Рішення адміністративного суду від 2022-05-10 00:00:00+03

Короткий зміст позовних вимог. У травні 2021 року Головне управління ДПС у Миколаївській області (далі ГУ ДПС у Миколаївській області) звернулося до суду першої інстанції з позовом до [PERSON] , в якому просило стягнути, з останнього як власника об`єктів нежитлової нерухомості, до державного бюджету податковий борг в сумі 45 658,56 грн., який виник у зв`язку з несплатою податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за період 2017-2019 роки. В обґрунтування позовних вимог ГУ ДПС у Миколаївській області зазначило, що заборгованість з податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки виникла у зв`язку з несплатою відповідачем узгоджених податкових зобов`язань, що були нараховані на підставі: податкового повідомлення-рішення від 27.04.2018 №0382078-1302-1411 на суму 13593,60 грн; податкового повідомлення-рішення №0068106-5106-1411 від 21.05.2019 на суму 15815,30 грн; податкового повідомлення-рішення №0067473-5105-1411 від 22.05.2020 на суму 16249,66 грн. Також контролюючий орган зазначає про направлення 08.07.2019, на адресу [PERSON] , податкової вимоги. Короткий зміст рішення суду першої інстанції. Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2021 року, ухваленого за результатами розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), позов ГУ ДПС у Миколаївській області задоволено. Суд стягнув з [PERSON] як власника об`єктів нежитлової нерухомості до державного бюджету податковий борг в сумі 45 658,56 грн., який виник у зв`язку з несплатою податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки за період 2017-2019 роки. Задовольняючи вимоги щодо стягнення податкового боргу, суд першої інстанції, виходив, у тому числі, із приписів пункту 59.1 статті 59 \~Податкового кодексу України, де \~\~визначено, що у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Суд першої інстанції відзначив, що контролюючий орган направив на адресу позивача податкову вимогу форми "Ф" №79-10 від 08.07.2019, проте, останній її не виконав. Також, суд проаналізувавши базу даних «Діловодство спеціалізованого суду», а також дані Єдиного Державного реєстру судових рішень, інформації щодо стадій розгляду судових справ, яка міститься на офіційному веб-порталі «Судова влада» встановив, що нараховані позивачу податкові зобов`язання за податковими повідомленнями рішеннями не оскаржені, тобто є узгодженими, також \~є неоскарженою податкова вимога. Ураховуючи відсутність доказів, які б спростували факт існування за [PERSON] заборгованості, суд поважав вимоги контролюючого обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву. Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, [PERSON] , в апеляційній скарзі, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Передусім [PERSON] вказує на порушення судом першої інстанції його права знати про судове засідання, надавати пояснення та докази щодо поданого позову. Відповідач наголошує, що не отримував ухвали суду про відкриття провадження в адміністративній справі і відмітка на поштовому відправленні про те, що воно, за його заявою було повернуто на адресу суду, не відповідає дійсності. Неотримання поштової кореспонденції відповідач пояснює неправильним зазначенням ГУ ДПС у Миколаївській області та судом поштового індексу. Далі, скаржник зазначає про знищення об`єкта нерухомого майна в 2008 році у зв`язку з пожежею, що підтверджується судовими рішеннями, рішенням Баштанської сільради від 29.08.2019 №16 «Про затвердження акта обстеження демонтованої нежитлової будівлі», актом комісійного обстеження від 27.07.2019. Також скаржник стверджує, що він повідомляв податковий орган про відсутність у нього нежитлового приміщення і це було задовго до прийняття податкових повідомлень рішень. Позаяк, за поясненнями \~ [PERSON] , його контролюючий орган не попередив про обов`язок підтвердити відсутність нерухомого майна, яке знищено, він не надавав з цього приводу документів. У відзиві на апеляцію ГУ ДПС у Миколаївській області зазначає про необґрунтованість її доводів та про відсутність підстав для її задоволення. Ключовим доводом відзиву є те, що за приписами статей 346 та 349 Цивільного кодексу України, в редакції, яка діяла до 21.04.2019, у разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Оскільки, як зазначає позивач, за [PERSON] в податковому періоді з 2017 по 2019 роки було зареєстровано в державному реєстрі право власності на об`єкт нерухомого майна, останній, являвся об`єктом оподаткування незалежно від його знищення. Ураховуючи, що апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції, відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розглянув справу в порядку письмового провадження. Фактичні обставини справи. Із матеріалів, наданих [PERSON] суду апеляційної інстанції, встановлено, що з січня 2005 року, він орендував частину нежитлового приміщення (складу), розташованого по [ADDRESS] для зберігання зерна. У зв`язку з пожежею, що відбулася 03.08.2008, зерно, яке зберігалося в орендованому позивачем складу, стало непридатним для використання. [PERSON] звернувся до