Рішення адміністративного суду від 2022-11-10 00:00:00+02

[PERSON] звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Посольства України в Республіці Кіпр визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 вересня 2022 року адміністративний позов задоволено частково: визнано протиправними дії Посольства України в Республіці Кіпр з поширення персональних даних [PERSON] серед третіх осіб, яке мало місце 17.03.2020 року, за допомогою електронної пошти. В решті позову відмовлено. Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, Міністерство закордонних справ України звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Свої вимоги апелянт мотивує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення неповно досліджено обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права. У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження. Згідно зі ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши наявні докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. Судом першої інстанції встановлено, що у період з 11 до 20 березня 2020 року позивач разом з родиною перебував в Республіці Кіпр. При цьому позивач мав зворотній квиток з Кіпру до України на 17 березня 2020 року, проте він був скасований через скасування регулярних міжнародних пасажирських перевезень згідно розпорядження Кабінету Міністрів України №287-р від 14 березня 2020 року «Про тимчасове обмеження перетинання державного кордону, спрямоване на запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». 13 березня 2020 року, отримавши інформацію із засобів масової інформації про майбутнє закриття кордону, позивач звернувся до відповідача з проханням сприяти поверненню додому останнього та його родини. 14 березня 2020 року о 17:05 годин від відповідача з електронної пошти [INFO] позивач отримав наступне повідомлення: «Просимо усіх, хто з об`єктивних причин не встиг повернутися до України з Кіпру надіслати на наш емейл [INFO] контактні дані. З метою захисту персональних даних не потрібно вказувати повністю інформацію про себе. Достатньо вказати ім`я та контактний емейл, вік, причину (якщо сім`я: кількість осіб, імена, вік, наявність неповнолітніх дітей). Це НЕ означає, що питання спеціального рейсу вже вирішено, але ми будемо робити усе залежне, щоб ви повернулися додому». 14 березня 2020 року о 18:03 години, у відповідь на вищезгаданий лист позивачем на електронну пошту [INFO] була направлена запитувана інформація, зокрема і контактний емейл. [INFO] о 17:33 з електронної пошти [INFO] позивач отримав лист наступного характеру: « Шановні українці! Хто готовий повернутися до України з пересадкою в Афінах за власний рахунок? Терміново дайте знати на емейл [INFO] ». Отримуючи останнє повідомлення, позивач з`ясував, що є лише одним з 222 отримувачів листа. При цьому позивач міг бачити інші 221 адреси, а інші 221 отримувачі могли бачити емейл адресу позивача. Тобто, відправляючи лист, відповідач замість функції «Прихована копія листа» скористався функцією «Копія листа», коли відправляв вказане повідомлення, що також підтверджується самим відповідачем в наданому відзиві та поданій апеляційній скарзі. Позивач, вважаючи, що необмеженій кількості осіб стала відома електронна пошта позивача, а також інформація про те, що власник цієї електронною пошти, виходячи зі змісту листа: (а) є українцем, (б) перебуває у Республіці Кіпр, (в) хоче повернутися в Україну, а також сама по собі електронна пошта дозволяла ідентифікувати володільця електронної пошти як [PERSON] , оскільки мала назву [INFO] , почав переживати, чи не дізнаються про перебування в іншій країні його і його родини будь-які особи зі злочинними намірами, наприклад, з метою крадіжки з житла в Україні, яке на час їх перебування в іншій державі було порожнім, чи з будь-якою іншою метою, спрямованою на протиправне посягання на майнові чи немайнові права останнього. Отже, позивач, вважаючи дії відповідача протиправними, звернувся з даним позовом до суду. Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша); права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга). Як зазначив Конституційний Суд України, держава, виконуючи свій головний обов`язок - утвердження і забезпечення прав і свобод людини - повинна не тільки утримуватися від порушень чи непропорційних обмежень прав і свобод людини, але й вживати належних заходів для забезпечення можливості їх повної реалізації кожним, хто перебуває під її юрисдикцією; з цією метою законодавець та інші органи публічної влади мають забезпечувати ефективне правове регулювання, яке відповідає конституційним нормам і принципам, та створювати механізми, необхідні для задоволення потреб та інтересів людини (абзац перший пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016). Згідно з Основним Законом України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (частина друга статті 6); органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19). Таким чином, з наведених положень Конституції України вбачається, що межі здійснення повноважень, зокрема, органами виконавчої влади повинні визначатися законом. Відповідно до статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина перша); не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга). За юридичними позиціями Конституційного Суду України, викладеними у його Рішенні від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012: - «право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб» (абзац четвертий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини); - «перелік даних про особу, які визнаються як конфіденційна інформація, не є вичерпним» (абзац шостий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини); - «інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини» (абзац п`ятий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини). Отже, аналіз положень частин першої, другої статті 32 Конституції України, юридичних позицій Конституційного Суду України дає підстави для висновку, що втручання у конституційне право особи на приватне і сімейне життя шляхом збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди допускається, якщо воно передбачене законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Таке втручання вважатиметься законним у разі наявності підстави в національному законі, а також за умови, що такий закон відповідатиме принципу верховенства права, закріпленому в частині першій статті 8 Конституції України. За змістом визначень, наведених в ст.2 Закону України «Про персональні дані», персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована; згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки. Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку про те, що відомості про фізичну особу, зазначені в електронній адресі, є персональними даними, оскільки такі відомості можуть конкретно ідентифікувати особу. При цьому обробка персональних даних, що містяться в електронній адресі, повинна здійснюватися з конкретними і законними цілями за згодою суб`єкта персональних даних, якщо інше не встановлено законом. Оскільки в рамках спірних правовідносин іншого законом не встановлено, а відповідачем не заперечується факт поширення електронної адреси позивача, втім без його згоди, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправними дій Посольства України в Республіці Кіпр з поширення персональних даних [PERSON] серед третіх осіб, яке мало місце 17.03.2020 року, за допомогою електронної пошти. Щодо позовних вимог з приводу стягнення моральної шкоди, колегія суддів зазначає таке. Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Оскільки доводи та вимоги апеляційної скарги не стосуються рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, то колегія суддів рішення суду у цій частині не переглядає. Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Результат розгляду: denied