надання додаткового часу для його складення. 06.02.2024 у зв`язку з перебуванням у відпустці судді Перцової Т.С., на підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, визначений новий склад колегії: головуючий суддя Русанова В.Б., судді Жигилій С.П., Присяжнюк О.В. Колегія суддів, розглянувши клопотання зазначає, що нормами КАС України передбачено особливості розгляду окремих категорій термінових адміністративних справ та встановлено скорочені строки їх розгляду (10 днів). Як вбачається з матеріалів справи, відповідач отримав копію ухвали про відкриття апеляційного провадження від 29.01.2024 - 29.01.24 23:28, апеляційну скаргу - 10.01.24 04:46 що підтверджується довідками про доставку електронного листа в електронний кабінет системи "Електронний суд", судове засідання призначено на 06.02.2024. Отже, \~Виконавчий комітет Подільської районної у місті Полтаві ради мав достатньо часу для підготовки відзиву на апеляційну скаргу до судового засідання, призначеного на 06.02.2024, доказів наявності поважних причин, що свідчать про неможливість своєчасного подання відзиву на апеляційну скаргу відповідачем не надано. З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання \~відповідача не підлягає задоволенню. Учасники справи про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 229, ч. 1 ст. 308 КАС України справа розглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 17.03.2023 старшим ДОП ВП Полтавського РУП майором поліції Самофаловим М.А. складено протокол № 431849 відносно [PERSON] , згідно якого 17.03.2023 о 11:42 по [ADDRESS] , [PERSON] розмістив стіл для здійснення підприємницької діяльності, а саме для продажу саджанців без відповідних дозвільних документів, чим порушив п. 100.20 Правил благоустрою м. Полтава, затверджених рішенням одинадцятої сесії Полтавської міської ради сьомого скликання від 16.06.2017 та вчинив правопорушення, відповідальність за які передбачено ст. 152 КУпАП (а.с. 11). До протоколу додані рапорт, фотознімок, Правила благоустрою м. Полтава. 20.03.2023 Полтавське РУП ГУ НП в Полтавській області передало до адміністративної комісії при Виконавчому комітеті Подільської районної у м. Полтава ради матеріали адміністративної справи для вирішення питання щодо притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності (а.с. 10). Сторонами по справі не заперечується, що адміністративна комісія при Виконавчому комітеті Подільської районної у м. Полтава ради призначила розгляд справи про адміністративне правопорушення на 26.04.2023 о 14:00. 17.04.2023 позивач подав відповідачу клопотання про залучення йому в якості захисника адвоката з Регіонального центру вторинної правової допомоги (а.с. 8). 19.04.2023 відповідач листом повідомив [PERSON] про відмову у задоволенні клопотання з огляду на те, що він не підпадає під дію положень Закону України «Про безоплатну правову допомогу». Водночас роз`яснено, що відмова у задоволенні клопотання не перешкоджає йому користуватись юридичною допомогою адвоката чи іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи та буде обраний самостійно з метою реалізації свого права на захист (а.с. 9). 26.04.2023 адміністративна комісія при Виконавчому комітеті Подільської районної у м. Полтава ради склала постанову № 30, якою [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 152 КУпАП та накладено на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн (а.с. 6). Згідно постанови 17.03.2023 о 11:42 год по вул. Зіньківська, 6 [PERSON] розмістив стіл для здійснення підприємницької діяльності, а саме для продажу саджанців без відповідних дозвільних документів, чим порушив п. 100.20 Правил благоустрою м. Полтава, затверджених рішенням одинадцятої сесії Полтавської міської ради сьомого скликання від 16.06.2017. Не погодившись з постановою про адміністративне правопорушення, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна постанова складена відповідачем в межах, в порядку та у спосіб, встановлений чинним законодавством України. Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Згідно із ст.152 КУпАП, порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою територій населених пунктів - тягнуть за собою накладення штрафу на громадян від двадцяти до вісімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Частиною 1 ст. 1 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" передбачено, що благоустрій населених пунктів \~\~\~це комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" до повноважень міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить затвердження правил благоустрою територій населених пунктів. Відповідно до ст. 5 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" управління у сфері благоустрою населених пунктів здійснюють Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово - комунального господарства, Рада міністрів самоврядування Республіки Крим, місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування та інші органи влади в межах їх повноважень. Статтею 245 КУпАП регламентовано, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності. Статтею 278 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката. Статтею 280 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису. Згідно зі ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. На підтвердження факту порушення позивачем вимог ст.152 КУпАП України судом враховано: протокол № 431849 від 17.03.2023, рапорт майора поліції [PERSON] від 17.03.2023, фотознімок. Так, у протоколі від 17.03.2023 зазначено, що 17.03.2023 [PERSON] розмістив стіл для здійснення