Рішення адміністративного суду від 2022-07-12 00:00:00+03

Історія справи. [PERSON] (далі - Позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві (далі - Відповідач), в якому просив: - визнати неправомірними дії Відповідача щодо відмови в призначенні пенсії Позивачу; - зобов`язати Відповідача призначити пенсію Позивачу, починаючи з 18.03.2020. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 грудня 2021 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю. Ухвалюючи таке рішення, суд виходив з того, що Позивач звернувся до Відповідача із заявою про призначення пенсії у довільній формі, яка не відповідала зразку заяви про поновлення пенсії, що встановлений додатком №3 до Порядку №22-1. Не погоджуючись з таким рішенням суду, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити постанову, якою задовольнити його позов у повному обсязі, зазначаючи, що він є громадянином України віком 73 роки, має трудовий стаж 25 років і 07 місяців та всі необхідні документи для призначення йому пенсії. Разом з тим, Апелянт вказує, що право на отримання пенсії є конституційним правом громадянина України і що кожен громадянин України має право на вибір місця його проживання зі збереженням усіх конституційних прав. При цьому, апелянт стверджує, що Відповідач безпідставно відмовив йому у реалізації його конституційного права на пенсійне забезпечення та призначення пенсії за віком. З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято за неповно встановлених обставин та з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цілому. Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 27.04.2022 та від 20.05.2022 було відкрито апеляційне провадження за апеляцією позивача, установлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду. У строк, установлений судом, відзив на апеляційну скаргу не надходив. Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Обставини справи, установлені судом першої інстанції. Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 24.02.2020 Позивач через свого представника звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії, до якої додав: копії паспорта громадянина України, ідентифікаційного коду, кпію трудової книжки, заяву про виплату пенсії на банківську установу, копію довіреності та копію паспорта довіреної особи. Листом від 18.03.2020 № 2600-0304-8/37334 Відповідач повідомив Заявника, що в наданому пакеті документів не надано оригінали та копії паспорта громадянина України, військового квитка та диплому Позивача, у зв`язку з чим законні підстави для призначення пенсії за віком, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», Позивачу як громадянину України, який виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю, відсутні. Позивач, вважаючи такі дії Відповідача протиправними, звернувся до суду з цим позовом. Нормативно-правове обґрунтування. Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), «Про громадянство України» від 18.01.2001 № 2235-III (далі - Закон № 2235-III), «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів» від 10.01.2002 № 2933-III (далі - Закон № 2933-III), Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року (далі - Конвенція), Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1). Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У частині першій статті 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України). Відповідно до ст. 2 Закону № 2235-III, якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. За громадянином України зберігається громадянство України незалежно від місця його проживання. Відповідно до ст. 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону №1058-IV (у редакції до 07.10.2009) виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. У разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (ст. 51 цього Закону). Конституційний Суд України в рішенні від 07.10.2009 №25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-IV щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. У пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами. Згідно з ч. 1 ст. 44 Закону № 1058 заява про призначення пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально. Документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії (ч. 5 ст. 45 Закону № 1058). Подання та оформлення документів для призначення пенсій врегульовано Порядком № 22-1. Згідно п. 1.1 Порядку № 22-1 заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім`ї у зв`язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, об`єднаного управління (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації). Особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред`явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік) (п. 2.9 Положення № 22-1). За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або документ відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також посвідку на постійне проживання (п. 22 Положення № 22-1). Документи, необхідні для призначення пенсії, можуть бути подані як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. Документи про стаж, вік та заробітну плату подаються тільки в оригіналах. У разі якщо підтвердженням страхового стажу є трудова книжка, надається копія з неї, завірена адміністрацією підприємства, установи, організації за місцем останньої роботи або органом, що призначає пенсію (п. 23 Положення № 22-1). Відповідно до Закону № 2933-III Україна приєдналася до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року. Згідно ст. 1 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, ця Конвенція поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються, зокрема, нотаріальні акти; d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами, у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів. Відповідно до ст. 3 Конвенції єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Згідно з п. 4.2 Порядку № 22-1 при прийманні документів