Рішення адміністративного суду від 2022-04-11 00:00:00+03

[PERSON] звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (далі - ГУ ДПС) про визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 05.02.2021 р. № Ф-515-11/65, зобов`язання вчинити дії щодо коригування в бік зменшення в ІКПП податкового боргу, сформованого у зв`язку з вимогою про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 5 лютого 2021 року № Ф-515-11/65. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.12.2021 р. позов задоволено частково, визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 05 лютого 2021 року № Ф-515-11/65; в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. Апелянт зазначає про неврахування судом першої інстанції, що спірна вимога включає в себе нарахування за 4 квартал 2013 року, а також нараховані за наслідками перевірок штрафні санкції. Також вважає, що позивач, будучи зареєстрованим як фізична особа-підприємець та платник єдиного внеску та не будучи особою, яка звільняється від сплати єдиного внеску, зобов`язаний визначати базу нарахування та сплачувати єдиний внесок у розмірі, не меншому за розмір мінімального страхового внеску. Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга має бути задоволена частково з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що [PERSON] зареєстрований 03.06.2011 р. як фізична особа-підприємець. 05.02.2021 р. ГУ ДПС у Дніпропетровській області на підставі даних інформаційної системи податкового органу прийнято вимогу №Ф-515-11/65 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на суму 39740,47 грн., в тому числі недоїмка в сумі 37713,78 грн. та штрафи в сумі 2026,69 грн. Недоїмку з єдиного внеску нараховано за період 2018-2020 роки, штрафні санкції донараховані по єдиному внеску за актом документальної позапланової перевірки від 03.01.2018 року №73/04-36-13-05/ [NUMBER] . Також судом першої інстанції встановлено та підтверджено довідкою ОК-5 «Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування «Індивідуальні відомості про особу», що позивач з 2017 по 2020 роки перебував у трудових відносинах з ТОВ «Люкс Кепітал», ТОВ «Латнія-Д Мілагро», ТОВ «Брендстаф», ТОВ «Мілта Трейд», ТОВ «Продос», ТОВ «Білд-Вікс», ТОВ «Агарта ЛТД». Вказаними підприємствами сплачено страхові внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за позивача у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений мінімум. Доказів отримання позивачем доходів від провадження підприємницької діяльності відповідачем не надано. Врахувавши, що позивач протягом 2018, 2019, 2020 років, які включені у періоди нарахування єдиного внеску оскаржуваною вимогою від 05.02.2021 року № Ф-515-11/65, був найманим працівником, отримував заробітну плату, з якої щомісячно відраховувались суми єдиного внеску не нижче встановленого законодавством розміру, суд першої інстанції вважав, що це виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї, тому дійшов висновку, що контролюючим органом невірно обчислено суму єдиного внеску виставленою вимогою, тому скасував вимогу від 05.02.2021 року № Ф-515-11/65 в повному обсязі. Разом з тим, суд першої інстанції вважав передчасними вимоги про зобов`язання ГУ ДПС у Дніпропетровській області вчинити дії щодо коригування в бік зменшення в ІКПП позивача податкового боргу, сформованого у зв`язку з вимогою про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 5 лютого 2021 року № Ф-515-11/65, зазначивши, що протиправність цієї вимоги встановлена цим судовим рішенням, яке на даному етапі не набрало законної сили, а також що із заявленої позовної вимоги не вбачається спрямованості на захист вже порушеного права, а відповідна вимога заявлена на майбутнє. Відповідачем судове рішення оскаржене в частині задоволених позовних вимог. Здійснюючи апеляційний перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд визнає приведений висновок про протиправність вимоги в повному обсязі необґрунтованим. Судом встановлено, що [PERSON] з 06.06.2011 р. перебуває на обліку в органах ДПС як фізична особа-підприємець, є платником єдиного внеску. За відомостями довідки ОК-5 «Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування «Індивідуальні відомості про особу» [PERSON] з вересня 2017 року по 2020 рік перебував у трудових відносинах з ТОВ «Люкс Кепітал», ТОВ «Латнія-Д Мілагро», ТОВ «Брендстаф», ТОВ «Мілта Трейд», ТОВ «Продос», ТОВ «Білд-Вікс», ТОВ «Агарта ЛТД», якими сплачено страхові внески на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за позивача у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений мінімум. ГУ ДПС у Дніпропетровській області 05.02.2021 р. прийнята вимога про сплату боргу (недоїмки) № Ф-515-11/65, якою повідомлено [PERSON] про те, що заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 39 740,47 грн., в тому числі недоїмка - 37 713,78 грн., штрафи - 2 026,69 грн. Виходячи з позиції контролюючого органу, у вимогу включено суму недоїмки з єдиного внеску за період 2018-2020 роки в загальній сумі 29 340,74 грн., штрафні санкції в розмірі 2 026,69 грн. (в сумі 1 856,69 грн., визначені рішенням №0067111305 від 16.02.2018 р., та в сумі 170 грн., визначені рішенням №0066681305 від 16.02.2018 р.), а також нараховані суми єдиного внеску за 4 квартал 2013 року в розмірі 1 218,67 грн., за 2017 рік в розмірі 8 448,00 грн. Спірним питанням під час апеляційного перегляду цієї справи є оцінка правомірності вимоги про сплату боргу (недоїмки), з огляду на наявність обов`язку сплачувати ЄСВ у мінімальному розмірі у позивача, який зареєстрований як фізична особа - підприємець, за умови, що у цей період він був найманим працівником, за якого роботодавцем сплачено ЄСВ у сумі, що не була меншою мінімального розміру, а також питання правомірності включення у вимогу нарахувань єдиного внеску за 2013 і 2017 року та суми штрафних санкцій. Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного. Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 р. № 2464-VI (далі Закон № 2464-VI), відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 якого недоїмкою є сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена територіальними органами Пенсійного фонду України у випадках, передбачених цим Законом. Платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, що обрали спрощену систему оподаткування (пункт 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI). Базою нарахування єдиного внеску для зазначених платників є сума нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються положеннями Закону про оплату праці, та сума винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами (абзац перший пункту 1 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI). Також платниками єдиного внеску, як зазначено у пункті 4 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI, є фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску. Верховним Судом в постанові від 04.12.2019 р. в справі № 440/2149/19 висловлена правова позиція, яка полягає у тому, що особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем. Відповідно до абзацу 7 частини першої статті 4 Закону №2464-VI роботодавцями є військові частини та органи, які виплачують грошове забезпечення, для таких осіб: військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби). Таким чином, зважаючи на те, що позивач в період з 2018-2020 років був найманим працівником, тобто був застрахованою особою, а платником єдиного внеску (роботодавцем) за нього сплачувався єдиний внесок щомісячно, а також враховуючи не надання відповідачем доказів здійснення позивачем у зазначеному періоді підприємницької діяльності та отримання доходу від цього виду діяльності, суд погоджує висновок суду першої інстанції про відсутність у позивача обов`язку зі сплати єдиного внеску як фізичною особою-підприємцем та протиправність оскарженої вимоги в частині нарахованої контролюючим органом суми єдиного внеску за 2018-2020 роки в розмірі 29 340,74 грн. Доводи апелянта стосовно того, що робота позивача за трудовим договором на підприємстві не виключає можливості здійснення ним підприємницької діяльності, а Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не передбачено звільнення від сплати єдиного внеску фізичної особи-підприємця, яка одночасно є найманим працівником, спростовані приведеними вище висновками суду. Разом з тим, оскільки відсутні докази, що позивач в четвертому кварталі 2013 року та з січня по серпень 2017 року був найманим працівником, за нього роботодавцем сплачувався єдиний внесок в розмірі, не меншому за розмір мінімального страхового внеску, суд визнає обґрунтованим нарахування контролюючим органом позивачу єдиного внеску за ці періоди в розмірі в розмірі 1 218,67 грн. та 5 632,00 грн. (704 грн. (розмір мінімального страхового внеску у 2017 році) х 8 місяців) відповідно. Крім того, суд не може погодити висновок суду першої інстанції щодо протиправності вимоги в частині штрафних санкцій в розмірі 2 026,69 грн. Так, штрафні санкції в сумі 1 856,69 грн. застосовані до позивача рішенням №0067111305 від 16.02.2018 р., а штрафні санкції в сумі 170 грн. застосовані рішенням №0066681305 від 16.02.2018 р. Частиною одинадцятою статті 25 Закону №2464-VI передбачена компетенція контролюючого органу у питанні застосування до платника єдиного внеску штрафних санкцій. Відповідно до частини п`ятнадцятою статті 25 Закону №2464-VI рішення податкового органу про нарахування пені та/або застосування штрафів, передбачених частинами одинадцятою і дванадцятою цієї статті, є виконавчим документом. У разі якщо платник єдиного внеску не сплатив зазначені в рішенні суми протягом десяти календарних днів, а також не повідомив у цей строк податковий орган про оскарження рішення, таке рішення передається державній виконавчій службі в порядку, встановленому законом. Суми штрафів та нарахованої пені, застосованих за порушення порядку та строків нарахування, обчислення і сплати єдиного внеску, стягуються в такому самому порядку, що і суми недоїмки із сплати єдиного внеску. Суми штрафів та нарахованої пені включаються до вимоги про сплату недоїмки, якщо їх застосування пов`язано з виникненням та сплатою недоїмки. За приписами частини шістнадцятої статті 25 Закону №2464-VI строк давності щодо нарахування, застосування та стягнення сум недоїмки, штрафів та нарахованої пені не застосовується. Рішення про застосування до позивача штрафних санкцій від 16.02.2018 р. №0067111305 та №0066681305 позивачем не оскаржені, є узгодженими, штрафні санкції позивачем не сплачені, відповідно, вважаються боргом (недоїмкою), тому обґрунтовано включені відповідачем до вимоги. З цього питання суд вважає за необхідне зауважити, що судом першої інстанції неправильно встановлено, що вимога включає тільки нарахування єдиного внеску за період 2018-2020 роки, адже як поясненнями відповідача, викладеними у відзиві на позов, так й відомостями ІКП підтверджено, що у вимогу про сплату боргу (недоїмки), яка є предметом судового контролю в цій справі, увійшли суми недоїмки зі сплати єдиного внеску за 4 квартал 2013 року, 2017 рік, 2018-2020 роки, а також суми несплачених штрафних санкцій. Підсумовуючи викладене, суд доходить до висновку, що вимога про сплату боргу (недоїмки) від 05.02.2021 р. № Ф-515-11/65 є протиправною та має бути скасована в частині суми недоїмки з єдиного внеску за період вересень-грудень 2017 року (2 816 грн.), 2018-2020 роки (29 340,74 грн.) в загальній сумі 32 156,74 грн., в іншій частині вимога є обґрунтованою. Позивачем не оскаржене в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов`язання ГУ ДПС вчинити дії щодо коригування в бік зменшення в ІКПП податкового боргу, сформованого у зв`язку з вимогою про сплату боргу (недоїмки) з єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 5 лютого 2021 року № Ф-515-11/65, тому в цій частині судове рішення не переглядається. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, не доведеними є обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не в повній мірі відповідають обставинам справи, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення. Оскільки предметом позову в цій справі є рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 6 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених цим пунктом.

Результат розгляду: partial