Рішення адміністративного суду від 2022-07-06 00:00:00+03

24 листопада 2021 р. [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини [NUMBER] в якому просив: - визнати протиправною бездіяльність Військової частини [NUMBER] по відношенню до [PERSON] щодо не нарахування та не виплати у повному обсязі індексації грошового забезпечення у період з 01.12.2015 р. по 30.06.2020 р. із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р. - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 р. по 30.06.2020 р. - березень 2018 року; - зобов`язати Військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити на користь [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 р. по 30.06.2020 р. із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення в період з 01.12.2015 р. по 28.02.2018 р. - січень 2008 року, а в період з 01.03.2018 р. по 30.06.2020 р. - березень 2018 року, відповідно до абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2018 року №1078. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2022 р. у справі № 160/23282/21 адміністративний позов [PERSON] до Військової частини [NUMBER] про визнання бездіяльності щодо не нарахування та не виплати у повному обсязі індексації грошового забезпечення протиправною, зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення - задоволено. Не погодившись з рішенням суду, Військовою частиною [NUMBER] подано апеляційну скаргу, згідно якої скаржник просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2022 р. у справі № 160/23282/21, як таке що винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводами апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не враховано того факту, що у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у січні 2016 року - лютому 2018 року у Міноборони не було. Окрім того, Порядок № 1078 не передбачає механізм нарахування та виплати індексації за попередні роки. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вбачає підстави для часткового задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, [PERSON] з 22.07.2015 р. по 30.06.2020 р. проходив військову службу у Військовій частині [NUMBER]. Відповідно до копії витягу із наказу командира Військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) від 30.06.2020 р. №139, прапорщика [PERSON] , командира взводу забезпечення роти матеріального забезпечення, виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 30 червня 2020 р. Вважаючи, що відповідач протиправно не нарахував та не виплатив індексацію грошового забезпечення за період служби у Військовій частині [NUMBER], позивач звернувся до суду. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки у період проходження служби з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року підвищення посадового окладу позивача за посадою відбулось у січні 2008 року, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації має здійснюватись наростаючим підсумком з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року із застосуванням базового місяця січня 2008 року. Однак, постанова Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року № 1294 діяла до дати набрання чинності постанови Кабміну України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 р. № 704, якою встановлені нові розміри посадових окладів військовослужбовців, а саме 01 березня 2018 року, а відтак після 01.03.2018 року змінено базовий місяць для проведення індексації та обчислення індексації повинно здійснюватися з урахуванням абзацу 4 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року №1078. Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на викладене. Відповідно до ст.6 Закону №1282-ХІІ у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно ст. 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», індексацію доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, віднесено до державних соціальних гарантій, що, згідно зі ст.19 цього Закону, є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначено постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078. Пунктом 4 вказаного Порядку встановлено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби. Відповідно до абзацу 8 пункту 4 Порядку у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства. Таким чином, індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. За вимогами вказаних нормативно - правових актів проведення індексації у зв`язку зі зростанням споживчих цін (інфляцією) є обов`язковою для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Аналогічну правову позицію у подібних правовідносинах висловлено Верховним Судом у постанові від 12.12.2018р. по справі №825/874/17. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позивач має право на виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року, а відтак позовні вимоги в цій частині правильно задоволені судом першої інстанції. Проте, щодо позовних вимог в частині застосування при проведенні індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.12.2015р. по 28.02.2018р. року включно - січня 2008 року як базового місяця, з урахуванням абзацу 4 п.5 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. №1078 слід зазначити наступне. На момент початку невиплати позивачу індексації грошового забезпечення, пункт 5 Порядку № 1078 передбачав, що у разі підвищення тарифних ставок (окладів), пенсій або щомісячного довічного грошового утримання, стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення. У разі зростання заробітної плати за рахунок інших її складових без підвищення тарифних ставок (окладів) сума індексації не зменшується на розмір підвищення заробітної плати. У разі коли відбувається підвищення тарифної ставки (окладу), у місяці підвищення враховуються всі складові заробітної плати, які не мають разового характеру. Враховуючи вищенаведене вбачається, що підставою для встановлення базового місяця індексації є підвищення, зокрема, посадових окладів особи. Зміна розміру доплат, надбавок та премій не випливає на встановлення базового місяця індексації для початку обчислення індексу споживчих цін при нарахуванні індексації. Разом з цим, колегія судів