Баштанського райсуду Миколаївської області з позовом про відшкодування збитків, завданих пожежею і, рішенням суду від 16.03.2010 у справі №2-32/10, з відповідачів на користь позивача стягнуті кошти за знищене та пошкоджене зерно. Як випливає з рішення Баштанського райсуду Миколаївської області від 13.12.2010 у справі №2-786/10 [PERSON] було відмовлено в задоволенні позову про відшкодування шкоди завданої приміщенню складу, що розташований по [ADDRESS] , у зв`язку з пожежею, яка відбулася 03.08.2008. Підставою для відмови стало те, що на час пожежі [PERSON] не був власником даного нежитлового приміщення, адже набув на нього право власності лише 31.08.2010, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. Далі, із рішення Баштанської міської ради №162 від 29.08.2019 «Про затвердження акта обстеження нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] » вбачається, що даний акт складений з метою проведення державної реєстрації припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме нежитлової будівлі, яка належить [PERSON] , згідно з свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 31.08.2010, серії [NUMBER] . За змістом акта обстеження нежитлової будівлі випливає, що вона демонтована. Розрахунок податкової заборгованості за несплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, свідчить про те, що вона складає 45 658,56 грн. Вказаний борг нараховано відповідачу згідно податкового повідомлення-рішення від 27.04.2018 №0382078-1302-1411 на суму 13 593,60 грн.; податкового повідомлення-рішення №0068106-5106-1411 від 21.05.2019 на суму 15 815,30 грн.; податкового повідомлення-рішення №0067473-5105-1411 від 22.05.2020 на суму 16 249,66 грн. Як установлено матеріалами справи зазначені податкові повідомлення-рішення направлено на адресу [PERSON] поштовим зв`язком та отримані ним, що підтверджується рекомендованим повідомленнями про вручення. Наведені податкові повідомлення-рішення [PERSON] не були оскаржені. З підстав наявності у відповідача несплаченого боргу ГУ ДПС в Миколаївській області винесло податкову вимогу форми «Ф» №79-10 від 08.07.2019, яку направило на адресу відповідача поштовою кореспонденцією. Дана вимога отримана [PERSON] , про що свідчить зворотне повідомлення про вручення, та не оскаржена. Джерела правового регулювання (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та оцінка суду апеляційної інстанції доводів апеляції і висновків суду першої інстанції. Переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що наявні підстави для часткового задоволення апеляції, з огляду на таке. Відповідаючи на доводи апеляційної скарги, колегія суддів керується наступними нормами податкового законодавства. Відповідно до п.п.16.1.4 п.16.1 ст.16 Податкового кодексу України \~платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи. Підпунктом 14.1.39 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України \~встановлено, що грошове зобов`язання платника податків - це сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності. Податковий борг, за приписами підпункту 14.1.175. пункту 14.1 ст.14 Податкового кодексу України, це сума узгодженого грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання. Згідно з п. 59.1 ст. 59 Податкового кодексу України \~\~у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Пунктом 59.4 статті 59 Податкового кодексу України, передбачено, що податкова вимога надсилається також платникам податків, які самостійно подали податкові декларації, але не погасили суми податкових зобов`язань у встановлені цим Кодексом строки, без попереднього надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. Стаття 266 Податкового кодексу України \~\~регулює порядок нарахування та сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки Відповідно до підпункту \~\~266.1.1 пункту \~266.1 статті 266 Податкового кодексу України\~ платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Згідно підпунктом 266.2.1 пункту \~266.2 статті \~266 Податкового кодексу України \~\~\~\~\~об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. Підпункти \~\~266.3.1,\~ 266.3.2,\~ 266.3.3 пункту \~266.3 статті \~266 Податкового кодексу України \~\~унормовують, що\~ базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності. База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи із загальної площі кожного окремого об`єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об`єкт. За приписами \~підпункту 266.9.1. пункту 266.9 статті 266 Податкового кодексу України \~\~\~податок сплачується за місцем розташування об`єкта/об`єктів оподаткування і зараховується до відповідного бюджету згідно з положеннями\~ Бюджетного кодексу України. Фізичні особи можуть сплачувати податок у сільській та селищній місцевості через каси сільських (селищних) рад або рад об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, за квитанцією про прийняття податків. Відповідно до підпункту 266.10.3. пункту 266.10 статті 266 Податкового кодексу України \~\~податкове зобов`язання з цього податку може бути нараховано за податкові (звітні) періоди (роки) в межах строків, визначених\~ пунктом 102.1\~ статті 102 цього Кодексу. Стаття 346 Цивільного кодексу України встановлює підстави для припинення права власності і однією з підстав є знищення майна. Відповідно до приписів статті 349 Цивільного кодексу України, в редакції, яка діяла до 21.04.2019, у разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. Відповідно до пункту 75 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень \~затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12. 