підприємницької діяльності, а саме для продажу саджанців без відповідних дозвільних документів, чим порушив п. 100.20 Правил благоустрою міста Полтава. За вказане порушення, на підставі протоколу, відповідачем притягнуто позивача до адміністративної відповідальності за ст. 152 КУпАП. Колегія суддів зазначає, що диспозиція статті 152 КУпАП є бланкетною, яка відсилає до нормативно-правових актів, які регулюють державні стандарти, норми і правила у сфері благоустрою населених пунктів, правила благоустрою територій населених пунктів та є обов`язковими для виконання. Тобто, відповідальність за вказаною статтею наступає в разі вчинення особою порушення існуючих державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою населених пунктів, правил благоустрою територій населених пунктів. Суть такого порушення, тобто вчинені особою фактичні дії (бездіяльність), зокрема їхня суть, час і місце вчинення, а також конкретні порушені правові норми (державні стандарти, норми і правила) повинні бути відображені (описані) в матеріалах справи про адміністративне правопорушення. Рішенням одинадцятої сесії Полтавської міської ради сьомого скликання від 16.06.2017 затверджені Правила благоустрою міста Полтава (далі - Правила), які є місцевим регуляторним актом та яким, зокрема, встановлено вимоги щодо благоустрою та утримання територій м. Полтава. Відповідно до п. 100.20 ст. 100 Правил підприємствам, організаціям, установам незалежно від їх відомчого підпорядкування та форм власності, фізичним особам-підприємцям, органам самоорганізації населення, а також громадянам, у тому числі іноземцям та особам без громадянства на об`єктах та елементах благоустрою забороняється: встановлювати та розміщувати без відповідного дозвільного документу тимчасові споруди для здійснення підприємницької діяльності, малі архітектурні форми, гаражі, конструкції, автолавки, трейлери, причепи, намети та лотки торгового та іншого призначення, майданчики сезонної торгівлі, столики, стільці, огорожі, антипаркувальні засоби, обмежуючі пристрої та будь-які інші конструкції різного призначення. З аналізу наведених норм вбачається, що для притягнення особи до адміністративної відповідальності за ст. 152 КУпАП слід довести факт розміщення нею об`єкту без відповідного дозвільного документу для здійснення саме підприємницької діяльності. Відповідно до ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Тобто однією з обов`язкових ознак підприємницької діяльності є систематичність її здійснення. Верховний Суд у постанові від 04.12.2023 у справі № 480/4636/19 врахував \~постанову Пленуму Верховного України «Про практику застосування судами законодавства про відповідальність за окремі злочини у сфері господарської діяльності» від 25.04.2003 № 3, в пункті 4 якої вказано, що під здійсненням особою, не зареєстрованою як суб`єкт підприємництва, будь-якого виду підприємницької діяльності з числа тих, що підлягають ліцензуванню, слід розуміти діяльність фізичної особи, пов`язану із виробництвом чи реалізацією продукції, виконанням робіт, наданням послуг з метою отримання прибутку, яка містить ознаки підприємницької, тобто провадиться зазначеною особою безпосередньо самостійно, систематично (не менше ніж три рази протягом одного календарного року) і на власний ризик. Отже, \~систематичною вважається діяльність у разі, коли подібні дії здійснюються протягом календарного року не менше ніж три рази. Згідно оскаржуваною постанови [PERSON] притягують до адміністративної відповідальності за розміщення столу із саджанцями на ньому, з метою здійснення підприємницької діяльності. Разом з тим, доказів які б вказували на те, що [PERSON] здійснював, або мав на меті здійснювати підприємницьку діяльність в розумінні ст. 42 ГК України відповідачем не надано ні суду першої, ні апеляційної інстанції. При цьому, позивач як в позові,так і в апеляційній скарзі зазначив, що свою вину не визнає, а відповідачем не надано \~доказів, що свідчили б про здійснення ним підприємницької діяльності щодо продажу саджанців. Надані позивачем пояснення в протоколі щодо розміщення ним столу для торгівлі саджанцями, вирощеними власноруч, колегія суддів вважає такими, що не свідчать про визнання ним вини, оскільки останні не свідчать про мету здійснення ним підприємницької діяльності. Крім того, лише факт визнання особою вини не може бути достатнім доказом правомірності рішення суб`єкта владних повноважень за відсутності інших належних доказів і не звільняє відповідача від доведення правомірності свого рішення. Вказані висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 08.07.2020 по справі № 177/525/17. Доводи апелянта щодо фільсіфікації протоколу від 17.03.2023 суд ставить під сумнів, оскільки позивачем не надано заяв про вчинення кримінального правопорушення у відповідні правоохоронні органи, як і рішень судів про притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності за цими обставинами. Рапорт працівника поліції, який врахований відповідачем в якості доказу вчинення [PERSON] правопорушення не може слугувати однозначним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення, що відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 20.05.2020 у справі №752/15787/16-а. Натомість, відомостей щодо залучення свідків працівником поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення та надання ними пояснень з приводу зафіксованого порушення ні протокол, ні спірна постанова не містять. Також колегія суддів вважає не належним доказом фотознімок, на якому зафіксований стіл із саджанцями та банками, біля якого стоїть