зазначає, що відповідачем на момент розгляду даної справи не здійснено будь-якого розрахунку суми індексації грошового забезпечення позивача, в тому числі і встановлення базового місяця для її здійснення. За таких умов відсутні підстави вважати, що відбулося порушення прав позивача щодо застосування відповідачем базового місяця, який на думку позивача не повинен застосовуватись. Водночас, колегія суддів звертає увагу, що саме в процесі виконання рішення суду в порядку встановленому Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядком №1078, буде визначено базовий місяць для проведення індексації грошового забезпечення позивача. Окрім того, виходячи з положень ст.5 КАС України захисту підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено у майбутньому. Оскільки виплату та розрахунок індексації відповідачем проведено не було, тому в даному випадку право позивача щодо застосування певного базового місяця, з яким він не погоджується, не є порушеним. Таким чином, оскільки відповідачем на час виникнення спірних правовідносин не вчинялося будь-яких дій по визначенню базового місяця для проведення індексації грошового забезпечення позивачу, тому наразі відсутні підстави для висновку, що має місце порушення прав позивача, пов`язаних з визначенням базового місяця для проведення індексації за період з 01.12.2015 року по 28.02.2018 року. До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі № 240/11882/19. За таких обставин, колегія суддів приходить висновку, що у даному випадку повноваження щодо обрахунку індексації, в тому числі, щодо визначення базового місяця для такого нарахування, у відповідності до положень Порядку № 1078 та Закону № 1282-XII, покладається на відповідача, а тому, підстави для зобов`язання останнього здійснити розрахунок індексації позивача з урахуванням базового місяця січень 2008 року відсутні. Колегія суддів не приймає посилання Військової частини [NUMBER] на роз`яснення директора Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.01.2016 року №248/3/9/1/2 про зупинення нарахування індексації грошового забезпечення до окремого роз`яснення, адже це суперечить частині 1 статті 7 КАС України, яка передбачає, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Таким чином, враховуючи, що встановлення місяця підвищення (базового місяця) у відповідності положень Порядку № 1078 та Закону України Про індексацію грошових доходів населення відноситься до компетенції Військової частини [NUMBER], колегія суддів вважає, що у даному випадку позовні вимоги в частині застосування базового місяця - січень 2008 року задоволенню не підлягають. Так само, колегія суддів не може погодитися та вважає помилковими висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог за період з 01.03.2018 по 30.06.2020 із застосуванням базового місяця для обчислення індексації з огляду на наступне. Суд апеляційної інстанції приймає до уваги доводи скаржника про те, що розрахунок індексації грошового забезпечення є компетенцією органу з якого звільнено позивача, як органу, в якому останній проходив службу і який виплачував йому грошове забезпечення. Саме на відповідача за наявності законних підстав покладається обов`язок нарахувати та виплатити позивачу індексації грошового забезпечення. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Здійснюючи судочинство Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово аналізував наявність, межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 17.12.2004 у справі Педерсен і Бодсгор проти Данії зазначено, що здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень. У рішенні ЄСПЛ від 02.06.2006 у справі Волохи проти України (заява № 23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є передбачуваною , якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. …надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання . Тобто, під дискреційним повноваженням слід розуміти компетенцію суб`єкта владних повноважень на прийняття самостійного рішення в межах, визначених законодавством, та з урахуванням принципу верховенства права. Зміст компетенції органу виконавчої влади складають його повноваження - певні права та обов`язки органу діяти, вирішуючи коло справ, визначених цією компетенцією. В одних випадках це зміст прав та обов`язків (право діяти чи утримуватися від певних дій). В інших випадках органу виконавчої влади надається свобода діяти на свій розсуд, тобто оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів дій (або утримуватися від дій) чи один з варіантів можливих рішень. За таких обставин, слід вказати, що у даному випадку повноваження щодо обрахунку індексації, в тому числі, щодо визначення базового місяця для такого нарахування, у відповідності до положень Порядку №1078 та Закону №1282-XII, покладається на відповідача. Вказані висновки щодо вирішення аналогічного у цій справі питання узгоджуються із позицією Верховного Суду, що викладена у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі №240/11882/19. На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову [PERSON] шляхом визнання протиправною бездіяльності в/ч [NUMBER] щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 30.06.2020 та зобов`язання виплатити індексацію грошового забезпечення за вказаний період. Зважаючи на наведені вище висновки безпідставним є задоволення позовних вимог в частині визначення базового місяця для нарахування індексації. Тому в задоволені позову в цій частині необхідно відмовити. Підсумовуючи вищевказане, суд апеляційної інстанції вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення даного позову у спосіб, що визначений судом не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, а тому оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, з наведених вище підстав. Відповідно до статті 317 КАС підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З огляду на зазначене, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права (неправильне тлумачення), що призвело до безпідставного задоволення позову у визначений судом спосіб, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Результат розгляду: partial