Рішення адміністративного суду від 2023-06-27 00:00:00+03

[PERSON] звернувся в суд із позовом до військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України, у якому просить визнати протиправною бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо непроведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.09.2018 по день фактичного розрахунку - 15.04.2022 включно та зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.09.2018 по день фактичного розрахунку - 15.04.2022 включно, виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення за останні два місяці служби, які передували дню звільнення, з урахуванням раніше виплаченої суми середнього заробітку. Ухвалою від 29.07.2022 Хмельницький окружний адміністративний суд позовну заяву [PERSON] до військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за затримку з 30.04.2020 по 29.05.2020 виплати грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та за затримку з 30.04.2020 по 30.07.2020 виплати індексації грошового забезпечення з 01.01.2016 по 21.09.2018 повернув позивачеві. Ухвалою від 29.07.2022 Хмельницький окружний адміністративний суд продовжив розгляд справи за позовом [PERSON] до військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії в частині позовних вимог щодо стягнення з військової частини [NUMBER] Міністерства оборони України середнього заробітку за затримку з 21.09.2018 до 15.04.2022 виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 з урахуванням січня 2008 року як базового місяця. Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 01.08.2022 у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 01.08.2022 скасувати, прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що оскільки індексація грошового забезпечення не була виплачена позивачу під час проходження служби, відповідач, з урахуванням положень ст.116 КЗпП зобовязаний був виплатити її в день звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу військової частини (21.09.2018), чого ним зроблено не було. Водночас, оскільки такий обовязок відповідачем виконано лише на виконання рішень суду (15.04.2022), позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь період такого невиконання - з 21.09.2018 (день звільнення) по 15.04.2022 (день остаточного розрахунку). Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків. Встановлено, що наказом командира військової частини [NUMBER] від 21.09.2018 №211 старший прапорщик [PERSON] , звільнений наказом командира військової частини [NUMBER] від 21.09.2018 №34-РС у запас за підпунктом "к" пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", з 21.09.2018 виключений із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Рішенням від 15.01.2020 у справі №560/3703/19 Хмельницький окружний адміністративний суд зобов`язав військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення з 01 січня 2016 року по 21 вересня 2018 року включно. Військова частина [NUMBER] нарахувала індексацію грошового забезпечення та виплатила її 12.03.2020 в сумі 4 435,66 грн і 30.07.2020 в сумі 8 857,59 грн. Рішенням від 25.10.2021 у справі №560/9429/21 Хмельницький окружний адміністративний суд зобов`язав військову частину [NUMBER] нарахувати та виплатити [PERSON] індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 з урахуванням базового місяця січень 2008 року, з врахуванням виплачених сум. Військова частина [NUMBER] нарахувала індексацію грошового забезпечення та виплатила її 15.04.2022 в сумі 69 077,60 грн. Позивач звернувся до військової частини [NUMBER] із заявою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Листом від 18.04.2022 військова частина [NUMBER] відмовила позивачу у виплаті середнього заробітку у зв`язку з відсутністю на це законних підстав. Вважаючи бездіяльність військової частини [NUMBER] щодо непроведення нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.09.2018 по 15.04.2022 протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом. Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції з урахуванням того, що на час звільнення позивача зі служби був відсутній спір щодо розміру індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.01.2016 по 21.09.2018 (тобто спір щодо застосування саме січня 2008 року як базового місяця при обчисленні індексації грошового забезпечення), позаяк цей спір виник тільки в липні 2021 року, дійшов висновку, що підстави для застосування до військової частини [NUMBER] відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відсутні. Крім того, зазначив, що статтею 117 КЗпП України не передбачена відповідальність відповідача за несвоєчасну виплату суми індексації грошового забезпечення, щодо розміру якої (суми) в липні 2021 року виник спір. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів враховує наступне. Cпеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, тому, суд дійшов висновку про можливість застосування норм статей 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №2340/4192/18 (адміністративне провадження №К/9901/24531/19). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 5 стаття 242 Кодексу адміністративного судочинства України). Отже, наявні підстави для застосування до спірних відносин норм КЗпП України. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. За приписами ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Положеннями ч.1 ст.117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зі змісту зазначених законодавчих норм слідує, що умовами застосування ч.1 ст.117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Згідно із ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У постанові Верховного Суду від 26.02.2020 у справі №821/1083/17 (провадження №11-1329апп18) зроблено висновок, що "Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.". Таким чином, враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплат на підставі статті 117 КЗпП України. Наведеним вище спростовуються висновки суду першої інстанції про те, що підстави для підстави для застосування до військової частини [NUMBER] відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, відсутні, оскільки на час звільнення позивача зі служби був відсутній спір щодо розміру індексації грошового забезпечення позивача за період з 01.01.2016 по 21.09.2018 (тобто спір щодо застосування саме січня 2008 року як базового місяця при обчисленні індексації грошового забезпечення), позаяк цей спір виник тільки в липні 2021 року. Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.02.2020 по справі №821/1083/17, оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення. Як слідує з матеріалів справи, остаточний розрахунок з позивачем відбувся 15.04.2022 шляхом виплати індексації грошового забезпечення в сумі 69077,60 грн (з урахуванням січня 2008 року як базового місяця) на картковий рахунок. Отже, враховуючи, що позивачеві при звільненні не виплачено індексацію грошового забезпечення в сумі 69077,60 грн в день звільнення, позовні вимоги про протиправність такої бездіяльності відповідача та стягнення з нього на користь позивача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку з 22.09.2018 по 15.04.2022 є обґрунтованими. Щодо належної до стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за період затримки розрахунку, апеляційний суд враховує наступне. Середній заробіток працівника згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. Відповідно до п. 2 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. За приписами абзацу третього пункту 3 Порядку №100 усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Наказом командира військової частини позивач звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу військової частини з 21.09.2018. Остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено 15.04.2022 року. Отже, час затримки розрахунку при звільненні складає 1302 дні. Відповідно до довідки відповідача середньоденний заробіток позивача складає 338,50 грн. Таким чином, середній заробіток за час затримки виплати позивачу при звільненні індексації та грошової допомоги при звільненні складає 440727 грн. Однак, в порівнянні із виплаченою сумою 69077,60 грн, суму 440727 грн не можна вважати співмірною, оскільки вона значно перевищує суму таких виплат. Так, застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі №821/1083/17. Велика Палата зазначила, що з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. У вищевказаній постанові зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Велика Палата у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц теж окреслила зазначені вище критерії оцінки спірних сум середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні незалежно від того, чи позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум підлягають задоволенню у повному обсязі чи частково. Про допустимість зменшення розміру відшкодування середнього заробітку у правовідносинах щодо проходження військової служби вказав Верховний Суд у постанові від 20.05.2020 (справа №816/1640/17), зазначивши про обов`язок суду мотивувати прийняте рішення в частині підстав зменшення відшкодування. Вказаний підхід застосований Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019, а також у постанові від 12.08.2020 у справі № 400/3151/19. Верховний Суд в постанові від 30.10.2019 по справі № 806/2473/18 (адміністративне провадження №К/9901/2118/19) сформував правову позицію щодо врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку. Колегія суддів враховує зазначені висновки Верховного Суду при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку позивачу у цій справі. Таким чином, враховуючи, що недоплачена сума індексації становить 69077,60 грн, яка є значно меншою, ніж середній заробіток за час затримки виплати, суд вважає за необхідне застосувати до даних правовідносин принцип співмірності. Так, істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 69077,60 грн, (частка індексації ) / 440727 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку (1302 днів)) = 0,15 %. Отже, сума, що підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки становить: 338,50 грн (середня заробітна плата позивача за один день) х 0,15 (істотність частки) х 1302 (днів затримки розрахунку) = 66109,05 грн. Таким чином, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, суд вважає, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 66109,05 грн, з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком. Також, суд враховує, що стягуючи з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити про відрахування податків, зборів та інших обов`язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому розрахунки, наведені в судовому рішенні, є тією сумою коштів, з яких в подальшому роботодавцем здійснюються утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція зазначена в пунктах 39-41 постанови Верховного Суду від 08.11.2018 у справі №805/1008/16-а. Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору не в повному обсязі встановив фактичні обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, у зв`язку із рішення суду першої інстанції необхідно скасувати. Відповідно до п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення. Згідно зі ст.317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. За таких обставин, колегія суддів вважає, що необхідно скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про часткове задоволення позову. За приписами ч.6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат. Оскільки позивач сплатив судовий збір у розмірі 1488,60 грн за подання апеляційної скарги, то дані витрати слід стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Результат розгляду: partial