особа чоловічої статі, оскільки останній не містить \~дати його здійснення, не дає можливість ідентифікувати місце розташування, а отже не містить інформації, що він зроблений саме в день складання протоколу про адміністративне правопорушення. Крім того, в протоколі не зазначено якими засобами здійснено фотознімок. Інших належних та допустимих доказів матеріали справи не містять і відповідачем таких не надано. Колегія суддів зазначає, що притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за умови наявності юридичного складу адміністративного правопорушення, в тому числі, встановлення вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними та допустимими доказами. В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості. Всі факти встановлені судом у сукупності викликають сумніви щодо факту самого правопорушення та законності його фіксації. Рішення суб`єкта владних повноважень повинно бути законним і обґрунтованим і не може базуватись на припущеннях та неперевірених фактах. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що спірна постанова прийнята за відсутності належних, достатніх та допустимих доказів, які б поза розумним сумнівом доводили факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 152 КУпАП, а тому постанова по справі про адміністративне правопорушення від 26.04.2023 підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі. Натомість, суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, наявним в матеріалах справи, неповно встановив обставини справи, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову. За вказаних обставин, судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового про задоволення позову. Разом з тим, колегія суддів не погоджується з доводами апелянта щодо порушення відповідачем процедури розгляду справи, а саме не забезпечення його адвокатом в порядку Закону України «Про безоплатну правову допомогу» з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи про адміністративне правопорушення, на засідання комісії не з`явився, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляв. Відповідно до ст. 268 КУпАП передбачено право особи, яку притягують до адміністративної відповідальності користуватись правовою допомогою. При цьому жодним нормативним документом не зобов`язано особу, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, саме забезпечувати адвокатом особу, що притягується до адміністративної відповідальності. Судом встановлено, що до початку розгляду справи позивача подано письмове клопотання про забезпечення його \~захисником адвокатом з Регіонального центру вторинної правової допомоги. За наслідками розгляду клопотання відповідачем надано відповідь, в якій роз`яснено, що заявник не підпадає під дію положень Закону України «Про безоплатну правову допомогу» в частині отримання безоплатної правової допомогу, водночас відмова у задоволенні клопотання не є перешкодою в користуванні юридичною допомогою адвоката чи іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи та буде обраний самостійно з метою реалізації свого права на захист. Отже, відповідачем не позбавлено позивача права на правову допомогу, оскільки \~відмова у забезпеченні безоплатною правовою допомогою не свідчить про порушення процедури розгляду справи про адміністративне правопорушення. Щодо доводів апеляційної скарги про порушення правил територіальної підсудності. З матеріалів справи вбачається, що позивачем пред`явлено позов за місцем своєї реєстрації до Полтавського районного суду Полтавської області. Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 16.05.2023 на підставі ст. 29 КАС України адміністративну справу № 545/1680/23 направлено на розгляд за підсудністю до Ленінського районного суду м. Полтави, за місцем знаходження відповідача. Разом з тим, ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 28.07.2023 справу № 545/1680/23 повернуто на розгляд до Полтавського районного суду Полтавської області. Колегія суддів зазначає, що згідно частин 1, 2 ст. 30 КАС України спори між адміністративними судами щодо підсудності не допускаються. Адміністративна справа, передана з одного адміністративного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 29 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження адміністративним судом, до якого вона надіслана. Проте, ухвала Ленінського районного суду м. Полтави від 28.07.2023 є чинною, сторонами по справі не оскаржена \~та є предметом апеляційного оскарження. Враховую, що відповідно до ст.30 КАС України спори між адміністративними судами щодо підсудності не допускаються, а також \~пред`явлення цього позову позивачем за альтернативною підсудністю, \~колегія суддів вважає, що справа розглянута повноважним судом першої інстанції. Решта доводів апеляційної скарги не впливають на висновки суду апеляційної інстанції. Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Враховуючи, вищенаведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги спростовують позицію суду, викладену в оскаржуваному судовому рішенні, підтверджують допущення судом першої інстанції порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позову. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Згідно ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2024 відстрочено [PERSON] сплату судового збору за подання апеляційної скарги у справі № 440/2968/23 до закінчення апеляційного розгляду справи. Враховуючи, що за наслідками апеляційного перегляду позов [PERSON] задоволено, \~судові витрати на сплату судового збору стягненню не підлягають.

Результат розгляду: granted