орган, що призначає пенсію: 1) перевіряє правильність оформлення заяви, відповідність викладених у ній відомостей про особу даним паспорта та документам про стаж; 2) перевіряє зміст і належне оформлення наданих документів; 3) перевіряє копії відповідних документів, фіксує й засвідчує виявлені розбіжності (невідповідності), 4) видає пам`ятку пенсіонеру (додаток 4), копія якої зберігається у пенсійній справі. Не пізніше 10 днів після надходження заяви та за наявності документів, необхідних для призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший та поновлення виплати пенсії (у тому числі документів, одержаних відповідно до абзацу другого підпункту 3 пункту 4.2 цього розділу), орган, що призначає пенсію, розглядає подані документи та приймає рішення щодо призначення, перерахунку, переведення з одного виду пенсії на інший, поновлення раніше призначеної пенсії без урахування періоду, за який відсутня інформація про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України. Висновки суду апеляційної інстанції. Системний аналіз викладених правових норм дозволяє стверджувати, що право громадянина на призначення йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, а тому позивач має право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-1V. При цьому, колегія суддів ураховує висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), викладені в рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, про те, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Разом з тим, судова колегія зазначає, що вищенаведеними приписами чинного законодавства чітко визначено процедуру призначення пенсії, яка передбачає звернення особи або її представника до органу ПФУ з відповідною заявою та документами, передбаченими Порядком № 22-1. При цьому, законодавством вимагається подання для призначення пенсії виключно в оригіналах документів про стаж, вік і заробітну плату та допускається можливість подання заявником інших документів у належним чином завірених копіях. Перевіряючи доводи апеляційної скарги та усуваючи неповноту з`ясування судом першої інстанції обставин цієї справи, колегія суддів установила, що підставою для відмови Позивачу у призначенні пенсії стало ненадання ним оригіналу паспорту громадянина України, військового квитка та диплому. Втім, колегія суддів зазначає, що пунктом 2 Порядку № 22-1 визначено виключний перелік документів, які подаються для призначення пенсії, і такий перелік не містить ані військового квитка, ані диплому. Крім того, вказаним Порядком передбачено можливість подання заявником відповідних документів як в оригіналах, так і копіях, посвідчених нотаріально або адміністрацією підприємства, установи, організації, що подає документи заявника для призначення пенсії, чи органом, що призначає пенсію. При цьому, колегія суддів відзначає, що до заяви Позивача про призначення пенсії було додано копію нотаріально посвідченої довіреності на представника, що звернувся в інтересах Позивача. Однак, як вбачається з матеріалів цієї справи, відповідні законодавчі приписи Відповідачем не враховані. Більш того, жодного рішення за результатами розгляду заяви Позивача та доданих до неї документів, як таке передбачено ч. 5 ст. 45 Закону № 1058 та п. 4.2 Порядку № 22-1, Відповідачем не прийнято, а натомість складено лист, що не є рішенням суб`єкта владних повноважень. Також, колегія суддів зазначає, що подання Позивачем заяви про призначення йому пенсії без дотримання відповідної форми, за наявності в такій заяві відомостей, передбачених законодавством, не може бути самостійною правовою підставою для відмови в її належному розгляді та прийняття за нею відповідного рішення. Разом з тим, судова колегія приймає до уваги правовий підхід, закладений ЄСПЛ при вирішенні справи «Сутяжник проти РФ» (рішення від 25.04.2018) та застосований Верховним Судом у справах №№ 826/5575/17, 910/10616/17, відповідно до якого надмірне прагнення до чистоти, переваги форми над змістом є правовим пуризмом. Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про протиправність дій відповідача щодо відмови Позивачу у призначенні пенсії. Втім, з огляду на те, що Відповідачем не було здійснено повного, всебічного та об`єктивного розгляду заяви Позивача та доданих до неї документів і не прийнято за результатами їх розгляду відповідного рішення, тобто не реалізовано надані йому дискреційні повноваження, належним способом захисту прав Позивача в цій справі, який відповідатиме завданням адміністративного судочинства, регламентованим ст. 2 КАС України, буде зобов`язання Відповідача повторно розглянути заяву Позивача від 24.02.2020 (вх. № 8411/8 від 26.02.2020) з доданими до неї документами та прийняти рішення за результатами її розгляду, з урахуванням висновків суду, викладених у цій постанові. З огляду на це, колегія суддів, відповідно до ст. 9 КАС України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та задовольнити їх у такий спосіб, а в задоволенні позову в іншій частині вимог (щодо зобов`язання Відповідача призначити пенсію Позивачу) відмовити з підстав, наведених вище. Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було неповно встановлено обставини справи та порушено норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому. Відповідно до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права. Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга [PERSON] підлягає задоволенню частково, рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 грудня 2021 року - скасуванню, адміністративний позов - задоволенню частково. Розподіл судових витрат. Так, відповідно до частин першої, шостої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Отже, сплачений Позивачем у цій справі судовий збір підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Відповідача пропорційно до обсягу задоволених судом позовних вимог, тобто в розмірі 420,40 грн.

Результат розгляду: partial