Рішення адміністративного суду від 2022-05-03 00:00:00+03

У жовтні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з адміністративним позовом у якому просив: - визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови у призначенні пенсії по інвалідності відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" № 3723-ХІІ; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до стажу державної служби періоди роботи Позивача на посаді начальника відділу ведення Державного реєстру виборців Андрушівської райдержадміністрації з 04.07.2001 по 26.02.2021року; - зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити Позивачу з 26 серпня 2021року пенсію по інвалідності відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" № 3723-ХІІ з урахуванням довідки про заробітну плату від 31.08.2021року. В обґрунтування позову зазначає, що 26.08.2021 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області із заявою про призначення пенсії по інвалідності відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" №3723-ХІІ з врахуванням довідки про заробітну плату від 31.08.2021року. Однак, Відповідач листом від 24.09.2021 року повідомив його про відмову у призначенні такої пенсії. Позивач вважає, що Відповідач протиправно до стажу державної служби не врахував його період роботи на посаді начальника відділу ведення Державного реєстру виборців Андрушівської райдержадміністрації. На день звернення Позивач досяг необхідно віку в 59 років, мав загальний стаж роботи понад 41 рік, в тому числі більше 10 років державної служби, а тому має право на призначення вказаної пенсії по інвалідності відповідно до ст.37 Закону України "Про державну службу" № 3723-ХІІ. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати\~оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом\~першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального та процесуального права, також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , відповідно до акта огляду МСЕК від 16 травня 2019 року є інвалідом ІІ групи (загальне захворювання) й отримує пенсію по інвалідності на підставі Закону № 1058-IV, починаючи з 05 травня 2021 року. Відповідно до довідки Андрушівської районної державної адміністрації Житомирської області № 01-10/126 від 04.03.2021 [PERSON] дійсно працював в Андрушівській райдержадміністрації з 11.12.2007 року на посаді начальника відділу ведення Державного реєстру виборців апарату райдержадміністрації по 26.02.2021 року включно. Стаж державної служби станом на 26.02.2021 становить 16 років 02 місяці 26 днів. Позивач 26.08.2021 року звертався до Відповідача із заявою про призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України "Про державну службу" (а.с.25). За результатами розгляду такого звернення Відповідач листом від 24.09.2021року повідомив Позивача, що пенсія по 2 групі інвалідності виплачується в розмірі 90 відсотків пенсії за віком. Одночасно Позивачу було роз`яснено, що Закон України "Про державну службу" передбачає призначення такої пенсії за умови досягнення 62 річного віку та наявності страхового стажу не менше 35 років (а.с.26-27). Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з цим адміністративним позовом за захистом порушених, на її думку, прав та інтересів. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) установлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 19 квітня 1993 року у справі Краска проти Швейцарії встановлено: Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті , тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Згідно з вимогами ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості й в інших випадках, передбачених законом (ст. 46 Основного Закону). Згідно зі ст.46 Конституції України право на пенсійне забезпечення гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Зміст та обсяг права громадян на пенсійне забезпечення полягає у їх матеріальному забезпеченні шляхом надання трудових і соціальних пенсій, тобто щомісячних пенсійних виплат відповідного розміру в разі досягнення особою передбаченого законом віку чи визнання її інвалідом або отримання членами її сім`ї цих виплат у визначених законом випадках. Встановивши в законі правові підстави призначення пенсій, їх розміри, порядок обчислення і виплати, законодавець може визначати як загальні умови їх призначення, так і особливості набуття права на пенсію, включаючи для окремих категорій громадян пільгові умови призначення пенсії залежно від ряду об`єктивно значущих обставин, що характеризують трудову діяльність (особливості умов праці, професія, виконувані функції, кваліфікаційні вимоги, обмеження, ступінь відповідальності тощо). Законодавець повинен робити це з дотриманням вимог Конституції України, в тому числі принципів рівності та справедливості. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що обов`язковою умовою для збереження в особи права на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону № 3723-XII після 01 травня 2016 року є дотримання сукупності вимог, визначених ч.1 цієї статті і п.10, 12 розд. ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 889-VIII, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби, а тому позивач, хоч і мав станом на 01 травня 2016 року необхідний стаж державного службовця, але не має права на призначення пенсії, оскільки на час звернення до відповідача з відповідною заявою не досягнув 62-річного віку. При цьому суд першої інстанції зазначив про відсутність звуження обсягу існуючого права позивача на призначення пенсії по інвалідності, оскільки таке право збереглося в нього відповідно до Закону № 1058-IV. Обґрунтовуючи свою позицію, апелянт зазначає, що право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону № 3723-XII пов`язане лише з певним стажем роботи особи на посаді державного службовця, визначеним п.10, 12 Прикінцеві та перехідні положення Закону № 889-VIII. Жодних додаткових умов для призначення такої пенсії у п.10, 12 Прикінцеві та перехідні положення Закону № 889-VIII не встановлено. Крім того, стверджує, що суд першої інстанції помилково послався на ч.1 ст.37 Закону № 3723-XII і дійшов висновку, що позивач набуде права на пенсію державного службовця лише після досягнення ним пенсійного віку (62 років), оскільки дана норма поширюється виключно на працездатних державних службовців, а не інвалідів І та ІІ груп. Колегія суддів погоджується з такими доводами апелянта та звертає увагу на наступне. За приписами п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України. Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, зокрема порядок реалізації права на пенсійне забезпечення державних службовців, визначається Законом № 889-VIII. Відповідно до п.2 розд. ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 889-VIII з 01 травня 2016 року втратив чинність Закон № 3723-XII, крім ст.37, що застосовується до осіб, зазначених у п.10 і 12 цього розділу. Зокрема, п.10, 12 розд. ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 889-VIII передбачено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст.25 Закону № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст.25 Закону № 3723-XII та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону № 3723-XII у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Тобто, за наявності в особи станом на 01 травня 2016 року певного стажу державної служби (10 років для осіб, що на зазначену дату займали посади державної служби, або 20 років незалежно від того, чи працювала особа станом на 01 травня 2016 року на державній службі), така особа зберігає право на призначення пенсії відповідно до ст.37 Закону № 3723-XII , але за такої умови: у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців. Частиною 1 ст.37 Закону № 3723-XII встановлено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону № 1058-IV, за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз.1 ч.1 ст.28 згаданого Закону, у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 01 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Водночас, за приписами ч.9 ст.37 Закону № 3723-XII визначено, що пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених ч.1 цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону № 1058-IV особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів І або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах. Пенсія по інвалідності відповідно цього Закону, призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби (…). Якщо зазначені особи повертаються на державну службу, виплата пенсії по інвалідності припиняється на період до звільнення з роботи або досягнення ними граничного віку перебування на державній службі (ч.10 ст.37 Закону № 3723-XII). Якщо інваліду I або II групи було встановлено III групу інвалідності, то в разі наступного визнання його інвалідом I або II групи право на отримання раніше призначеної пенсії на умовах, передбачених цим Законом, поновлюється з дня встановлення I або II групи інвалідності за умови, якщо після припинення виплати пенсії минуло не більше п`яти років. У такому самому порядку визначається право на отримання пенсії по інвалідності на умовах, передбачених цим Законом, особам, яким така пенсія не була призначена у зв`язку з продовженням перебування зазначених осіб на державній службі (ч.12 ст.37 Закону № 3723-XII). Такий правовий висновок відповідає правовій позиції висвітленій у постанові Великої Палати Верховного Суду у зразковій справі № 822/524/18 від 13 лютого 2019 року. Стосовно аргументів ГУ ПФУ у Житомирській області, які підтримані й судом першої інстанції, що законодавцем визначено правила, які підлягають застосуванню при призначенні пенсії державним службовцям після 01 травня 2016 року, тобто, на думку відповідача, підлягають застосуванню у сукупності норми, визначені п.10, 12 розд. ХІ Прикінцеві та перехідні положень Закону № 889-VIII, і норми, передбачені ч.1 ст.37 Закону № 3723-XII, які визначають умови для призначення пенсії державного службовця, а саме: вік (у даному випадку 62 років), стаж державного службовця і страховий стаж. Колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими, оскільки Закон не пов`язує нарахування пенсії по інвалідності з такою умовою, як досягнення певного віку. При цьому орган пенсійного фонду, як суб`єкт владних повноважень, трактує норми Закону на свій розсуд, і віддає перевагу найменш сприятливому для позивача тлумаченню законодавства України. Окрім цього суд апеляційної інстанції вказує, що зарахування до стажу державної служби періоду роботи позивача на посаді начальника відділу ведення Державного реєстру виборців Андрушівської райдержадміністрації з 04.07.2001 по 26.02.2021року відповідачем \~не спростовано та не оспорюється. Більш того, колегія суддів зазначає, що вказана посада відноситься до посад державних службовців, що підтверджується відповідним записом в дослідженій судом копії трудової книжки позивача про прийняття присяги державного службовця, а Андрушівська райдержадміністрація відноситься до місцевих органів державної виконавчої влади, а не до органів місцевого самоврядування. Отже, судом установлено, що трудовий стаж позивача на державній службі становить 16 років 02 місяці 26 днів, він є інвалідом ІІ групи, що підтверджується довідкою МСЕК серія 12 ААБ №544606, виданої 16 травня 2019 року. Таким чином, оскільки [PERSON] є інвалідом ІІ групи, має стаж на посаді державної служби понад 10 років, перед зверненням за призначенням пенсії працював на посаді, віднесеній до посад державних службовців, колегія суддів дійшла висновку, що позивач має право на призначення пенсії по інвалідності згідно зі ст.37 Закону № 3723-XII, а тому відповідно наявні правові підстави для переведення позивача з пенсії по інвалідності, призначеної їй відповідно до Закону № 1058-IV, на пенсію державного службовця по інвалідності ІІ групи відповідно до Закону № 3723-XII. ЄСПЛ у п.52, 56 рішення від 14 жовтня 2010 року у справі Щокін проти України зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з погляду тлумачення їх у світлі практики Суду. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу якості закону , передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника. Таким чином, у випадку існування неоднозначного або множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві, органи державної влади зобов`язані застосувати підхід, який був би найбільш сприятливим для особи. Водночас положеннями ст.6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. З огляду на проаналізовані норми законодавства й ураховуючи наявність у національному законодавстві правових прогалин щодо захисту прав людини та основних свобод, зокрема, у сфері пенсійного забезпечення державних службовців, а також з метою реалізації положень ст.46 Конституції України щодо недопущення обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави, колегія суддів дійшла висновку, що існують підстави для скасування рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2021 року. Оскільки позов задоволений на користь позивача тому підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (код ЄДРПОУ 13559341) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) 3000 (три тисячі) грн. понесених витрат на правничу допомогу. Вказані витрати підтверджуються матеріалами справи та є співмірними зі складністю справи та з об`ємом виконаної роботи. У силу \~п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право \~скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. З огляду на викладені обставини справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог.

Результат розгляду: granted