2015 №11275 для державної реєстрації припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, об`єкт незавершеного будівництва у зв`язку з його знищенням подаються: 1) документ, відповідно до якого підтверджується факт такого знищення; 2) документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна (крім випадків, коли право власності на такий об`єкт вже зареєстровано в Державному реєстрі прав або коли такі документи було знищено одночасно із знищенням такого об`єкта). Як було встановлено судовим рішенням від 13.12.2010 у справі №2-786/10, [PERSON] зареєстрував за собою право власності на знищений об`єкт нежитлової нерухомості 31.08.2010. Тільки 29.08.2019 був складений відповідний акт для направлення його до відділу державної реєстрації \~виконавчого комітету Баштанської міської ради для внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно для проведення реєстрації припинення права власності на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: [ADDRESS] . Доказів про те, що на момент слухання даної справи, проведена реєстрація припинення права власності відсутні. Таким чином, в період з 2017 по 2019 роки, тобто в \~період прийняття \~ГУ ДПС у Миколаївській області податкових повідомлень - рішень про нарахування [PERSON] податку на нерухоме майно відмінне від земельної ділянки, останній являвся його власником. Саме в цій період діяла редакція статті 349 Цивільного кодексу України, яка зобов`язувала власника у випадку знищення його нерухомого майна звертатися з заявою до державного реєстратора про припинення права власності. Зважаючи на викладене, слід погодитися з доводами суду першої інстанції про те, що контролюючий орган, нараховуючи відповідачу даний податок, діяв на підставі закону та в межах повноважень. Доводи скаржника про те, що він повідомляв податковий орган про знищення належного йому нерухомого майна, правового значення не мають, адже єдиною підставою для ненарахування такого податку повинні бути відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про відсутність реєстрації за платником податків права власності. Розглядаючи доводи скаржника про порушення його права на справедливий суд, що виразилося у неналежному повідомленні про розгляд справи, колегія суддів встановила таке. Як правильно зауважив скаржник, с. Добре, де він зареєстрований та проживає має поштовий індекс 56156. Матеріали справи містять докази відправлення позивачу поштової кореспонденції (а.с.32-36) за іншим індексом - 56203. Із загальновідомих джерел цей індекс належить смт Березнегувате, Березнегуватський р-н, Миколаївська обл. Слід погодитися із скаржником, що дана помилка слугувала підставою для неотримання ним ухвали про відкриття провадження в адміністративній справі та відповідно позбавила його права на захист щодо заявлених позовних вимог. Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Зокрема, право на публічний розгляд», передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод, означає право на «усне слухання». І це право було б позбавлене смислу, якби сторона у справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість брати участь у ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана до суду таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи. Пункт 3 частини 3 статті 317 КАС України встановлює, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, якщо справу розглянуто адміністративним судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою. У зв`язку з порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, судове рішення слід скасувати та ухвалити нове про задоволення позову ГУ ДПС у Миколаївській області про стягнення з [PERSON] податкового боргу. З огляду на результат апеляційного розгляду, судові витрати розподілу не підлягають. Стаття 328 КАС України встановлює право учасників справи, а також осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки на касаційне оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом. Водночас пункт 2 частини 5 вказаної статті встановлює, що не підлягають касаційному оскарженню, у тому числі судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково. Відповідно до вимог ст. 263 КАС України, суд розглядає справи щодо стягнення грошових сум, що ґрунтуються на рішеннях суб`єкта владних повноважень, щодо яких завершився встановлений цим Кодексом строк оскарження та сума яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ураховуючи, що дана справа правомірно була розглянута судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), після її перегляду в апеляційному порядку, відсутні підстави для касаційного оскарження.

Результат розгляду: partial